Ideál české kultury
Vzácné paní a vážení pánové!

, protože jste pojaly takovou otázku, jako jest , a že jste přišly vyslechnout odpověď, která nebude lehká ani zábavná. Ale na mne vložily jste , nad nímž jsem se zastavil s obavou, dovedu-li jej k nějakému konci. — Neboť  znamená . A nad tím zamyslili se jíž hlubší duchové a nedospěli k souhlasné odpovědi. Jakž bych mohl tedy očekávati, že naleznu a vyslovím ideál české kultury, jejž by  uznal za svůj: je-li to vůbec možné ?

Přece však můžeme o této těžké otázce  a snad dospějeme k myšlenkám, s nimiž by mohli všichni souhlasiti.

Předně rozmyslíme si slova: .

 znamená cosi myšleného, po čem člověk , palčivě touží, co však je mu . A to zvláště činí touhu tak palčivou, že člověk  toho, po čem prahne.  to pouze podle jakýchsi rysů, které se rýsují v jeho vlastní mysli. Proto pokouší se ztělesniti svůj ideál podle oněch rysů, vytvořiti , z něhož by sám teprve svůj ideál poznal. A často zůstává dílo daleko za ideálem.

 znamená v tomto smyslu všechno tvoření děl podle ideálů. Člověk jest bytost duchová, ale zatížená tělesností. Ideály duchové ustupují tu často ideálům tělesním, možno-li tu mluviti o ideálu. Tělesně náleží člověk do : ale  usiluje povznésti se nad přírodu, ano překonat ji.

 je vše, co se rodí, vyvíjí a odumírá. I v mezích  je možná , totiž vypěstování něčeho , než příroda sama rodí; je možno vypěstovati z trnky broskev. Ale i tu jeví se již význačný rozdíl mezi  drží se pevně svého: bičem ji vyžeň, vždy zas se vrátí, jak praví staré latinské přísloví. Kultura však je velmi ; přestane-li , zvrátí se vše brzy k natuře. Takové úpadky kultury ve stav přírodní nejsou nijak vzácné, zvláště v oboru kultury : V člověku probudí se zvíře, jakmile se uvolní duchový řád a kulturní kázeň. Žijeme právě v době takového kulturního úpadku. Ale  jest , k němuž člověka pudí  s přírodním stavem a snaha vytvořiti něco lepšího. Proto snad, s hlediska všelidského, netřeba příliš želeti nahodilého kulturního úpadku: vzbudí rostoucí , a tím úsilnější kulturní tvoření.

Kultura v mezích přírody zabezpečuje , který jest potřebný k rozvoji . Neboť ulehčuje břemeno tělesností, takže lidský duch se může povznášeti nad přírodu a tvořiti díla podle ideálů přelétajících přírodu.

Konečně, co ? Lidé stejného původu, steiného jazyka a obyčejů, obývající jeden kraj, , pokud jejich kultura zůstává v mezích přírody a má za ideál pouhý . A tak i  může upadnouti zpět na stupeň pouhého lidu,  a vrátí-li se k ideálům pouhého blahobytu.

Neboť  jest bytost , vědomá své zvláštní , v jejímž sebevědomí jsou sjednoceny mysli všech pokolení, mysli prahnoucí po stejném duchovém ideálu a naplněné snahou uskutečniti tento ideál společným dílem. Bez  kultury není .

Kulturní ideály vznikají ovšem v myslích jednotlivců, kteří je též vtělují ve své dílo. Ale vznikají z podnětů, žijících utlumeně a neuvědoměně v národě. Jednotlivec, žijící , nedospěl by bez těchto skrytých podrětů k žádnému ideálu a nedovedl by žádného díla; neboť potřebuje ohlasu a porozumění u spřízněných duchů, bez něhož by jeho díio nemělo žádné platnosti a účinnosti. To je právě význačné pro duchové, kulturní dílo, že ho dělník neprovádí pro sebe, a zvláště ne pro zisk, nýbrž pro všechny, aby je
všichni uznali a ho užívali; a čím více lidí užívá kulturního díla, tím více roste jeho platnost a hodnota. Mnohdy nenalezne kulturní dílo ohlasu hned, ani u vlastního národa; ale je-li to pravé duchové dílo, povstalé z podnětů žijících v národě, nalezne přece u něho porozumění a jeho hodnota tím vzroste.

