Zloděj z Bagdadu/Šperk
Nad benátským zrcadlem
chtěl bych se sklonití,
stát se tak nejchudším rybářem
bez moře, bez sítí.

Vlny se točí dokola,
ta modrá míň, zelená víc.
Pode mnou houpá se gondola,
setmělý půlměsíc.

Na jednu tvář si vzpomenu
ve světle tklivé luny,
a rukou vlny rozhrnu,
ty rozehrané struny.

Už vás, milá, nepustím
ze svého náručí,
na zemi, na moři, všude vás zřím,
kde svět se s námi otáčí.

Umíte tančit po špičkách,
tančíte tělem i duší.
Vidíte, půlměsíc na krajkách
i k zeleným šatům sluší.

Rukou vám vlasy rozhrnu,
ty rozehrané struny,
do vašich očí pohlédnu
ve světle tklivé luny.

To nejde, lásko, jenom tak,
odtančit se mnou na hřbitov,
svobodné, lehce jako pták
přeletět svůj vlastní hrob.

Co tomu řeknou holubi s náměstí,
které jste dlaní krmila?
Co tomu řeknou sny naší mladosti,
— vy mlčíte, má milá?