Věc Makropulos (opera)/Druhé jednání


Druhé jednání 
(Jeviště velkého divadla, prázdné, jen trochu nepořádku
po představení: nějaké praktikábly, stočené dekorace,
osvětlovací tělesa …V předu divadelní trůn na podiu.)

POKLÍZEČKA
Viděli ty kytice?

STROJNÍK
Neviděl.

POKLÍZEČKA
Jakživa jsem neviděla takovou slávu.
Lidi řvali;
já myslela, že to všecko zbořej.
Zrovna bláznili!
Ne a ne přestat.
Padesátkrát
šla děkovat ona, -

STROJNÍK
Poslouchají, poslouchají, -

POKLÍZEČKA
- Marty.

STROJNÍK
- taková ženská musí mít peněz!

POKLÍZEČKA
Ó Ježíši, Kudrno!
To si myslím.

STROJNÍK
Ale víte v člověku se všechno třese,
když von zpívá.

POKLÍZEČKA
Já vám řeknu, Kudrno,
já dočista břecela.

PRUS
(vejde)
Není to slečna Marty?

POKLÍZEČKA
Je u pana ředitele.
Ale musí sem přijít,
vona ma něco v šatně.

PRUS
Dobrá, počkám.

(postaví se stranou)

POKLÍZEČKA
To už je pátej.
Čekají jako na klinice.

STROJNÍK
To mi nejde do hlavy,
jestli taková ženská
má taky mužký.

POKLÍZEČKA
O jó, o jó. To jistě jó, Kudrno.

STROJNÍK
O sakra! Mně to ani nejde do hlavy.

POKLÍZEČKA
Co jste se tak zakohoutil?
Víš, pro tebe to není,
víš, pro tebe to není.

(odchází druhou stranou)

KRISTA
(vejde)
Janku, pojď sem!
Tady nikdo není!

JANEK
(ze ní)
Nevyhodí mne tu nikdó?

KRISTA
Ach, bože, Janku, já jsem nešťastna!

JANEK
(chce ji políbit)
Proč?

KRISTA
Ne – nelíbat!
S tím už je dost.
Já mám teď jiné starosti.

JANEK
Ale Kristo!

KRISTA
Viď, ta Marty je ohromná?
Myslíš, mám dále zpívat.
Ale pak už všechno přestane, rozumíš?
Pak musím dělat jen divadlo.
Viš, Janku

(usedá na trůn)

to je hrozné,
já na tebe myslím celý den, celý den.

(Janek chce ji libat)

Bože, ty jsi ničema!

JANEK
Ó, kdybys věděla, Kristo,
já už neumím myslet než na tebe!

KRISTA
Ty můžes, ty přece nezpíváš,
a vůbec měj rozum, dítě!
Mně se tvoří hlas, já už nesmím mnoho mluvit.
Ne, počkej.
Já už jsem ze rozhodla.
Janku!
Mezi námi konec je,
nadobro konec!
Budeme se jenom jednou vidět.

JANEK
Ale –

KRISTA
A mezi tím musíme si býti cizí,
po celý den.
Pojď sem hloupý –
tady je ještě místo.
Myslíš ze by mohla mít někoho ráda?

JANEK
Kdo?

KRISTA
Ona, Marty. To ze rozumí.
Každý se za Marty blázní,
na koho se podívá.

JANEK
To není pravda!

KRISTA
Vážně! Vážně!
Já mám takový strach před ní –

JANEK
Kristinko!

(kradmo ji políbí)

KRISTA
Ale Janku!

PRUS
(poněkud vystoupí)
Nevidím.

JANEK
(vyskočí)
Táta!

(ubíhá s Kristou mezi kulisy)

PRUS
Nemusíš utíkat.

MARTY
(za scénou)
Ještě jeden?

(vcházi)

Ještě jeden?

(do kulis)

Nechte mne, pánové!

(uvidí Pruse)

Jak, ještě jeden?

PRUS
Kdež pak, slečno Martyová.
Jdu s něčím jiným.

MARTY
(usedne na trůn; dívá se na Janka)
To je váš syn?

PRUS
Ano. Pojď blíž, Janku.

MARTY
Pojďte sem, Janku, ať vas vidím.
Byl jste v divadle?

JANEK
Ano.

MARTY
Líbila jsem se vám?

JANEK
Ano.

MARTY
Umíte mluvit něco jiného než ano?

JANEK
Ano.

MARTY
Váš syn je hloupý.

PRUS
Stydím se za něho.

(Gregor vejde s kyticí, za ním Vítek)

MARTY
Ach, Bertík!

GREGOR
Za dnešní večer!