Kulturní ideál i dílo nemají platnost a hodnotu jen u vlastního národa, nýbrž jsou na konec platné a cenné všem lidem; mají hodnotu .

Tu potkáváme se s pojmem . Proto, že kulturní ideály a díla mají míti platnost všelidskou, nejen národní, míní někteří příliš pokročilí, že  jest překonaný pojem, že již splnil svůj prostřednický úkol, že má ustoupiti .

Ale  není pouhý pojem, nýbrž opravdová, živá bytost, , poněvadž vědomá své minulosti, za niž se cítí odpovědnou a jejíž důsledky nese.

 však je dosud pouhý pojem; neboť nedospělo ještě k jednotnému sebevědomí; obsahuje všeliký nevědomý lid, a sebevědomí národové stáli proti sobě nepřátelsky. Nebylo žádné lidské pospolitosti a solídárnosti. Teprve touto vojnou probouzí se lidstvo k sebevědomí, počíná cítit, že jest jednou bytostí, která nesmí bojovati sama proti sobě a že rána, zasazená lidstvu v Evropě, bolí ve všech dílech světa. „Svaz národů“, ustanovený mírovou smlouvou, jest pokus posilniti probouzející se sebevědomí lidstva; ale to má se státi , právě tak, jako národové se probouzejí k sebevědomí skrze jednotlivce. Vojna vyzvedla a upevnila , zajistila každému z nich, malému jako velkému, nejen jeho sebevědomí, nýbrž i sebeurčení.

Společnost osob ve všem stejných byla by velmi nudná; prospívá jí velmi, jsou-li osoby různé a zvláštně vyhraněné. Život nechce žádné jednotvárnosti, tvoří druhy i jednotlivce co nejrozmanitější; stále vynalézá nové různosti a rozdíly. Tak i národ je tím silnější a kulturně cennější, má-li mnoho silných individualit, svérázných osob; úpadek jeví se v národě nedostatkem osob. A právě tak lidstvo: potřebuje silných, sebevědomých, individuálně vyhraněných národů.

Proto jest každý národ povinen , aby pěstoval a zesiloval svou zvláštní osobitost; nemožný ve společnosti lidstva byl by národ padělaný napodobením národů jiných.

V tom jest řečeno, že národ není sám sobě účelem, nýbrž že jest členem vyššího celku, lidstva; že má býti dělníkem na stavbě prováděné od celého lidstva, na stavbě jakéhosi velikého chrámu, dělníkem přitesávajícím svůj zvláštní kámen svým zvláštním způsobem. Tedy ani  není samo sobě účelem, nýbrž buduje jakési veliké,  podle božského ideálu.

Toto dílo, představující nejvyšší kulturní ideál, jest dosud zlomkovité, neboť ani lidstvu není znám onen nejvyšší ideál, nýbrž jen tušen podle jakýchsi neurčitých rysů. Ale aspoň  máme pro tento ideál; to jest: .

Všichni lidé prahnou po pravdě; ale nevědí, co jest pravda. Tuší jen pravdu a hledají pravdy bez ustání. Mýlí se často: co jedni mají za pravdu, jiní mají za blud. Pro pravdu jest mezi lidmi mnoho nenávisti a bojů.

, po které lidé prahnou jako po nejvyšší duševní potřebě, jest jim naznačena , plnými smyslu, na které však není odpovědi. Otázky ty znepokojují mysl každého člověka, poněvadž se týkají jeho vlastní bytosti: Kdo jsem já, jenž se cítím totožným ve všech proměnách života jakožto , zavázaná vlastním svědomím povinnostmi nejen k sobě samému, nýbrž ještě více k jiným lidem, které uznávám za stejné osoby, jako jsem sám, se kterými obcuji jako , ale jen prostředkem těla? Odkud jsem přišel a kam jdu: neboť neznám ani svého počátku ani svého konce, necítím se obmezeným ani časem ani prostorem, jsem, jakobych trval ve stálé přítomnosti a všude, ač vidím a hmatám, jak se vše mění, vzniká a zaniká, a mé tělo zvláště? Jaký smysl a účel má můj život? Co mám činili, neboť cítím se zavázán povinností k nějakému dílu? A mé svědomí mi káže činiti dobře všem, nejen sobě, kdežto přece rozum mi radí, abych se staral jen o sebe?

