Na šachtě/Díl III/VI
Závodní Dušan seděl ve svém pokoji dlouho do noci.
Přišel domů od ředitele úplně rozrušen. Nechápal, co
se s ním dělo, že se dal strhnouti k podobným řečem.
Zdálo se mu čímsi trestuhodným, zlým, co spáchal.

Seděl bez světla v pokoji a hleděl ven na ohnivé
sloupy, jež lízaly tmu, hltaly ji, kroutily se, vinuly,
klesaly a vzpínaly se do výše. Tak bylo v jeho nitru.

Hlava mu hořela a krev bila v žilách.

»Proč jsi ji znepokojil?« šeptal sám k sobě. »To
ubohé dítě jsi přivedl na scestí domněnek a nadějí.
Zavedl jsi ji do bludiště, z něhož není vyváznutí! Proč
jsi to učinil? Co tě k tomu ponoukalo? Její krása? Či
dobrota? Či ladné formy jejího těla? Co to vše — —
a čím to vše pro tebe? Jakou cenu má to vše pro tebe?

Jak se chvěla, jak se jí ňadra dmula, jak hořela a
krev jí proudila obličejem, a nyní snad sní sladce o tom,
co nedopověděno. Jsi čestným za to? — —

Eh, živote, živote — — —«

Sevřel hlavu do rukou jako kleštěmi. A před očima
se mu zjevuje obraz. Vidí, jak tam u ředitele stojí v saloně s Heddou, cítí srdce její tlouci na srdci svém,drží v náručí to krásné tělo, chvějící se, čisté, horké,
toužící; tělo, jež může jemu náležeti, bude-li chtíti.
Ale nesmí chtíti. Cítí, že nesmí ji nazývati svou, nechce-li ji zavražditi, nechce-li zničiti její štěstí a celý
její život proměniti v nepřehledný řetěz utrpení, bolestí
a zklamaní, aneb nechce-li z ní učiniti buď ženu špatnou — buď světici a mučednici.

A opět poznává, že ocitá se v rozporu sám s sebou,
vždyť by ji nikomu nedopřál, vždyť pociťuje, že žárlí
na každé její slovo, úsměv, pohled. Chtěl by, aby vše
patřilo jemu, a přece ví, že sám nemůže patřiti jí nikdy.
A tato strašlivá, hrozná skutečnost, toto osudné »proč«
jako »mene tekel« zjevuje se mu před očima, vzpomíná-li na dnešní večer, na Heddu i na vše, co se stalo.

Ještě mu ležela na prsou, když vstoupila do salonu
Irena. Sama. Docela tiše. A ku podivu. Tato žena plná
cynismu stála u dveří jako duch, jako anděl strážný,
bránící vstup cizím, aby nerušila blaha a štěstí sestřina.
Cítila, že došlo zde k finále, jež je předehrou veliké
symfonie manželství, a proto nechtěla ani slovem, ani
posunem prozraditi svoji přítomnost. Tato krásná, hrdá
a smělá žena stala se v té chvíli dítětem, sestrou něž-
nou a milující, jako by odpouštěla velikosti lásky, co
jí přinesl okamžik. Zdálo se jí, že sestřino štěstí jest
i jejím štěstím.

Konečně ji zahlédl. On i Hedda. Neřekli nikdo ani
slova, a cynická a posměvačná Irena políbila Heddu
na tvář a vidouc, že otec přichází, aby ušetřila sestře
rozpaků, pravila úmyslně:

»Myslím, že se shodnete konečně na sonátě Brahmsově, opus 10. Jest velice pěkná a zdá se, že pochováno
v ní celé lidské štěstí.«

A to vše se mu stále zjevovalo před očima. Viděl,
jak se po celý ostatní večer Hedda chvěla, a když mu ruku k odchodu podávala, zašeptala: »Buďte šťasten,
chtějte býti šťasten — —« Ostatních slov ani neslyšel.
A tak jí ruka zrovna hořela…

»Veliké štěstí leží mnohdy před člověkem a nedosáhne ho!« skoro hlasitě promluvil Dušan, a jako by
se ozvěny této své samoty lekal, šeptal opět: »Překážky jako hory se staví do cesty a kořeny zapouštějí
hluboko. A lidské štěstí jest za nimi. Jen je odvaliti a směle po něm sáhnouti…«

V téže době seděla Hedda u matky. Všecko jí vyprávěla. Plakala radostí za slova, jež slyšela. Vyprávěla všecky podrobnosti, domněnky a vše, co on řekl
i při tom myslil, a z toho vyvozovala, že ji má velice
rád. Jest nešťasten, ale to snad byl dříve, než se jí svěřil. Věřila, že vše jeho neštěstí v lásce její zanikne, a
je-li nešťasten, od čeho ona je tu? Všecko s ním bude
snášeti! Všecko, byť sebe větší bolest ho dusila, neštěstí svíralo a hnětlo, ona s ním dovede vše trpěti a chce
vše snášeti. Vždyť ho má ráda. Jest to její povinností.
Žena vždycky musí nésti s mužem všecky jeho bolesti
a rozháněti mračna trudu svým úsměvem, o, však to
dovede. Pozná, jak veliká jest láska její. Dokáže mu to.

Ať ji zkouší a uvěří.

Hedda vše toto širokými a rozvláčnými větami matce vyprávěla. Jako by chtěla sama sebe přesvědčiti,
posíliti se k boji s osudem či s lidmi, s nepřáteli a nepřátelstvím toho, jehož měla tak velice ráda.

Sílilo ji vědomí, že chce dobro. V tom se zdála růsti
sama před sebou a proudem řeči jako by chtěla matce
zabrániti, aby ji v tom nezdržovala.

A když všecko své štěstí svěřila matce, a když jakoby chápajíc, že od této chvíle matku svoji o polovic
lásky okrádá, sklonila se k ředitelce a líbajíc ji vroucně
dětsky a skoro prosebně a něžně, tázala se:

»Viď, rnatinko, že ho smím míti ráda. Víš, tak velice
ráda, skoro jako tebe —?«

Tu chorá paní pokládajíc jí vyhublé ruce kolem hlavy a tisknouc ji k sobe, pravila:

»Ano, dobré dítě! Ano! Měj ho ráda! Ale dříve mu
chci říci, aby tě učinil šťastnou. Chci mu říci, že toho
zasluhuješ, ty můj strážný, dobrý andělíčku!«

A veliké slzy měla v očích. Jako by se obávala
o štěstí svého dítěte, jež bylo jí v dlouhé nemoci vším.

Hedda ostatek noci probděla.

Všecky dopisy, jež jí zaslal Dušan do ciziny, kde
s matkou dlela, znova pročetla a hledala v nich důkazu, že ji má Vladimír — po prvé si dnes toto slovo
přisvojila — rád. Vždyť dosud cítí jeho dech, stále se
jí zdá, že políbení na čelo vtisknuté je tam nějakým
viditelným znamením zvěčněno.

»Ach, jak mne má rád a jak je dobrý —« zašeptala
a rychle se ohlédla, zda nikdo neposlouchá, aby toto
sladké tajemství jejího srdce neposkvrnil, nepotřísnil…

A dny jejího štěstí míjely jeden jako druhý, slunný,
milý, teplý, hřející to mladé srdce dívčí.