MARTY
Dej sem!

(bere kytici)

Ukaž!

(vyjme z ní etui)

Tohle si vém zpátky.
A co kupuješ hlouposti v etuích?

(vrací mu etui, přivoní ke kytici a jodí ji na zem)

Zač’s to koupil, ty osle?
Běhals po lichvářích.
Vypůjčil sis, viď?

(hrabe se v tašticče, vytahuje hrst penež)

Ber! Sic ti vytahám za uši!

GREGOR
Peníze!

PRUS
Proboha, skoncujte to!

GREGOR
Máte divné způsoby.

(vytrhne peníze, dá je Víktovi)

Odevzdejte to v kanceláři.

MARTY
(k Vítkovi)
Hej, pro něj.

VÍTEK
Ano, prosím.

MARTY
(k Vítkovi)
Byl jste v divadle?
Líbila jsem se vám?

VÍTEK
Můj bože, a jak!
Hotová Strada!

MARTY
Vy jste slyšel Stradu?
Strada pískala!
Corrona měla knedlík.
Agujari byla husa!

VÍTEK
Prosím, prosím,
ona umřela před sto lety.

MARTY
Tím hůř. Já to snad vím!

KRISTA
Janku, pojďme odtud!

GREGOR
Mám přivést ješte pár lidí,
abyste jim říkala hrubosti?

MARTY
Není třeba.

KRISTA
Pojďme, pojďme odtud!

MARTY
Přijdou sami.

(zadivá se na mazlícího se Janka s Kristou)

Cha, cha, cha, to je párek,
tito dva! Jestli už pak byli v ráji?

VÍTEK
Jak to, prosím!

MARTY
Jestli už se měli?

VÍTEK
Proboha, Kristo, že to není pravda?

KRISTA
Táti, jak můžeš…

MARTY
Mlč, hloupá,
co nebylo, může být.
A vůbec, nestojí to ani za to.

PRUS
Co tedy stojí za to?

MARTY
Nic! Zhola nic!

HAUK
(vejde s kyticí)
Dovolte, dovolte, prosím.

(padá na kolena, vzlyká)

ó, ó, ó, ó, ó, ó, dovolte abych…

(kleká před trůnem)

Ó kdybyste věděla…
Ó,ó, ó,ó, ó, ó, ó,
Vy jste jí tak, tak podobná!

I ten hlas, oči, čelo –
Ó vy jste celá ona!
Ó, ó, ó, ó, ó, ó, ó, ó, ó, ó.

MARTY
Kdo je ten stařeček?

HAUK
(zvedá se)
Já jsem totiž idiot.

PRUS
Slabomyslný.

HAUK
Tak, tak. Hauk idiot.

MARTY
Ó, ó –

HAUK
Já jsem totiž miloval
před padesáti lety
osmnáctset sedmdesát.

MARTY
Ano.

HAUK
Ona byla cigánka,
říkali ji „chula negra.“
Totiž tam dole, v Andalusii.
Jak se bláznil celý svět!
„Vaya gitana!“
Jak se bláznil celý svět!
„Vaya gitana!“
Já všecko tam zanechal, všecko u ní.
Já pak zůstal po celý život pitomý,
račte rozumět?
Já už pak nežil, to byla jen dřimota.
Ale co je vám po dávno mrtvé ženě?

MARTY
Mrtvé?
To je hloupé! Maxi!

(nakloní se)

HAUK
Eugénie!

MARTY
Polib mne!

HAUK
Jak, prosím?

MARTY
„Bésame, bobo, bobazo!“

HAUK
„Jesús mil veces“.

MARTY
„Animal, un besito!“

(políbí ji)

HAUK
Eugenia, „moza negra querida carísima!“

MARTY
„Chito, tonto! Quita! Fuera!“

HAUK
„Es ella, es ella, gitana endiablada!
Ella es ella, gitana endiablada!“

(Ukolní se Prusovi a ostatním, odcházi)

Já zase přijdu!
Ó, ó, ó, ó, ó, ó, ó, -

MARTY
Dalši, kdo mi co chce?

VÍTEK
Prosím!
Kdybyste ráčila podepsat Kristince
vaši fotografii.

MARTY
Hlupousti!

KRISTA
Janku, pojď!

MARTY
(podepisuje)
A co se tam hádaji?

KRISTA
Pojď!

JANEK
To jen tak –

MARTY
Ale Kristince to udělám.

VÍTEK
(uklání se)
Tisíceré díky!

(odchádzí s Kristou)

MARTY
Tak, s bohem!
Ó, jděte všichni! Jděte!
Nechte mne konečně!