Tyto otázky nejsou prázdné a všetečné, nýbrž plné smyslu a naléhavé, ano neodbytné. Avšak odpovědi na ně není. A ta odpověď by právě ohlašovala . Ale otázky ty samy již naznačují , ovšem znetvořené tělesností člověka. Neboť otázka sama již určuje odipověd1 a ve mnohých věcech člověku stačí, dovede-li se určitě otázati.

Neboť tělesnost brání člověku i v tom, aby se určitě uměl otázati v duchových věcech. Obcuje s jinými lidmi jako duch s duchy, ale jen prostřednictvím těla; a za tím skrývá se mu duch jiných lidí, maskuje se. Samo vlastní myšlení je nuceno užívati tělesní berle, opírat se o slova; a mnohá myšlenka uvázne z nedostatku slova.

V duchu však jest jediná jistota všeho poznávání; i hmotný svět poznáváme duchem; vědomí je pilíř, na kterém svět stojí. A i  jest u vědomí. Není-liž  zvláště určitý rys pravdy?

Lidstvo, prahnoucí po pravdě, hledalo ji nejprve cestou : počalo od vrcholu; neboť náboženství jest vrchol lidské kultury, vrchol lidského prahnutí po pravdě, a k němu dojde vždy každé hledání pravdy. Myslí-li někteří, že jest náboženství dětský pokus lidstva o pravdu a že máme nyní jistější cestu ku pravdě, totiž , snad jsou na omylu; věda stopuje jen  rys pravdy, a to ne ten nejjasnější.

První ideál české kultury byla též pravda, vyhledávaná cestou náboženství. Ale český národ hledal tu pravdy svou zvláštní cestou, ukázal význačnou svou osobitost, jejímž zvláštním rysem jest . Neboť  nastoupil tehdy svou zvláštní cestu za pravdou, kdežto jinde šli svou častou jen jednotlivci, za kterými byl potom jejich národ pasivně stržen. A český
národ nalezl též zvláštní rysy pravdy.

Poznal, že v pravdu se nemá pouze , nýbrž že se má . Pravda není jen na , nýbrž jest v . Pravda nesmí být , nýbrž svobodně vyhledávána a z vlastního poučení a přesvědčení přijímána.  je rys české pravdy; jejím příkladem , jejím hlasatelem svobodné kázání slova božího. Mocí nemá být pravda ani ;
ale všechno zlé má být kaženo i mocí, podle pravdy!

Svobodná česká pravda, neužívající moci ani k obraně, byla potlačena násilím a  národa pokořena a pohaněna. Národní vědomí sice neuhaslo, ale  národa bylo zlomeno. Proto bylo a je stále třeba buditi sebevědomí národa, vzpřímiti ho jakožto mravní osobu, má-li se zase osvědčiti jako silný dělník na všelidském kulturním díle.

Zatím dalo se lidstvo na jinou cestu za pravdou; počalo pravdy hledati, již ne v citu a vůli, ne ve víře, nýbrž ve , zjevné našim smyslům a jasně poznávané rozumem. Uznáno sice, že základ všeho poznávání a vší jistoty jest ve vlastní mysli, ale přijato, že co  poznáváme, to že jest v mysl vštípeno jako základní pravda. Jasně poznáváme poměry času a prostoru, jak se jeví v pohybu těles. Matematická mechanika, osvědčená v astronomii, stala se cestou k hledání . Zajímavo připomenouti, že původce této cesty za pravdou účastnil se porážky české pravdy na Bílé Hoře: .

Skutečnost vSak, zjevná našim smyslům, jest neskonale rozmanitá a neustála se mění. Vždy něco zaniká a vzniká něco jiného. Vše trvá jen okamžik a zapadá již v minulost; přítomnosti vlastně ani není, leda jako rozhraní mezi minulostí a budoucností. Čas vše ztravuje, Chronos požírá své děti a hází vše do tartaru. A co vznikne, to závisí na tisíci okolností. Tisíce možností může nastati, ale nastane jen jedna; a to závisí na náhodě, jak se okolnosti sběhnou. Náhodami skutečnosti lidé velmi trpí. 

Vlastním úkolem , jest překonati její neurčitou rozmanitost a proměnlivost a zavésti do ní : aby nová skutečnost nenastávala podle náhod, nýbrž . Věda o skutečností vrcholí v , ve službě životu.

