Poesie (Asnyk)/Sen
Já divný sen měl z večera,
jak věčnosť nad ním by stála —
ty’s byla vlnou jezera,
a já byl nad břehem skála.

Té změny jsem však neželel,
že los mne člověka minul,
já v zlaté sny jsem lásky spěl,
a věk tak za věkem hynul.

Že hluch jsem, žulou nehybnou,
a něm, nač mučiti sebe?
Duše si touhu sdělí svou,
a já zřel v jezeru nebe.

Ty’s chvěla se a padala
na prsa žulová moje,
let tisíc se mnou bezmála
tak spjata v života boje.

Zrývala’s lůnů skalné mi,
té zhoubě těším se v klidu,
vždyť cítím stesky oněmi
svou na vždy skončenou bídu.

Vždyť vím, jak duše zaplesá,
až zloba tvoje se zkojí —
žehnaje hvězdy, nebesa,
já v náruč upadnu tvoji!

Poezie

pl:Dziwny sen (Asnyk)