Klíč/XXII
Byl to zvláštní pohřeb. Děti jakoby zdrcené a v zmatku, který byl plný bolesti. Manžel s klidným svým pichlavým pohledem. Nebyl v něm smutek po zemřelé. Ba chvílemi se zdálo, že jeho oči triumfují… Smutný triumf…

Zvon zněl, pohřební průvod se bral k vesnickému hřbitovu. Přála si být pochována zde… Průvod byl impozantní; nikdy ještě neviděla ves něco podobného. Pompa nescházela; množství věnců, známí z města, příbuzní, přátelé.

Ale pichlavý pohled manželův marně se sháněl po jediné tváři, jež jeho triumf měla dovršit. Nebylo jí v tom davu asistujícím pohřební ceremonii. Emil Šop nešel za rakví.