Ale, ježto se věda v této službě znamenitě osvědčila, očekávalo se od ní, že odpoví též na otázky, které člověku zvláště leží na srdci, na otázky po . A mnozí vědcové jali se skutečně odpovídati na tyto otázky, jaksi, jménem vědy. Odpovídali : že základem vší skutečnosti jsou pohyby částic, působené jejich silami; že i život vznikl pohybem částic, zvláštně seskupených ; že to byl pohyb trvanlivý, který se šířil a rostl; že byl tak zvláštní, že se jím rozsvítilo vědomí, které ostatně dříme v každé částici. Že náhody vedly k výběru životních pohybů zvláště trvanlivých, že náhodami a výběrem se pohyby rozlišily, že vznikly různé druhy živočichů a z nich konečně i člověk. A  že jest výrazem prospěšnosti v boji o život, že boj jest vůbec pružinou života a náhoda jeho ředitelem. — Což by na konec bylo — popřením účelu vědy.

Mnohým se zdálo, že věda opravdu již odpověděla na všechny otázky a že  je ve ; a proto že nelze hledati pravdy v náboženství, které je pouhým mythem; a že nové náboženství musí se zakládati na . Ale podrobnější zkoumání mohlo by přesvědčiti každého, že věda vlastně neodpověděla na , na které se táže člověk prahnoucí po pravdě.

Jsou ovšem i ve vědeckém poznávání skutečnosti rysy ; ty však nenáležejí skutečnosti samé, nýbrž jsou do ní vkládány rozumem, jenž pořádá velkou rozmanitost stále se měnících zjevů podle .

Základní postup vědeckého poznávání skutečnosti jest takovýto: chceš-li porozuměti souvislosti zjevů neustále se měnících, předpokládej, že v nich trvá něco nezměněného, substance; a že každá změna je způsobována příčinou. Oba tyto základní vědecké pojmy, substance a příčina, nejsou vzaty ze skutečnosti, nýbrž jsou obrazem lidského ducha samého, jenž se cítí , osobou, která trvá nezměněná ve všech proměnách života, a jenž se cítí také . Na základě této  jsou vybudovány ony „věčné, nezměnitelné, železné zákony přírodní“, o kterých mluví ti, kdo hledají pravdy ve smyslové skutečnosti. Základem každé vědy jest duchový řád, ; proto slově i věda o  — mineralogie. V tomto duchovém řádu, podle něhož logicky myslíme, jsou .

 jest uložena našemu myšlení ; cítíme mravní úhonu, jsme-li postiženi v myšlení . A myslí-li někdo křivě s úmyslem, dopouští se  a sám cítí její hanbu.  souvisí s . Tyto rysy ukazují . Ale jest ještě jeden, vrcholný rys pravdy, jímž se vysvětlí lidské prahnutí po pravdě: to jest , zjevný i ve smyslové skutečnosti, v přírodě i v duchu. Veliká je krása mravního smýšlení a jednání. Ale je též krása v logickém myšlení. Tuto krásu pocítí, kdo se domyslí, jako Newton, souvislosti pádu jablka se stromu s oběhem planet kolem slunce.

Rozvoj vědecké kultury, kdy hledána pravda ve skutečnosti, v přírodě, kdy pěstován rozum a za vrchol kultury uznávána
, počal v 18. věku. Český národ nebyl účastným tohoto rozvoje; trpěl za svou pravdu náboženskou. Jeho první buditelé bylí ovšem  tehdejší kulturou, ale nevštěpovali ji v mysl národa. Neboť první starostí bylo naučiti národ mysliti svým způsobem, upraviti mu jeho berli k myšlení, totiž národní jazyk; a posilniti jeho zesláblou osobnost, pozvednouti jeho mravní sebevědomí, aby se vzpamatoval a rozpomenul na sebe sama, dáti mu poznati jeho dějiny. Bez silné osobitosti a bez pevného sebevědomí národa není účasti na kulturním díle lidstva; mdlý duch, sklíčený k tomu tělesní chudobou, sotva pojme ideálu všelidské hodnoty.

Proto třeba především pěstovati a posilovati . Proto měl u nás a má í dnes ještě velký význam . Není divu, že  ideál dnes nestačí příliš pokrokovým; není to ideál , nýbrž  kultury. Nesměřuje ke kulturnímu rozvoji, nýbrž ku přírodnímu vývoji národa. Proto chtěli by ideál národa nahraditi ideálem lidstva a humanity. Nemíním uvažovati zde o tom, není-li také ideál lidstva a humanity ideálem kultury  a ohlasem hesla návratu ku přírodě podle legendy o , kdy lidstvo bylo . To však pravím s důrazem, že , kterým se vytvořuje osobitost jednotlivce a národa, jest podmínkou, která činí teprve možným . Napřed musí národ vyrůsti v silnou osobu, než se může
dáti do služeb lidstva v hledání pravdy.

