Nekáraná chasa
Dne 19. února časně z rána, téměř v noci ještě, povolán byl pan P. Fr. Vaško, kaplan v Michli, k umírajícímu osadníku v Nuslích. Povstal rychle, oděl se klerikou, přes niž oblekl rochetu a přehodiv svrchník přes ramena spěchal před pátou hodinou ranní s kostelníkem Karlem Freierem k Nuslím. Kněz nesl sanktissimum a kostelník kráčeje asi šest kroků před kaplanem zvonil na znamení, že přináší se umírajícímu poslední pomazání. Mlékařky a jiné osoby, jež touže dobou silnicí se ubíraly, poklekaly před knězem a znamenaly se křížem. Pojednou ozval se nedaleko v zátočině nezbedný smích a Freier zazvonil opět. Bylo světlo, neboť měsíc svítil jako rybí oko, a tu přiblížily se čtyři postavy s nůšemi na zádech, částečně i s koši na hlavách, a kráčely se smíchem mimo kostelníka i kněze. Byli to pekařští vyučenci a učňové, a sice 17letý  z Podskalí, 16letý  z Vršovic, 21letý  z Vinohrad a 18letý  z Vinohrad.

Když přešli výrostkové kostelníka a přiblížili se ke knězi, ozval se pojednou úsměšný hlas: „Hleďte, oni myslí, že jdou s Mikulášem!“ A slovům těm v zápětí vypukl hlučný smích.

Kněz spěchal dále cestou, ale nezbedná slova zaslechl strážník Jan Dlouhý, jenž vracel se tím časem z hlídky, i zastavil ihned výrostky a pátral po onom, jenž ona slova pronesl. Po dlouhém zapírání všechněch označen konečně 17letý Vopálenský jako výtržník.

Věc udána soudu a včera octli se jmenovaní chasníci pekařští před čtyřčlenným soudem, jemuž předsedal r. z. s. p.  a jemuž přisedali pp. rada Kalina a adjunkti Hněvkovský a Šroubek. Žalobu vedl subst. st. zást. p. , a jako obhájce Matěje Kožíška dostavil se p. dr. , jenž však v závěrečné řeči své ujal se i ostatních obžalovaných.

Bylo zjištěno, že kněz p. P. Vaško měl sice svrchník přes ramena přehozený, avšak neupjatý přes prsa, i bylo vidět, že jest oděn rochetkou, že má štolu a byl konečně k poznání i dle kvadrátku. Ostatně dotvrzovali svědci, že musili chlapci viděti, kdo a za jakým účelem tu po silnici kráčí, neboť všecky osoby poklekaly a křížem se znamenaly.

Vopálenský přiznal se, že pronesl nezbedná slova vůči knězi, jenž chvátal k umírajícímu, ostatní však popírali, že by se byli po jeho slovech smáli, ano jeden z obžalovaných tvrdil, že zvolal k Vopálenskému, když kněz přešel: „Nevidíš, vole, že to je velebný pán?“ A tuto okolnost dosvědčil i strážník, kterýž zaslechl toto zvolání. Svědek p. P. Vaško nemohl se upamatovati, který z chlapců nesl na hlavě koš a nevšiml si, zdali některý z nich smekl, 24letý kostelník Freier však tvrdil určitě, že nesmekl nikdo z nich.

Veřejný žalobník žádal, aby obžalovaní uznáni byli vinnými přečinem dle §. 303 a aby byli dle §. toho odsouzeni (od jednoho do šesti měsíců).

Než obhájce obviněných ujal se upřímně mladých nezbedů a dovozoval, že nemůže tu býti řeči o úmyslu, aby urazili služebníka církve a aby rouhali se náboženskému obřadu vůbec; ale sluší v tom spatřovati pouze výbuch lehkomyslnosti, rozpustilosti a nezbednosti, a že sluší věc věc uvažovati jako mladické zbloudění. Nejvýše Vopálenskému by se mohl klásti přečin ten za vinu, neboť o něm zjištěno a on se přiznává, že závadná slova provolal. Ale o ostatních není zjištěno, zdali se  smáli aneb  z nich ae smál, ano je zjištěno, že jeden z obviněných Vopálenského okřikl. I žádal obhájce soudce, aby měli zvláštní zření k těmto okolnostem a aby obviněné neodsuzovali.

Po delší poradě vynesen rozsudek, jímž Vopálenský odsuzuje se pro přečin dle §. 303. do , každého téhodne dvěma posty zostřeného, ostatní však obvinění osvobozují se od obžaloby, poněvadž soud nenabyl přesvědčení, zdali a který z nich se urážlivě choval.

Vopálenský, jenž, mimochodem řečeno, byl po několik let , nastoupil trest, ostatní pak radostně opouštěli síň, když jim i soudem i obhájcem dáno napomenutí, aby se v budoucnosti chovali vždy a na každém místě slušně a mravně.

Soudničky