Immortelly/Osten žití
List rozloučiv se navždy s haluzemi
teď mihotá se v povětří jak pérko,
a zvolna, tiše dopadá pak k zemi.

A nikdo proň - leč básník nezasteskne,
dál času běh své hrozné žene kolo,
hvězd kytice dál v zenitu se leskne.

Což o lístek! týž mír kol hody slaví,
když letí mor, a jak srp polním chrpám
myslícím lidem krásné rubá hlavy.

Když zmírá ptáče v háje vonném stínu,
ni list se jeho dechem nezachvěje,
a slunko se naň mříží větví - směje.

Hle, zobáček už rozevřen, dech prchnul,
tvor bez vlády se v lesní trávu svalí -
a šumot lesa milost Boží chválí. - -