Černé růže/Resignace
Zvony mého nadšení,
přání mladé lvice,
zazníváte stále míň,
slábnete vždy více;
co vzlet ondy v duši psal,
jeseň žití stírá;
divný v srdce stesk a žal
stále víc se vtírá.

Radost zastřel blud a klam —
mnohé chvíle klaté —
šílená jak oblaka
úsměv hvězdy zlaté;
dozpíval jsem, dotoužil,
nelze více míti,
hrstku trávy na hrob jen,
v trávu hrstku kvítí!