Ottův slovník naučný/Epifora
Epifora (řec.), opětování týchž výrazů na konci vět po sobě jdoucích neb jejich částí. Tak u Rostilia Rufa, v Carmen de fig. a u novějších; jiní užívali pro tuto figuru slovnou terminu antistrofé, desitio, conversum conversio, epistrofé, reversio. E. jednotlivých slov vyskytá se často pod jménem . E-rou jest vlastně také  (v. t.),

Chde máš, ženo, přadeno? 
Prodala jsem přadeno. 
Chde máš, ženo, peníze? 
Kúpila jsem hrnečky. 
Chde máš, ženo, hrnečky? 
Rozstřepaly je děti.

Tu Amarus na svoji matku vzpomněl, 
jíž nepoznal a jíž měl děkovati 
za trpký tento život, — a pták 
a voněl bez a v trávě hrála rosa; 
dnes nedolil Amarus lampa věčnou, 
stál ustavičně a pták stále . Hš.

E. v  sluje chorobné slzení, vznikající nejčastéji ucpáním slzovodů, následkem čehož slzy neodtékajíce cestou přirozenou do nosu, přetékají přes víčko dolní. Druhdy rozlišovala se e. od přetékání slz z nadbytného vylučování slzních žláz (stillicidium lacrimarum), dnes různosti této se nedbá a e. značí prostě slzení původu jakéhokoliv. Peč.

Hesla v Ottově slovníku naučném