Kritika slov/XL. Třída
Nemohu si pomoci, ale slovo „třída“, „třídní vědomí“ a tak dále mně zní jaksi povýšeně, tak jako feudální slovo „rod“ nebo měšťácké slovo „stav“. Hodili jsme do starého železa „rodovou pýchu“ a necháváme rezavět „stavovskou hrdost“; ale koukejte jen, jaké nové, lesklé, přepěkné železo je tohle „třídní vědomí“! Je s podivením, jak věčně okouzluje lidi kolektivní hrdost. Řekne-li Cicero „nos senatus populusque Romanus“, řekne-li Němec „my Němci“ nebo nezaměstnaný proletář „my, třída pracujícího lidu“, tu hnedle mu naroste jakési druhé, slavnější sebevědomí, pyšné, monumentální a nádherné; ve jménu tohoto sebevědomí je pak lehko soudit, válčit nebo… zabíjet. Proto říkali monarchové: „My Kristián Evarist V.“, aby jim bylo lehčeji soudit a válčit. Ach, jak těžko by bylo soudit a válčit, kdyby se to mělo dít ve jménu jen vlastním! Jak zhrozilo by se srdce, zaváhalo by, hledalo by slovo smíru a ústupku! Avšak démon pýchy okřídluje každé kolektivní „my“ a pozvedá je… nevím jak vysoko; zajisté však nad dosah osobního svědomí. Zlá, vražedná slova, která bys nemohl říci za sebe, řekneš slavně a hlaholně za nějaké hromadné „my“; nešel jsi od osoby k osobě, neptal ses jí nakloněn k jejím očím, ale nyní sis vypůjčil jakési „my“, abys soudil a válčil. — Třídní vědomí: je to něco vyššího, mravnějšího, moudřejšího než vědomí osobní? A není-li tisíckrát cennější, proč je tisíckrát pyšnější a smělejší? Hledej důvod své hrdosti sám v sobě a ne v nějaké kolektivitě; a kdyby všichni lidé hledali důvod své hrdosti sami v sobě, objevili by naráz mnoho, co by pomohlo jim i světu; a byl by to sensační objev, který by, jak se říká, „způsobil revoluci“.