Ovšem, trvati na ideálu národa jako  jest , rovný sobectví jednotlivce. Vidíme tento hřích u národa německého, vidíme i trest za tento hřích; i třeba nám varovat se tohoto zlého příkladu. Nám jest národ , která má sloužiti všdlidskému účelu, totiž hledati pravdy a konati kulturní dílo. Ale napřed musí národ ze sebe učiniti , hájící své důstojnosti a upevňující své sebevědomí. Neboť jinak byl by špatným dělníkem na všelidském kulturním díle, kde jest každý ceněn podle toho, jak sám sebe cení.

Avšak již v době přírodního vývoje, kdy národ tvoří svoji osobitost, má míti na mysli své povolání jakožto dělníka na všelidském kulturním díle, má hledati pravdy. Nestačí však jan logická pravda, vědecké vzdělávání; vyšší jest ; a zakončením je . Národní umění ukazuje, jakým kulturním dělníkem bude národ.

Český národ nemá již jen mysliti na svůj kulturní ideál, nýbrž má se již dáti také do kulturního díla. Neboť vystoupil z přítmí na světlo, kde ho již vidí všichni národové.

Máme obnoviti staročeský ideál kultury náboženské? To není možné ve staré formě náboženské. Ale ani nový ideál nemůže býti jiný než náboženský. Neboť náboženství jest vrchol lidské kultury, ježto se nevztahuje jen na lidstvo, nýbrž na veškerenstvo duchových bytostí, jsou-li jaké mimo naši zemi. V náboženství spojují se všechny rysy pravdy v ideál věčné pravdy, totiž nejvyšší rozum, nejvyšší mravní dobro a nejvyšší krása.

Staročeský ideál byl . Mravní zákon, vštípený v mysl každého člověka, jest jediným základem . Máme před sebou těžkou otázku sociální; ta nemůže býti rozřešena , nýbrž jen . A pravdy nelze vnucovati, ba ani brániti násilím, které jest dovoleno jen proti zlému, podle pravdy. Násilí jest zbraní lži, nikoli pravdy. Žádná sociální náprava nestala se násilím. Starověkého otroctví neodstranil Spartacus ani Pompeius, nýbrž Kristus. Středověkého nevolnictví neodstranily selské bouře, nýbrž osvícenská kultura prohlášaním . A tak bude též s otázkou dělnickou: rozřeší ji .

Po velkém mravním napětí za války upadli jsme v mravní ochablost a nežijeme podle pravdy, nýbrž ve lži. Staročeská poctivost konala práci pro dílo, ne pro zisk;  z díla byla pružinou práce, dílo chválilo mistra; tehdy : práci čest! Tomu odporuje práce pro zisk a ješíě více zisk bez práce, lichva s prací i s výrobky. Staročeská pravda byla pomáhat si navzájem v nouzi ; nyní platí vykořisťovat nouze — i . A nejvíce protiví se pravdě , skvrna české povahy.

Opak toho, jak žijeme. Naše neřesti ukazují nám náš ideál. To je přirozený kontrast. Tak povstal též z neřestí židovstva ideál křesťanství.

Jaké kulturní dílo všelidské hodnoty máme počíti? Překonati sebe a obrátit se přátelsky k bližnímu: neboť u bližního začíná lidstvo. Rozřeší sociální otázku . Právě u nás staví se proti tomu nejméně překážek. Národové hledějí na nás, jak nám bylo řečeno, jako na světlé místo střední Evropy: hle, jaké kulturní dílo všelidské hodnoty bychom mohli vykonati!

Ideál české kultury jest vytesán v žule, kolem které chodíváme každý den. V žule, na níž stojí pomník našeho mučedníka pravdy:

Tento ideál ještě žije, i v selském lidu, jemuž se vytýká tolik hříchů. Slyšel jsem od českého sedláka tato slova: „Kdybych měl mluviti k lidu, řekl bych jen to: lidičky, mějte se rádi a přejte si, hned nám bude všem dobře.“

Pronáším tato slova za něj a nemohu skončiti lépe.