Na šachtě/Díl II/XII
Ředitel von Berghöhe se dověděl o všem ještě v noci,
co se bylo událo; i o tom, že Soukup předsedal schůzi.
Chválil komisaře Wolanskiho, že tak rázně vystoupil.
To bylo podle jeho mínění to nejlepší na tu sběř. Než
přece mu to pokazilo spánek. Zatknutí redaktorovo bylo
slabou záplatou za to, jak ho šeredně pocuchal.

Ředitel věděl, že jako on i horní rada Bajer i jiní mají
své donášeče, že se to rozletí v šíř i dál celého revíru,
a věděl, že budou mnozí rádi tomu, co se stalo. Ba
mnozí budou mezi nimi toho rebelanta i chránit a obhajovat. Znal, jaká neupřímnost panuje na celém závodě všech proti všem.

Spal špatně — a časně ráno byl již vzhůru. Ještě za
tmy se objevil jeho vozík s jedním koněm zapraženým,
jejž sám vždy řídil a jenž byl také v celém revíru znám,
že zdaleka voláno: »Starý jede!«

Jel do Podolí. Chtěl zvědět, jaké tam je smýšlení
v dělnictvu. Zapomněl mezi jízdou na vlastní účel své
cesty. Zapomněl, jak byl znevážen. Jemu se jednalo
hlavně o to, že je dnes pondělí. On slíbil Reichenstenovi, že dnes otevře »sicherku«, že to dnes vyletí. To, co mu provedli včera, mělo býti přitěžující okolnosti; pobídkou, látkou, potřebným prachem, smíšeným s dodatkem zlých plynů a čerstvého vzduchu, aby mohla nastati explose.

»Psi. Jako psi jsou. Koušou. Počkejte!«
Prudce trhl opratí, až se koník lekl a zadkem hodil
tak, že bláto vletělo až do obličeje ředitelova. Pes, ležící mu u nohou, pozvedl udiveně hlavu. Domníval se, že
má »zakročit«. Byltě to stálý věrný druh ředitelův,
»dělal inspekce po revíru. Zuby jeho znali ženy horníků i děti i horníci a ohrabovačky. Jakmile dosti malé
pohnutí zpozoroval toho nebo té, když stáli před ředitelem, mluvíce s ním, »Augur« se jim již zakousl do lýtek.

Všichni proto, když mluvili s ředitelem, stáli bez
hnutí, nikdo se neodvážil ruky pozvednouti nebo dost
málo svého postoje změniti.

Byli by nejraději zabili »tu potvoru«, ale nebylo k tomu příležitosti. Jen tak zuby zaťali, když se jim »Augur« zahryzl do lýtka a pan ředitel se smál, říkaje:

»To nic není, vždyť on vás zase pustí.«

Ředitel stanul na prvním závodě »Berta«. Vešel hurtem do kanceláře. Všichni okamžitě poznali, že je »rozladěn«. Ani na pozdrav nepoděkoval. Stáli jako svíčky.

»Pracujte, pánové,« řekl ostře.

Jako automat se rázem všichni posadili.

Prošel kanceláře, vešel do účetního oddělení a zeptal
se zhurta:

»Jste hotovi s výplatou?«

»Nejsme úplně,« ozval se jeden hlas.

»Nejsme-nejsme. Pánové, takhle to nepůjde. Musíte být hotovi. Snad by bylo lépe místo návštěv
sociálně demokratických schůzí popíliti si zde a být
včas hotovi.«

Nečekaje vysvětlení, zvolal: »Augur, komm!« a odešel dále, všude haně a vytýkaje.

Vešel k závodnímu, a za chvíli vyšel se závodním na
»plac«.

Bylo-li v kanceláři zle, bylo na »placu« ještě hůř.
Tam bylo pouze ostře mluveno, zde však bylo ostře
spíláno slovy nejhrubšími. Ředitel i závodní jako by
závodili ve sprosfáctví a vynalézání nadávek, a věru
mnohý dělník, bývalý voják, srovnávaje »pány« v kasárnách s těmito »civilisty«, musil ponechati těmto
přednost. Vojenská hantýrka byla proti těmto na výrazy slabá. Ředitel vjel do dolů pod zem, ale jen na
chvíli. Sotva se předku dotkl, ale všude zuřil.

»Co s ním dnes všichni čerti šijou!«

To byl refrain všech, kdož ho slyšeli.

