A porta inferi/(věnování)
Nemohu Vám (a nechci!) odepříti této dedikace. Byla doba, kdy šli jsme spolu, jediný trvalý příteli, kdy měli jsme spolu stejné stesky a stejné touhy. Mohu tedy zapomenouti na Vás nyní, kdy jste mrtev?!

Vidím Vás, věčný illusionisto, melancholický snílku, který nenáviděl jste přílišnou moudrost. Vidím Vás, Vaše touhy, Vaše smutky, Vaše slunce, Vaše noci, vidím Vás, jediný příteli, s tou Vaší touhou, omamovati se lkavými i slunečnými rhythmy.

I ona ctnost Vám nescházela: nechuť dobráka ku zlu, a ctihodný mrav. Ubližoval jste si raději, než byste ubližoval, hledaje v tom svou aristokratičnost a hrdost. Bylo tak mnoho lítosti ve Vás, která marně chtěla býti tvrdou, starý můj příteli, který jste musil zemříti.

Nepochopoval jste dosti dobře dnešek i onu pekelnou touhu dělati vtipy, vtipy za každou cenu, touhu, býti duchaplným a raffinovaným. Dobu, kdy autoři byli „docti“, rovni starým alexandrinským, kdy však nebyli básníky… Dobu, kdy býti statečným znamenalo bíti jiné, pro to že jsou jinými.

A tak, bludný tulák, hledající ve světě zbytek svého Já, který jste nenalézal, naplněn jste byl tesklivou bázní života. Nalézaje různé chiméry, které se zvaly: muži a ženy, zkoumal jste magnetismus duší… Ale nebylo v nich to, co jste hledal. A tak rostl onen černý květ, hořký, smuteční květ na polích Vašich.

Nuže, Vám, illusionisto, věnuju tuto knihu, kterou můžete přijati. Je to jediný můj dar. Snad mnoho Vás zarazí — ale býváme už překvapováni. Vzpomenete na dobu, kdy žili jsme spolu…

Ale ne. Vy jste mrtev. Nevzpomenete. Nevytknete. Vytknou to jiní. Rozšafní lidé. A já je budu poslouchati, zvědavý a sarkastický, uvažuje, co byste jim řekl Vy, který jste mrtev…

Co byste řekl Vy, můj příteli?!

Menší Město Pražské, dne 27. března 1897.