V přírodě/XXVII.
Pozeptaly se písně mé,
kde vlastí jsou a rodem,
a já plul s nimi po slzách
až k duši křišťálovým vchodem.

A bylo tam jak v zahradě,
vše pučelo a kvetlo,
radost i žal co poupata,
a z myšlének teplounké světlo.

A nebe láska klenula,
a žal byl hájem tmavým,
s oblohy rosa kanula,
a háj byl smutkem usmívavým.

A bylo slyšet šum a dech,
jak hledá struny zlaté,
poupátka k tanci vstávala,
a každé bylo boubelaté.

Křidélka jako motýlek,
jak andělíček líce —
poznaly písně domov svůj,
a sester měly na tisíce.