»Takový jako dnes, už dávno nebyl.«

»Eh, to víte. Má těch robek kolik, a to je s nimi
kříž. Jsou odrostlé a nejdou na odbyt.«

»A co my za to můžeme?«

»My jsme mu je nena …«

»Když je má, ať je má, ale nechť nás za to netrápí.«

Takové řeči se vedly, když tento velmožný pán zmizel zrakům dělnictva.

Šel do kanceláře se závodním.

Za chvíli kráčeli spolu do bytu závodního.

Dělníci vidouce to, velice se divili. Musilo to býti něco
vážného, co měli spolu projednávati.

»Copak asi spolu mají ti dva?« tázali se dělníci na »placu«.

»To se přece ještě nestalo,« dodal vozač, tlače vozík
s uhlím po trati na separaci.
»Baže,« odpovídaly ohrabovačky.

»Robte a nečumte a nemudrujte!« křičel na ně dozorce »placu« Šimák.

»Šimák má vztek, že nepovýšil, a proto se chce zalichotit pánům.«

»Zasloužil by povýšení« pravil pobledlý hoch — vozač — a udělal kolem krku znamení.

Tak mezi sebou polohlasem rozmlouvali.

Ještě dopoledne byl ředitel zpět a projížděl závody.
Všude všecko prošel. Dával znáti, že ví, kdo byl včera
na schůzi. Neřekl to nikomu, ale všichni to pocítili.

Na závodě »Fritz« pravil nahlas v kanceláři: »Zdá se,
pane závodní, že schválně pomíjíte Pileckého. Proč nepostoupil již? Proč jste ho nedal na postup ?«

»Není dosud na řadě, pane řediteli,« osmělil se namítati závodní.

»Není na řadě? Snad! Ale je to dozorce a dělník pořádný a spolehlivý. Takových lidí nutno si vážit, pane závodu!«

Zatím bylo všeobecně známo, že Pilecki je donašeč
a klepař. V nejhorším slova smyslu »popoháněč«.

Na »Vilmě« opakováno totéž s jiným.

Konečně přišel na »Herminu«. Bylo právě poledne.
Úředníci se chystali odejít. Ani je nezastavil. Prošel
kolem nich a jen se zeptal, zdali je pan závodní v kanceláři.

»Je na dole,« hlásil jeden z úředníků.

Ředitel šel ke strojovně.

Ani nesjel dolů. Jen prošel vše.

»Hermina« byla jáma známá svou vzorností. »Vzorná
jáma« byla vedena u ředitelství, u horního rady, inspektorátu, revírního úřadu i u generálního ředitelství.

Byla-li vzorná vším, byla vzorná i svou organisací
dělnictva. Zde nejdříve se ujala nová idea, hlásající
nové učení, jímž se vyšine dělník z bahna svých trudných poměrů do výše, kde se sedí v pohodlí, čistotě a
v bezstarostnosti. — — —

Na »Hermině« byli všichni stejného smýšlení, až na
několik Šebelů a Bogdů.

Zvláštní pozornost věnoval ředitel smýšlení na »Hermině«. Pozoroval tu nějaký klid. Nějaké nebývalé ticho
vládlo tímto prostranstvím.

Ředitel to pozoroval. Bogdovi, jenž vyjel z dolu, poručil, aby sjel zpět pro závodního.

»Kde je?« tázal se.

»Na devátém patře ve sloji »Oskar«.«

Ředitel chodil po »placu«, prošel kolem »ohrabovaček«, vyšel na prádlo, prošel kolem »separací«, zpět do
strojovny, kotelny a zpět kolem strojů kompresních a
pump, k hlavnímu těžnímu stroji, u něhož byl právě
Soukup.

«Zdař Bůh,« pozdravil Soukup.

Ředitel neodpověděl a kráčel dále.

Soukup se za ním ohlédl a prohodil: »Ví asi už všecko. Ten je dnes naložen. Jen do okurek s ním.«

Vskutku bylo všecko na »Hermině« vzrušeno. Hned
ráno se roznesla zvěst o zatčení redaktorově, ba prolétla zpráva, že prý zatknou Soukupa i oba poslance.
Nechápali ovšem, že nelze zatknout poslance pod imunitou, ale lid, vida zde jiné věci páchané i trpěné, nelámal si hlavu, zda to možno či nemožno. Viděl, že zde
a na něm je všecko možno. Zkušenost byla mu
učitelkou.

