Básně z roku 1865, svazek I./Květinářka


I. 
Ty děvče černooké,
mladinké, útloboké,
mluv, mluv, přec, kde jsi bylo,
že tě mé oko v arkádách
kytičky nosit nespatřilo?

Ty děvče jižní krve,
veselé, černobrvé,
mluv přec, kde jsi se kryla?
Má duše po tobě, o věz,
horoucně, vřele zatoužila.

Ty moje děvče zlaté,
veselé, boubelaté,
mluv, kam jsi se mi dělo?
Cizinců přišlo mnoho sem,
ty’s na kytičky zapomnělo!

„Aj, přišli cizinci
kupovat kvítky
a vzali všecky věnečky
i všecky zbytky,
a vzali všecko dočista — —“
Snad přece něco pro mě máš?!
„Jen jeden ještě věneček,
leč ten je váš!“

II. 
Dnes tak záhy, boubelatá,
dnes tak záhy? vida, vida,
vždyť ti spánek v očku sedí
a tvá líčka posud hlídá,
diblíku můj prostovlasý;
dnes tak záhy — proč pak asi?

Přišlo dnes snad nové panstvo,
kavalír, jenž rád má růže?
slavnost? svatba? Ne — i šlaka!
což pak tedy? nuže, nuže,
odpověď ti na rtu pálá,
chutě, ven s ní, lhářko malá!

„Nelhu, ale chci vám říci,
koráb odplul záhy z rána
a s korábem mladý lodník,
jejž jsem měla za milána,
kormidlo on statně vede,
dnes však — myslím — těžko jede.“

V rozloučenou jsem mu tedy
vonné květy přichystala,
na kormidlo, aby vzpomněl,
pěkný věnec z růží dala,
pěkný věnec — růže svěží,
vždyť mně nejhloub srdce leží.

„A pak ještě políbení…“
„Jedno jenom? to je málo! —“
„Více ovšem, a mé oko
zaslzelo, zaplakalo;
plakalo i srdce tklivé,
moře — to je nevrátivé.“

„Aj, aj, děvče, ještě pláčeš?
vždyť, holenku, on se vrátí,
pros za něho v San Giacomo,
tam jsou velmi hodní svatí,
jistě že jej mine zlota,
jak lodníka Condiotta.“

„Jistě, jistě, udělám to,
San Giacomo mnoho zmůže,
za to mu chci každodenně
nejkrásnější nosit růže…
Kéž ho Pán Bůh vésti ráčí.
S Bohem, pane, — mně je k pláči.“ —

III. 
Dítě, tvoje líčko vadne
jako vaše dávná sláva,
z vínku tvého, boubelatá,
list po lístku opadává.
Proč? leč nechci vyzvídat,
škoda, škoda nastokrát!

Vaše nebe povždy krásné,
celý rok v něm pučí růže,
pamatuj však, mráz že krutý
mžikem květy potřít může;
kdo jim život můž’ zas dát? —
škoda — škoda nastokrát!

Uvadne-li růže chladem,
neoživne, neosvěží;
drahoušku, v tvém srdci snad už
také zvadlá růže leží.
Mlčíš? — Nechci dál se ptát,
škoda — škoda nastokrát!