Slezské pohádky a pověsti/Poklad na Čeladné
O tom věděl ve Frýdlantě a blízkých dědinách skoro každý člověk, že na Čeladné je poklad. Ale jak pokladu dobyt, to nikdo nevěděl, až jednou tkalci vyčetli z knih, že kdo chce nalézti pokladu, musí být narozen na bílou neděli a že musí v pašijové dni hledět do země pruty virgulemi. Potom ten poklad v zemi uvidí.

I odebrali se dva tkalci v pašijové dni tam na ono místo na Čeladnou a ten, který byl narozen na bílou neděli, hleděl do země virgulemi. A uviděl tam poklad. Potom kopali pilně a nedbali toho hrubě, že ujíždí rychle vedle nich kočár o čtyřech koních. Náhle někdo na ně promluvil: byl to pacholek, a vezl těžký vůz s jedním vychrtlým koníkem. „Prosím vás, ludkové (lidičky), je ten kočár už daleko?“ Tkalci nedali mu odpovědi a dále kopali. Za chvilku přijel k nim pán na koze a ptá se: „Ludkové, je ten kočár už daleko? Rád bych ho dohonil!“ Tkalci ani muk a kopali dále. A zas už někdo se jich ptá po kočáru. Byl to trpaslík s kolečkama a ptal se: „Prosím vás, ludkové, dohoním ten kočár?“ Tkalci se podívali na ubohého trpaslíka a na jeho daremná kolečka a dali se do smíchu. „Čemu se smějete?“ ptal se trpaslík: „Jak se nesmát, když ty, boráku, chceš dohnat kočár o čtyřech koních, co tu už před hodinou jel!“

Ale sotva toto tkadlec promluvil, už trpaslík i s kolečkama zmizel, vichor zasypal ďúru, co tkalci byli vykopali, a jednoho tkalce zanesl až na Ondřejník, druhého na Smrk. Ubozí tkalci přišli teprv druhého dne v noci domů a nechtěli ani vykládat, co se jim stalo. Kdyby byli však tu knihu pozorněji četli, byli by tam našli, že kdo chce vykopat poklad, musí být na bílou neděli narozený, musí mít pruty virgule a nesmí kopaje nic mluvit. Duchové tkalce zkoumali a proto na ně vyslali pána v kočáře, pacholka s hrubým vozem a trpaslíka s kolečkama.