Plamínky/Dokrvácela
(Pohádka)

To bylo již na třetí den 
co v krvi ležela
a marně, marně čekala 
na příchod anděla. 

Šla slabá, útlá, v rozkvětu 
za stromů hovoru. 
Šla přes rokle a přes strže 
tam — domů — nahoru…

Šla tklivá tak a oddaná 
po cestách ztracených, 
že neslyšela, v korunách 
když vichr zlý se zdvih’ — 

— To bylo juž na třetí den 
co v krvi ležela 
a horečnýma očima 
do nebe hleděla…

—

Na srdci tíha zabíjí. 
Strom ani nehne se. 
Po bouři divé těžký klid 
si uleh’ v pralese.

O, po stezičkách ztracených 
k ní nikdo nezbloudil, 
až teprv pozdě — třetí den, 
kdy neměla již sil… 

Byl tulák to a citlivý, 
že nad ní zaplakal: 
Já miloval tě dávno již 
v samotě lesů, skal — 

A pak ji zvolna vyprostil, 
až úzkostí se třás’: 
Můj život málo ceny měl, 
proč tvůj tak náhle zhas’? 

Slz tisíc měla ve zracích, 
když bral ji v náruč svou 
a zvolna na cestu se dal 
s ní chůzí klátivou. 

Zrak časem ještě utkvěl v nebi, 
jež dávno zněmělo. 
Umřela duše. Prudkou láskou 
se tělo zachvělo…

—

A den se chýlil ke konci…
A dokrvácela. 
Pod její hlavou marně hřála 
má ruka rozchvělá.

Ty oči, oči nedočkavé 
a smutně zoufalé! 
Ne, nemohli jim porozumět 
mí tvrdí horalé! 

Byla již půlnoc. Nesvítili. 
Jen měsíc v oknech plál. 
Však nadarmo u dveří hrubých 
jsem s břemenem svým stál. 

Neb uvnitř báli se a báli, 
snad v žití poprvé. 
Na skalních hranách rozedřely 
se ruce do krve. 

Snad báli se i mého hlasu, 
jenž hloubku smutku měl, 
a puklý zvon poplachem marným 
do jejich spánku zněl — 

—

A zase lesy, lesy, lesy, 
a přísná krása hor. 
S hrobem a křížkem na něm prostým 
se dávám v rozhovor. 

O jedné touze srdci svaté, 
jež štve a pohání. 
A o cestičce k nebi zlaté, 
kde číhá zklamání —