Klíč/VIII
Do vily vcházelo se vraty od silnice. Ale byl ještě jiný, postranní vchod. Malá vrátka vedla do polí. Na pěšinu, ztrácející se v jejich velkých rozlohách. V zákoutí, nejpůvabnějším z prostorné zahrady, byla ve zdi malá vrátka, jež příliš skřípala do noci; zvuk sladký a děsivý pro tu, která čekala.

To byla vrátka, k nimž dostal Emil Šop klíč.

Tato končina zahrady bývala zcela pustá. Z polí nepřicházel do vily nikdo. Byla to kratší cesta k nádraží, ale cesta ve tmách málo pohodlná. Nechodívalo se tedy večer tudy.

A to byl směr, kam táhla Šopa neodolatelná moc. Klíček se mu zdál být ohromné bohatství. Byl to důkaz štěstí. Jeho symbol. Kolik půvabných slov dovedl říci! Kolik slibů a vzpomínek!

Kolikrát Šop o samotě klíč vytáhl. Chtěl se ujistit. Ano, klíček byl zde, ne tedy sen, ne tedy iluze!

A zahrada voněla tou dobou tak půvabně. Bylo tam tolik do noci otevřených květů.