A zpráva letěla od závodu k závodu.

Horníci, fárající nahoru z dolu, nevěděli ještě o ničem, ježto fárali do dolu o čtvrté ranní, ale během dne
se dověděli o všem. A pověst letěla nad zemí i pod zemí
ze sloje do sloje.

Ředitel cítil tento těžký vzduch. Vše nasvědčovalo tomu, že se něco stane, a to ho těšilo; chtěl, aby
se stalo. To bylo jeho přáním. Vždyť sám stále
pátral, jak by mohl uspíšit to něco …

Šebela několikrát přešel kolem něho jako náhodou,
ale tak nějak významně se na něj podíval. Konečně se
mu zdálo, že porozuměl.

Ředitel vešel do úřadoven.

Šebela nepozorovaně druhým vchodem za rohem
prošel »markšajderkou« a zaklepal na dveře kanceláře závodního.

Z vnitřku mu bylo otevřeno.

Vstoupil.

»Měl bych, pane řediteli, nějakou důležitou zprávu vám sděliti,« pravil poníženě.

»Nu?«

»Na celém závodě se vypravuje, že prý byl Hokeš zatknut — na rozkaz — — —«

»Nu, mluvte. Na čí rozkaz?«

»Na rozkaz pana ředitele.«

»Tááák? A kdo to vypráví?«

»Slyšel jsem to dole pod zemí.«

»A co dále?«

»Budou prý žádat za jeho propuštění.«

»Bláznovství.«

»A chtějí zahájit —«

»Stávku? O tom již vím.«

»Ano, stávku, a nejhlavnější podněcovatel, který
dráždí a rozněcuje nenávist, je nadkopní Strouhal a
horníci Vujčík a Zemplinski. Nevím, jak to dnes o výplatě skončí!«

»Myslíte, že stávka vypukne?«

»Domnívám se, ba je to skoro jisté,« podotkl Šebela.

»Nu, když vypukne, nemůžeme si pomoci. Hokeš propuštěn nebude. Můžete jim to sdělit.«

Šebela odešel.

»Sicherka se otevírá,« mumlal ředitel.

Zazvonil u telefonu.

»Halo.«

»Halo.«

»Zde ředitel von Berghöhe — jáma ‚Hermina‘«

»Zde revírní rada von Riedlstein.«

»Servus. Důležitá zpráva.«

»Nu?«

»Stávka je na obzoru.«

»Neuvěntelno.«

»Je to jisté.«

»A kde vypukne?«

»U nás na ‚Hermině‘«

»U vás? ‚Vzorný důl‘?«

»Ano, právě nyní jsem obdržel zprávu.«

»A příčina?«

»Dozvíte se. Oznamuji to pouze, abyste to sdělil komisařství pro každou eventualitu. Rozumíte dobře?«

»Ano, pro každou eventualitu.«

»Ano!«

»Myslíte, že bude zapotřebí vojska?«

»Snad. Jsou rozčertěni od včerejška. Zatkli toho tlučhubu Hokeše.«

»Vím, a dobře se mu stalo.«

»Učiň té potřebné kroky, abychom nebyli v nebezpečí
jako tenkrát vloni.«

»Stane se.«

»Servus. Ve středu na shledanou.«

»Servus.«

»Cilink.«

»Cilink.«

Úředníci přicházeli do kanceláře. Byly dvě hodiny.

Připravovali si sáčky s penězi k výplatě. Přehlíželi
ještě výplatní listiny.

Ani jim na mysl nepřišlo, že vedle v kanceláři je ředitel.

»To byl včera skandálek,« pravil jeden.

»Slyšel jsem o tom.«

»A co o tom soudíte?« tázal se.

»Že měl ten redaktor říci ještě více,« pravil jiný.

»Ba pravda. Co mluvil, bylo mi z duše mluveno,«
podotkl Verner.

»Měl pravdu a proto ho zavřeli.«

»Ubožák. Dnes ráno mu zemřel chlapeček Jindřich.
Ani mu to neřekli.«

»Víte, co mu nakládají na hřbet?« otázal se Verner.

»Mohu si myslet, kde jaký paragraf« pravil opět
jiný úředník.

