Na prahu ráje/Dub
Před naším statkem dub je křivolaký,
můj pradědek už lezl v jeho snětě;
on ševelí nám v okna v zimě v letě,
a chrání v chatě nás, jak hnízdo s ptáky.

Pán míval druhdy vrtoch všelijaký,
a děd se s vrchním o dub porval kletě;
a vrchní pravil: Kdyby na tvém hřbetě
byl dub ten vyrost’, můj jsi! — a dub taky!

Pak pod ten dub přivedli dědka z klece
a chyt’ ho dráb; — však děd měl tvrdou hlavu;
když vstával z lavice, děl: — „Můj je přece!“
Sto dvacet let už tomu, nebo více; —
čert dávno už vzal všechnu panskou slávu,
— a s dubu šveholí nám vlašťovice.