Výbor z Květů zla II./Nepřítel
Jen bouří v temnotách vždy bylo moje mládí,
kde slunce lesklý svit sem tam se pouze mih’;
já zřel, že déšť a hrom tak strašlivě tam řádí,
že málo v sadě mém již plodů nachových.

Hle, tak jsem k podzimu svých myšlenek stih’ právě,
a nyní lopaty a hrábí užívám,
bych znovu shromáždil tu hlínu po záplavě,
kde voda naryla, jak hrobů, velkých jam.

Kdo ví, zda nový květ, ten, o jehož sním kráse,
v té půdě, spláchnuté, jak břehy, najde zase
svou stravu tajemnou, jež svěžesti mu dá?

— Ó, bole! bolesti! Čas hltá naše žití,
a temný Nepřítel, jenž srdce rozhlodá,
z té krve, již nám vzal, vždy roste a se sytí!

de:Der Feind
es:El enemigo
fr:Les Fleurs du mal/1861/L’Ennemi
pt:O Inimigo