»Ba, kde jaký paragraf,« vysvětloval Verner. »Dnes
před polednem jsem potkal Dr. Krátkého, šel právě
s poslancem Bindrem od soudu, kde intervenovali ve
prospěch Hokeše.«

»Nu, a co ti řekli ?«

»Nepustí ho z vazby, to je jisté. Měl prý se dopustit
asi pěti deliktů. Bude prý na něho vznesena žaloba pro
§§ tr. ř. 63.—94., 65. a —«

»A tak dále — jen řekni, a tak dále,« voláno na vypravovatele.

»Kromě toho prý podá ředitel žalobu pro urážku na
cti — —«

V tom vešel do úřadovny závodní Dušan. Za ním šli
tři horníci.

»Pane Vernere, vydáte Vujčíkovi, Zemplinskému a
Strouhalovi knížky.«

A obrátiv se k příchozím, pravil:

»Vezmete si knížky. Pro výplatu si přijďte zítra.
Spočítáme, mnoho-li máte dostat. Za čtrnáct dní obdržíte ostatek. Je to hrozný trest, ale nemohu jinak. Jste
okamžité propuštěni.«

»Ježíš Marjá, pane závodní, odpusťte nám to,« volali všichni prosebně.

»Nemohu,« odpověděl závodní ostře. — »Nelze v té
věci ničeho učiniti. Nechci se mstíti. Vím sice, že proti
mně brojíte, Strouhale, ale zapomínám vše ve chvíli,
kdy trestám. Vždyť nad vámi se vznáší kriminál, Strouhale, slyšíte? Kriminál. Je to k neuvěření, čeho jste se
odvážili na dole. Kouřit. Víte, co to je? Což vám nejsou
známy předpisy, že je pod těžkým trestem zakázáno
na důl nosit sirky nebo cigarety a dýmky. A vy si tam
zakouříte?

Vy, Strouhale, jako přední dělník, jenž máte míti
dozor nad ostatními, sjedete s nimi dolů ve stavu povážlivém a dole místo práce si sednete a pijete dál
jako v hospodě. Debatujete a vykládáte a staráte se
o věci, po nichž vám nic není. Na dole se hádáte o tom,
jak je »sicherka« uvnitř zařízena, a k tomu si otevřete,
a ne pouze jednu, ale hned tři. Všichni tři si otevřete
»sicherky« a rokujete. Na dole, v místě, kde se vyvinuje
někdy až dvě procenta zlých plynů, otevřete si »větérku«. Víte, co to znamená? Víte, že podle služebního
řádu § 30. oddělení 11. musíte býti okamžitě propuštěni
a kromě toho máte býti ještě soudu dodáni a trestáni
tam podle trestního zákona § 431.?«

Dělníci klidně poslouchali tato slova. Nebáli se tak
trestu soudního, jako spíše ztráty práce.

»A hlavní vinu toho, co jste zavinili, nese ovšem Bogda, že vás nechal sjeti dolů opilé a že na dole na vás nedohlédl,« pokračoval závodní ostře. »On je největším vinníkem, i on musí býti potrestán, ovšem, že
z toho vyjde lépe než vy.«

»Pane závodní.« Strouhal chtěl něco říci.

»Nemluvte, Strouhale. Na vás jsem se vždycky spoléhal a vy zatím si počínáte nejhůře. Víte, co jste
spáchali? Víte, co by mohlo v nejbližším okamžiku
následovati? Vždyť se tu jedná nejen o vás, ale o sta
lidí nevinných, o sta rodin, a co je při tom od vás nejošklivější, že jsou to soudruzi, pro něž ve své demagogické horlivosti tolik se chcete starat. Budu mlčet a
neudám vás, ale propuštěni jste okamžitě. Disciplina
musí být.«

»Pane Vernere,« obrátil se k úředníku, vyhledávajícímu služební knížky, »napište do knížek, že vystupují
dobrovolně, ať mohou dostati jinde místo. Tento trest
budiž vám výstrahou. Zdař Bůh!«

Závodní chtěl odejít.

»Ježíš Marjá, pane závodní,« vzkřikl Vujčík, »má
žena.«

Závodní učinil rychlý krok ke dveřím své pracovny.

Rázem se dveře otevřely a na prahu se objevil ředitel.

Všichni údivem ztrnuli. Nejvíce úředníci, kteří před
chvílí o něm mluvili.