PRUS
(uklání se)
Lituji neskonale.

MARTY
Vy ne!
A co se ten Janek omámil?
Ať už jde!

(Janek odejde. Ke Gregorovi)

A co ty tu chceš?

GREGOR
Musím s vámi mluvit!

MARTY
Teď nemám na tebe kdy.

GREGOR
Musím s vámi mluvit!

MARTY
Bertíku, prosím tě, nech mne!
Jdi, milý – jdi teď!
Přijď třeba za chvíli!

GREGOR
Přijdu!

(Chladná poklona k Prusovi; odejde)

MARTY
Konečně!

PRUS
Dovolte mi dříve otázku:

(oba usednou)

Máte nějaký zvláštní zájem
na osobě pana Gregora?

MARTY
Ne.

PRUS
Záleži vám tuze na tom,
aby ten proces vyhrál?

MARTY
Ne.

PRUS
Děkuju vám.
Nechci vyzvídat,
odkud víte, co všechno je
v zamčených skříních mého domu.
Je to patrně vaše tajemství.

MARTY
Ano. Ano.

PRUS
Věděla jste, ža tam jsou ty jisté dopisy,
věděla jste, že tam Prusův odkaz,
dokonce pod pečetí!
Věděla jste, že tam je ještě něco?

MARTY
(vzrušena vstane)
A co?
Vy jste tam něco našli?
Poslyšte, co je to?

PRUS
Nevím.
Je to jen zapečetěna obálka.
Co víte o té,
kterou nazýváte Ellian MacGregor?

MARTY
Máte její dopisy?

PRUS
Vy snad víte něco více o té běhně?

MARTY
Dovolte!
Opovažte se!
Jen se opovažte tak mluvit!

PRUS
Ale drahá slečno, co je vám?
Co vám zaleží na nějaké pochybné ženě
před sto lety?

MARTY
Ano. Docela nic!

(usedá)

Byla to tedy běhna?

PRUS
Víte, četl jsem její dopisy.
Užasně vášnivý typ,
ta ženská.

MARTY
Ó, neměl jste to číst.

PRUS
Jsou tam narážky
na prazvláštní intimnosti –
nejsem mladík, slečno,
ale přiznávám se,
že nejhorší roué
nemá tolik zkušeností v jistých věcech
jako ta dívka.

MARTY
Chtěl jste říci nevěstka?

PRUS
A jak se opravdu jmenovala Ellian?

MARTY
Ellian MacGregor.
Vždyť to máte v těch dopisech.

PRUS
Pardon, pardon!
Tam je jenom E.M.
Nic víc.

MARTY
To samozřejmě znamená Ellian MacGregor.

PRUS
To může znamenat třeba Emilia Marty.
Elina Makropulos,
nebo tisíc jiných jmen.

MARTY
Ale je to Ellian MacGregor.

PRUS
Ale spiš:
Elina Makropulos, řekyně z Kréty.

MARTY
Zlořečeně!

PRUS
Vy jste to věděla?

MARTY
U čerta, jak to víte?

PRUS
Velmi prostě.
V závěti je řeč o jakémsi Ferdinandovi,
narozeném v Loukově 20, listopadu 1816
a má v matričním zápise tohle:

(vyjme zápisníček a čte)

„Nomen infantis“: Ferdinand Makropulos;
torus: nemanželský;
otec vynecchán;
mater: Elina Makropulos.

MARTY
Nic víc?

PRUS
To stačí, to stačí!

MARTY
Chudáček Gregor!
Tedy Loukov zůstane vám, že?

PRUS
Aspoň pokud se nepřihlásí
nějaký pan Makropulos.

MARTY
A nepřihlásí-li se žádný Makropulos?

PRUS
Pak obálka zůstane zavřena
a nikdo ji nedostane.

MARTY
Pak se přihlási, uvidíte!

PRUS
Kde ho máte?
Snad v kufru?
Škoda jen, že to není pravda?

MARTY
Myslíte, že lžu?

(Prus odchazí)

Počkejte!
Zač byste mi prodal tu obálku

(Prus se obráti)

PRUS
Jak, prosím?

(s poklonou odcházi. Gregor vejde)

MARTY
Tos ty, Bertíku?

GREGOR
Proč máte oči zavřené?
Vypadáte, jako byste trpěla.
Co je vám?

MARTY
Unavena. Mluv tiše.

GREGOR
(blíži se k ní)
Tiše? Varuji vás
Zakažte mi mluvit tiše!
Slyšíte, Emilie,
zakažte mi mluvit tiše!
Já vás miluju!
Vy se smějete?
A já vás miluju!

MARTY
Zima, Bertíku.

