Na prahu ráje/Velikost
Ne na dne slávu jen se velkost cení,
— jest velkost, o níž teprv věky slyší,
neb jako stín za orlem letí s výší
též lopota a prostá sudba denní.

Jsou lidé také velcí v utrpení, —
ta matka, která dítě slzou tiší,
ten dělník, který denně k práci spíší
tak bez naděje a tak bez umdlení.

Co prachem zemským šlo, v něm nechá sledy,
jež oživnou zas v té, neb oné změně
a velkost rodí z blaha se — i z bědy!
Oživne král i rob, jenž před ním bledne
a v Caesaru až z mrtvých vstane, — zvedne
se gladiator padlý na areně!