»Nikoliv, pane závodní. Vaše mírnost nesmí zde nalézti místa. Vy chcete tyto zlosyny zprostit trestu,
umožnit jim, aby mohli vstoupit jinam do práce? Kdo
ručí za to, že nebudou ohrožovati majetek i život nevinných jinde, tak jako to učinili zde? Ne, ne, pane
závodní. Lidskost jde až k jisté linii, překročením ztrácí
se rovnováha. Tito lidé zaslouží trest a také budou
exemplárně potrestáni. Vernere,« poroučel úředníku,
»před závodem vidím strážníka. Dojděte pro něj!«

Verner odkvapil.

»Pro pět ran Krista Pána,« vzkřikl zoufale Vujčík
a sepjal zoufale ruce. »Pane řediteli, budíc milosrdný.«

»Nic, řekl jsem již. Musíte býti, pane závodní, přísnější.«pravil ředitel ostře, ale přátelsky.

Dušan stál překvapen. Věděl, že zde nelze v této
chvíli ničeho změniti. Poznával, že uspíšil tuto scénu
nevědomky sám. V horlivosti služební úplně zapomněl,
že ho volal ředitel.

Vujčík vida, že ředitel nehodlá odpustiti, klekl na
kolena a sepjal ruce volaje:

»Pane řediteli. Ráno jsem šel na šichtu a žena pracovala k porodu. Je to předčasný porod. Kopl jsem ji
v ožralství do břicha, nevím, zda porodila již, zda žije,
či je mrtva, a je to přece má žena. Odpusťte mi. Přísahám, že nikdy nevezmu kvitu do úst. — Jen mne
propusťte, vždyť mám ještě tři děti doma a co ty sobě
počnou. Co ty si počnou — Ježíši ukřižovaný —.«

A tento horník, korala, jenž včera skopal ženu, že
předčasně pracuje k porodu, rozplakal se opravdovou
lítostí a touhou po dětech a ženě.

Slzy valily se mu z očí a kudy tekly po tváři, zanechaly bílou čistou rýhu.

Dušan se díval na ředitele, četl v jeho obličeji, že
je vše mamo. Obrátil se k oknu. Bolest tohoto prostého
dělníka, koraly, ho dojala. Věřil jeho slibům, vždyť probouzel se v něm cit, nejlepší cit muže k ženě a cit otce
k dětem.

Strážník vstoupil.

»Odveďte je,« pravil ředitel.

»Kam?« tázal se strážník, aniž by se ptal po spáchaném skutku. Taková je síla a moc kapitálu zde, v tomto
kraji, kde stačí pouze rozkaz …

»K soudu. Ostatní dodáme písemně.«

»Ve jménu zákona vás zatýkám,« pravil strážník,
ale chápal, že bez asistence to nepůjde a proto se k delikventům rychle nepřibližoval.

Vujčík objímal nohy ředitelovy.

Dušan hleděl oknem a úředníci se dívali na tento
nezvyklý výjev celí rozechvění.

Strouhal a Zemplinski vzdorně hleděli před sebe.

»Pojdte po dobrém,« pravil strážník, učiniv krok
kupředu. Odvážil se dále, poněvadž se opíral o vědomí,
že mu snad úředníci v případě potřeby pomohou.

Na rozkaz strážníkův se ohlédl pouze Vujčík, nikdo jiný.

»Ve jménu zákona,« volal opět strážník a chtěl sáhnout na Strouhala.

»Co — já s tebou?« pravil vzdorně Strouhal. »Ani za
milion a šestatřicet krejcarů.«

»Půjdete se mnou a hned,« ostře pravil strážník.

»Jdi ode mne, povídám. Mám-li jít, tož půjdu, ale
s tebou, ty »chachare«, ne. Vždyť jsi včera za moje
peníze pil se mnou v hospodě. No, zapři to, můžeš-li.
Přivedu ti na to svědky, či jsi nebyl se mnou ve »Veselé Africe«?«

»Jménem zákona.«

»Pane závodní, vy jste tady naším jediným pánem.
Jen vy nám máte co poroučet,« pravil Strouhal. »Na
závodě jen vy máte právo rozkazovat. Když nás ta
bestie« — ukázal na ředitele — »mocí chce dostat do
kriminálu, dobrá, půjdu, ale obracím se k vám s pros-
bou, pošlete pro četníka. Vy jste nebyl na vojně, ale
já byl. V Bosně v bitvě u Doboje a Maglaje i v Sarajevě hvízdaly mi kulky kolem uší a dnes mám jít s tím
»chacharem«, který včera večer byl ožralý za moje
peníze, a než se stal, čím je, byl někde — — Eh —«
mávl rukou — »povídám —« udělal krok k řediteli —
»pošlete pro celníka — sice se stane neštěstí, hrozné
neštěstí — dodal vztekle, dívaje se řediteli do tváře.

