Ottův slovník naučný/Marcus
Marcus: 1) M.  viz  1).

2) M.  viz  2).

3) M.  viz .

4) M.  (Marek, syn Markův) z , lékař a filosof čes. (* 1595 v Landškrouně — † 1667 v Praze), studoval v Jindřichově Hradci a potom filosofii a theologii v Olomouci. Na studia lékařská odebral se do Prahy, k čemuž jej přiměla snad jeho povšechná churavost, jmenovitě neduživost zraku. Povýšen byv na doktora lékařství stal se na fakultě lékařské professorem a jest jméno jeho odtud těsně spojeno s dějinami university. Když tato rozdělena na fakultu theologickou a světskou (právnickou a lékařskou) a noví professoři císařem samým jmenováni jsou, zůstal M. na svém místě, jakkoliv ustanovovací jeho dekret pocházel od jesuitů. R. 1642 jmenován kommissařem universitním ve sporu mezi arcibiskupským seminářem a universitou; jako senior světské fakulty jmenován r. 1649 cís. radou. Odporoval tolikéž úsilí jesuitů, domáhajících se opětného spojení fakult, a vypracoval v té příčině protest, který císaři byl podán. Než Ferdinand III. povolil naléhání jesuitů a sloučení obou universit provedeno r. 1654, právě kdy M. byl protektorem světských fakult. Pro své značné vědomosti theoretické i praktické jmenován byl fysikem království Českého a r. 1658 stal se osobním lékařem Ferdinanda III. Známy jsou jeho blízké osobní styky s Bohuslavem Balbínem, jenž se mu zavázaným pokládal za vyléčení z nebezpečné nemoci a Markovo vědění básní oslavil, s Caramuelem Lobkovicem a v cizině tehda již dlícím dějepiscem Stránským. Ke sklonku svého života vstoupil do řádu jesuitského. M. byl muž učený i jako mathematik a přírodozpytec a v názorech filosoficko-přírodoslovných jest stejnohodnotný s jinými mysliteli trvající tehda lékařsko-přírodnické školy Paracelsovské. Obnovil pomysl idearum operatricium čili seminalium, v nichž shledával tvůrčí principie. V semeni uložená idea organického těla vytváří tělo. Síly ty bohem při stvoření světa do jednotlivců jsou uloženy, aby individua sama se mohla obrozovati. Jeho filosofické přírodosloví jest v základě platónicko-stoické a stýká se ve mnohých věcech s Paracelsem a van Helmontem, a jeho pomysl činných základův, jež v jednotlivci jsou uloženy, uvádí jej v blízkost i s Leibnizem. Napsal:  (Praha, 1635);  (t., 1662);  (t., 1648);  (t., 1648);  (t., 1650);  (t., 1650);  (t., 1683; vydal Jakub Dobřenský). K literatuře viz F. J. Studnička, Joannes M. Marci a Cronland, . (Slavnostní přednáška; »Výr. zpr.« Čes. spol. nauk; Praha, 1891) a tamtéž r. 1875   a dále téhož M. Marci a jeho fysikální objevy (»Živa«, 1896).

Římští politici v Ottově slovníku naučném
Římští vojevůdci v Ottově slovníku naučném
Římští císaři v Ottově slovníku naučném
Čeští lékaři v Ottově slovníku naučném
Čeští filosofové v Ottově slovníku naučném