Rýmovaná kronika česká tak řečeného Dalimila/LXVIII
Ciesař chtieše Němcóv mstíti,
počě s velikú siłú do Čech jíti.
Kde Bravanti a Fryzové,
Rýněné i Švábové,
Durinkové, Bavořěné,
Sasici i Frandřěné:
ti sě všichni na českú škodu otdachu i sebrachu.
Někteří sě se všiú čelediú brachu,
chtiece všěcky Čechy zbíti
a zemiu prví osaditi.
A když ciesař, Łotr Druhý, Łodína dojide,
Soběsłav proti jemu jako se dvěma stádcoma pojide.
Uzřěv kněz małosť liuda svého,
počě prositi na pomoc Krstitele svatého.
Vzvěděv Čechy, ciesař ku Prazě líc horú jdieše,
Soběsłav s svými na vsi jeho ždieše.
Němci úvozem ku Prazě líc jako zeď jdiechu,
a Čechové, na jednom miestě stojiece, je tepiechu.
Pak jedni v týł, druzí údołem v bok Němcóm jidú,
třetí mociú na ně snidú.
Tak všěcko němečské vojsko zbichu,
ni ciesař ni kniežata ostojichu.
Potok ten tři dni krvavý tekł.
Nebo był kněz přěd bojem řekł:
„Neživte chuda ni bohatého,
nemíjejte i jednoho!“
Tu kosteł svatému Janu učinichu,
a ku Prazě líc na paměť kopec snosichu.
Mezi kořistiú, juž sú tu vzěli,
pół třetieho tisiúcě prstenóv z ruk zbitých rytieřóv sú sněli.
Usłyšav Vładisłav, někdy král český,
že zabit ciesař, bóh němečský,
žałostiú sě roznemože
a smrti zbýti nemože.
Soběsłav do Čech přinese otcě svého,
a na Vyšehradě pohřěbú jeho.