Strouhal divoce zakoulel očima.

Dušan obrátil se s otázkou na rtech k řediteli. Byl
odhodlán učiniti Strouhalovi po vůli.

»Stane se. Zavolejte četnictvo,« pravil ředitel vztekle.

Dva úředníci odešli k telefonu.

»Ježíši ukřižovaný, Ježíši dobrotivý — co je s mou
ženou? — Co s ní bude? Co z mých dětí?« Vujčík tato
slova vyrážel polohlasem, zoufale, více pro sebe, než
aby vzbudil soucit. Byla to modlitba člověka přesvěd-
čeného o neodvratnosti osudu.

Zemplinski stál bez jakékoliv známky pohnutí. Byl
svoboden. Co mu záleželo na tom, zda bude zavřen či
nic. Díval se tupě před sebe.

»Tak aspoň pusťte, pane řediteli, Vujčíka. Já jsem
vinen. Já měl mít dozor na dole. Já kouřil. Mne viděl
pan závodní. Já odnesu trest. Je mi vše jedno. Dětí
nemám a žena je »korhelice«, ožírá se denně. Pojdeli o den dřív či později — a já —. Nu, já se neztratím. Nespáchal jsem vraždu. — Jen Vujčíka pusťte. My to
už se Zemplinským odskáčeme. Viď?«

Strouhal mluvil tato slova bez jakékoliv trpkosti.

»Nemám s vámi co mluvit. A nepřeji si, abyste kladl
nějaké podmínky,« řekl ředitel chladně.

»Nu dobrá. Tak vám to řeknu já, za všecky. Slyšíte?
Za všecky. Jste kat a nejhorší pes, jakého známe na
celém revíru. Udělali vás šlechticem jen proto, že ne-
věděli, že zasloužíte něco jiného —oprátku. Rozumíte?

Jste pes, dravý, vzteklý pes, slintající a kousající. Li-
tuji toho, že jsem vás příležitostně nezabil. Tak bych
vás chtěl těmito svýma rukama chytit — stisknout a
mačkat — mačkat, až by vám hlava zmodrala a chcíp
byste jako ščura. — Nu, co? Toto vám dosud nikdo neřekl. Co? Ale to je pravda. Slyšíte? Pravda je to. Mám chuť tak vás stisknout — tak — až byste zachraptěl — pse — pse — Pfi —«

A Strouhal plivl řediteli do tváře.

Okamžik tento byl jedním z nejhroznějších a bylo
štěstí, že Argus zůstal v pokoji závodního.

Ředitel stál hled a zsinalý. Mimovolně sáhl rukou
na revolver, jejž nosil v náprsní kapse, ale nevytáhl.
Opanoval se. Strouhal na něj rukou nesáhl, a proto nebyla by to sebeobrana.

Utřel si hedvábným šátkem slinu dělníkovu a zahodiv
šátek do kouta, zasyčel:

»Za to si odpovíte jinde. Pánové, vy jste svědky —
slyšeli a viděli jste —« Obrátil se k odchodu do kanceláře závodního.

»Matičko Krista Ježíše,« naříkal Vujčík.

»Nebreč, kňouro,« pravil Strouhal. »Na téhle kožené
duši smilování nežádej. Možná, že tě pan soudce spíše
pustí.«

To Vujčíka upokojilo. Vstal.

Nežli mohl ředitel odejíti, vstoupil horní rada Bajer
do kanceláře.

»Co se stalo?« tázal se.

»Mohli jsme míti pěknou zábavu, pane horní rado,«
pravil ředitel.

