Černé růže/Vězeň osudu
Snad, bych mu zpíval drobné zvěsti,
lap’ osud zbojnickou mě pěstí
a tiskne mě, až zrak se stmívá,
a duch můj tesknou píseň zpívá.

Kéž brzo Bůh mou zmírní muku
a zbojníkovi schromí ruku,
bych nevlídnému ulít’ hosti
jak bílý skřivan do věčnosti.