Ottův slovník naučný/Poincaré
Poincaré [poe͡nkaré]: 1) P. , mathematik franc. (* 29. dub. 1854 v Nancy). R. 1873 vstoupil na techniku, r. 1875 přestoupil na akademii hornickou a stal se r. 1879 horním inženýrem a téhož roku dosáhl hodnosti doktorské. Po krátké učitelské činnosti v Caenu r. 1885 jmenován professorem fysiky na fakultě mathematicko-přírodovědecké v Paříži. Byl velice činný ve vědě, obdržel za své práce r. 1885 cenu Ponceletovu, r. 1889 za  cenu krále švédského a r. 1896 obdržel 10.000 fr., cenu Jeana Reynauda. Vedle četných článků v různých odborných listech napsal:  (Caen, 1881);  (Paříž, 1886);  (t., 1890, 13 d.);  (t., 1893);  (t., 1894);  (t., 1899) a přispěním akademie věd za spolupracovnictví Ch. Hermite a E. Roucte vydává .

2) P. , advokát a politik franc. (* 1860). R. 1889 byl zvolen do parlamentu, r. 1893 stal se v prvním kabinetě Dupuyově ministrem vyučování, v druhém r. 1894 ministrem financí; po pádu Dupuyově převzal v ministerstvu Ribotově portefeuille vyučování. Později, za processu Dreyfusova, odloučil se od Mélineovcův a od r. 1899 podporuje politiku, zahájenou Waldeckem-Rousseauem.

3) P. , fysik franc. (* 22. čce 1862 v Bar-le-Duc), r. 1886 professorem na gymnasiu r. 1890 dosáhl hodnosti doktorské četné práce z oboru fysiky, zejména z oboru elektřiny, ve vědeckých časopisech francouzských a vydal:  (Pař., 1891);  (t., 1894). V oboru fysikálním požívá světového jména.