»Zábavu? — A jakou?«

»Páni svůdci lidu, náčelníci socialistického ruchu, dávají dobrý příklad ostatním. Ve všem. Učí je také kouřit — na dole.«

Vtom se otevřely dveře znovu, a dva četníci v plné
zbroji vstoupili do kanceláře. Jeden z nich předstoupil
a hlásil závodnímu:

»Závodčí Mužík stojí k službám.«

»Zatkněte tyto tři muže, Vujčík Michal, Strouhal
Josef, Zemplinski Jan,« pravil ředitel.

»Nemám rozkazu zatýkacího na ně, prosím tudíž —«
závodčí ani nedomluvil, když ředitel zlostně vykřikl:

»Já poroučím, pane závodčí, abyste je zatkl, a zodpovím následky. Obviňuji je ze zločinu, jejž soud tresce
žalářem. Jdu za vámi k vyšetřujícímu soudci.«

»To je ovšem něco jiného. Zatýkám vás jménem zákona a doufám, že se nebudete vzpouzet a nutit mne
užíti násilí —« pravil Černík.

»Nebudem, pane závodčí. Subordinace je subordinace. Znám to. Vy za to nemůžete. S vámi půjdu, ale
s tímhle »chacharem« —« ukázal na strážníka, »bych
nešel. Pojďte, hoši,« zvolal Strouhal. »Teď půjdeme
aspoň jak se sluší a patří na vojáka.«

»Matičko čenstochovská — moje žena — moje děti,«
a Vujčík si černou rukou utíral slzy, takže jeho obličej
vypadal jako by byl samý bílý a černý a šedivý pruh.

Vyšli.

Na »placu« všichni se dívali na toto skupení. Očekávali, že se něco stane. Strážník a dva celníci, jež
viděli vejíti do kanceláře, podávali jim jistotu. Když
viděli Vujčíkův obličej — podobný tetovanému obličeji
náčelníka kmene malajského — jenž byl křečemi v pláči ještě skoro do komických záhybů seškleben — vypukli v nehorázný smích. Všichni. Nejdříve ohrabovačky, za nimi dělníci i sám »placmajstr« se smál.

Smutný tento průvod bral se ulicemi. Nebudil ani mnoho pozornosti. Zde je něco podobného tak denním
zvykem jako denní klekání. Lidé vidí podobné průvody
a jdou klidně kolem. Což, vždyť je to jen horníka. Několik zevlounů, uličníku provází tento podobný průvod. Nic víc.

Ecce homo!

Zapadnou za nimi dveře žalářní a je po všem …

Ředitel, obrátiv se k úředníkům, pravil hlasem co
možná mírným a na pohled klidným:

»Nevěděl jsem, pánové, že jste tak šlechetní a dobří.
Slyšel jsem, jak mi přejete vyznamenání, jehož se mi
dostalo. Děkuji vám. Buďte ubezpečeni, nezapome-
nu toho, nezapomenu« dodal a odešel s Dušanem a
horním radou do závodní kanceláře.

Úředníci zůstali němí a tiše jako spráskaní psi si
sedli ke svým stolkům.

Bylo slyšeti skřípot per. Zdálo se, že chtějí nahraditi,
co výjevem právě odehraným zameškali.

Nikdo nepromluvil.

Za chvíli viděli, jak ředitel odchází a vesele kolem
něho poskakuje Argus.

Neslyšeli však, jak ředitel laskal svého »přítele«. —
»Vím, vím, tys můj jediný, ty bys mně nebyl dal ublížit, ale tys to neviděl — vid, můj milý — viď? To
nebylo hezké od tebe, žes mne nechal o samotě —«

A Argus, aby dokázal, že této chvály je hoden, chytil
za šaty starou umazanou žebračku — babu, která nesla
na zádech v pytli drobné uhlí, nalezené na »haldě«
v blátě, prsty vyhrabané za »šlaky«. Baba se opovážila
jíti blízko pana ředitele s rancem na zádech a po trottoiru, a to »Argus« nemohl vidět. Baba vykřikla, strachem se skácela k zemi. Pes ji pustil a utíkal pryč.
Baba, poznavši pana ředitele, prosila za prominutí a za odpuštění, že se neuhnula.

Na závodě si oddechli po odchodu ředitelově. Jako
by těžký severní mrak se ztratil za obzor, tam někam
daleko za Lysou nebo Radhošť.

»Dozorce Bogda má jít k závodnímu,« volal kancelářský sluha do oken lampárny i cechovny.

