Marnosti/XX
Až v hloubi duše zaslechl jsem vzdech,
a ozvěnou tam zasténaly smutky.
A těžký večer zvolna na vše leh’,
dotěrný, jako úsměv prostitutky.
— Až v hloubi duše zaslechl jsem vzdech.

O podvrácené snil jsem ethice,
o poutníku, jenž kříž svůj nemá v ruce,
o zamlklé a vnitřní tragice,
o reakcích po bouřích revoluce.
O podvrácené snil jsem ethice.

A řeka měla potměšilý lesk,
jak jezero, jež viděl jsi jen z dáli,
zve stále blíže, budí větší stesk.
— Na můry mysli, jež se v světle spálí.
A řeka měla potměšilý lesk — — —