Plamínky/Košíček
Ze zlatých proutků byl spletený umně, 
vzal jsi ho do ruky — jen jen se třás’… 
O jednom kvítku jen košíček sníval — 
pomněnku modravou chtěl zas a zas, 
   najednou vzpomněl si na srdce moje. 
      Dám mu je, dám? 

V hloubce tvých očí jak najednou zvadlo 
kvítí mé naděje, nevím už sám. 
Ulicí jdeme a zahneme v pole. 
Chvíli tě v náručí nepochovám. 
  Takový chlad! Chceš ještě mé srdce? 
     Dám ti je, dám… 

Košíček čeká, a proutky se třesou…
Krve se dotkly — a už víc nechtějí. 
Do prsou jako by zabloudil stesk 
   ledových severních závějí. 
Má milá, za horou, za lesem 
   proč ještě vzpomínám?