Horníci právě vyfárali z dolu a odevzdávali lampy.
Jeden z nich pravil:

»Bogda? To je pěkný dozorce. Dnes byl ožralý na
dole a usnul na čtvrtém patře zrovna u dveří komory
s dynamitem.«

Sluha odběhl do kanceláře, kde vyřídil závodnímu,
co vyprávěli o Bogdovi horníci.

Asi za půl hodiny stál Bogda v kanceláři před závodním. Stál zde drze a směle.

»Vy jste, Bogdo, přijal dnes do práce horníky opilé.«

»Nepřijal!« řekl směle.

»Neodpovídejte a poslouchejte. Přijal jste je, poněvadž jste byl sám opilý. Usnul jste na čtvrtém patře.«

»Neusnul jsem ale z opilství. Nespal jsem, ale byl
jsem umdlen. Nespal jsem celou noc,« odpověděl tvrdě
Bogda.

»Po tom mi ničeho není. Když jste byl churav, měl
jste vyjeti nahoru a dozor předati jinému. Ve vašem
předku jsem nasel Strouhala. Vujčíka i Zemplinského
s otevřenými větérkami. Právě je odvedl celník. Vás
ovšem nemohu dáti k soudu, poněvadž zde není svědka,
že jste byl opilý. Ale za to, že jste nechal sobě svěřenou partu bez náležitého dozoru, jste degradován a sice
z důlní práce k práci manuelní na ‚placu‘«. Závodní
mluvil určitě, ale ne tvrdě.

»Pane závodní, toho nepřijímám. Půjdu si stěžovat
panu řediteli.«

»Dost. Nechci ničeho slyšet. Jděte si stěžovat, ale
nezapomeňte, že na závodě rozkazuji já. Rozumíte?
Připravil jste tři lidi do kriminálu, rodiny jste zbavil
živitelů, a jestli je zde kdo vinen nejvíce, tož jste to
vy. Vy patříte do kriminálu, a proto s celou přísností
musím vás trestat. Máte právo vésti si stížnost. Do
dolu již nesjedete. Zdař Bůh!«

Vtom vstoupil do kanceláře Soukup.

Bogda vida, že zde nepomůže žádné vytáčení se,
beze slova vyšel z kanceláře. Jen tak úkosem podíval
se na Soukupa.

Za dveřmi pohrozil pěstí a něco mezi zuby prohodil. Věděl, že je zde mamo se bránit. Dověděl se, že závodní byl na dole, že nenašel jeho, ale za to opilé horníky. Vina tu byla.

Na dvoře se setkal s několika soudruhy, jimž vyprávěl historii svého neštěstí. — »To jistě ten Soukup stále
na mne donáší. Viděl mne ráno, sotva jsem se bolestí
hýbal, a přece jsem šel do práce, a tu jistě na mne žaloval závodnímu, že jsem byl opilý. Je u závodního
stále. Právě nyní zase tam šel. A potom chodí do dělnických schůzí. A ještě jim předsedá. Počkejte jen, až
já vstoupím do organisace. Já ho spražím. Zajde mu
chuť donášet. A také že vstoupím. Ještě dnes. Budou
na mne hledět. Oči vyvalovat. A potom… Co všechno
řeknu.«

Bogda si šel sice stěžovat řediteli, ale ten nemohl na
věci ničeho měnit. Slíbil Bogdovi celou záležitost vyšetřiti, u závodního se zeptati, ale nic více. Řekl mu, že
bude nejlépe, když počká, až bude nějaké místo na jiném závodě. Prozatím aby pracoval navrchu, až se na
to trochu zapomene. Proti rozsudku závodního nedalo
se nic dělat.

Skutečně také nedalo se pro okamžik nic dělat, poněvadž žádný závodní by Bogdu nebyl přijal, věda,
proč byl degradován.

Bogda spolkl tuto útěchu, hubenou jako myš kostelní, a nemaje naděje lépe pochoditi u horního revírního
úřadu, ani tam nešel.

Pomalu se loudal k domovu a přemýšlel, jak by nejlépe mohl se závodnímu za to odměnit. Že trest tento
byl zasloužený, že závodní podle dozorecké pragmatiky ani jinak jednati nesměl, ani na mysl mu nepřipadlo.

»Dnes mám volnou ruku,« pravil si, přicházeje k domovu. »Vstoupím do organisace. Jako dozorce by mne nebyli přijali, ale jako dělníka mne přijmou.«