GREGOR
Co pak spíte?

MARTY
Chladno.

GREGOR
Emilie, střežte se. Jste ke mně sprostá,
ale i,
ale i to mi děla rozkoš.
Hrozím se vás,
ale i to mi děla rozkoš.
Chtěl bych vás uškrtit,
když mne ponižujete.
Chtěl bych –
Emilie,
asi vás zabiju.
Ve vás je něco odporného.
Jste zlá, nízká,
strašná.
Bezcitné zvíře.

MARTY
Nejsem, Bertíku –

GREGOR
Jste.

MARTY
–nejsem.

GREGOR
Nic vám
ničím není.
Studená jak nůž.
Jak byste z hrobu vstala.
Je to zvrhlost vás milovat.
A já vás miluji,
že bych si maso rval s těla.

MARTY
Líbí se ti jméno Makropulos?

GREGOR
Nedrážděte!
Miluji vás jak ztracený člověk,
Emilie!

MARTY
Tedy běz
k tomu svému advokátovi,
aby ti vrátil ten dokument,
co jsem mu dala.

GREGOR
Je falešný?

MARTY
Na mou duši, není,
Alberte, není.
Ale musíme mít jiný,
na jméno Makropulos.

GREGOR
Budete mne milovat?

MARTY
Nikdy, rozumíš? Nikdy!

GREGOR
(usedne)
Pak vás zabiju, Emilie!

MARTY
Hlupoty!
Vidiš na krku tu jisvu?
To mne chtěl také jeden zabít;
a já se ti nebudu svlékat do naha
abys viděl, co mám těch vašich památek!
Co jsem tu pro vaše zabíjení?

GREGOR
Já vás miluji!

MARTY
Tedy zab se. Ó, kdybys věděl, –

GREGOR
Já vás miluji!

MARTY
– jak je mi všecko jedno.
A kdybys věděl!

GREGOR
Co je vám?

MARTY
(lomí rukana)
Nešťastná, nešťastná Elina!

GREGOR
Pojďte, Emilie, odjedeme.
Nikdo vás nemiloval tak jako já.
Slyšíte, Emilie?

(Marty chrápe)

Co je to?
Spí jako opilec.
Dělate se si mnou blázna?
Emilie, to jsem já –

(naklání se k ní)

nikdo to není –

POKLÍZEČKA
(stojí opodál, zakašle)
Gm, gm, gm, gm, gm.

GREGOR
(vztyči se)
Co je? Ah tak, vy!
Slečna usnula; nebuďte ji!

(Políbí ruku Emilii a odběhne;
Poklízečka přiblízí se k Emilii)

POKLÍZEČKA
A mně je ji nějak líto.

(odchází)

(Ze zákulisí vystoupí Janek, zastaví se na deset kroků
a omámí se na Emilii.)

MARTY
(pohne se)
To jsi ty, Bertíku?

JANEK
(couvne)
Ne, prosím, jenom Janek.

MARTY
(posadí se)
Janek?
Pojď sem Janku!
Chtěl bys mi něco udělat?

JANEK
Ano, ano!

MARTY
Něco velkého, -

JANEK
Ano!

MARTY
- hrdinský skutek?
A budete ně co zato žádat?

JANEK
Nic, prosím!

MARTY
Pojďte blíž!
Víte, že je to od vás hezké?
Poslyšte, váš táta má doma zavřenou obálku;
na ní je napsáno:
„Do rukou mého syna Ferdinanda“
Má ji ve stole, v pokladně nebo kde.
„Compris?“

JANEK
Ano, ano, prosím.

MARTY
Přineste mi ji.

JANEK
Dá mi ji táta?

MARTY
Nedá. Máte mu ji vzít.

JANEK
To nejde!

MARTY
Chlapeček se bojí táty.

JANEK
Nebojím se,
ale – ale –

MARTY
Janku, na mou čest,
je to jen památka bez ceny –
Já bych ji tolik chtěla!

JANEK
Já se pokusím.

PRUS
(vystoupi ze stínu)
Nenamáhej se, Janku!

JANEK
Tati, už zase ty?

PRUS
Jdi! Jdi!

(Janek zahanben odchází)

Hleďte slečno, myslil jsem,
že brousí kolem divadla, a zatím –

MARTY
A přoč jste vybrousil kolem divadla?

PRUS
Čekal jsem na vás.

MARTY
(přistoupi těsně k němu)
Tož mi dejte tu obálku!

PRUS
Není moje.

MARTY
Přineste mi ji!

PRUS
A kdy? A kdy?

MARTY
Dnes v noci.

PRUS
Platí.

(Rychle odchází)