Bludné duše/Oddíl první/I
„Už nepřijde!“ prohodil za jednoho podzimního večera
Jiřický sedlák Květ. Seděl zamyšlen u stolu
ve staré jizbě, na jejíž strop poráželi trámy
asi v těch letech, když odcházel z Čech poslední
Švejda.

Hodiny, jež visely u samých dveří ve tmavomodrém
pouzdru, ukazovaly devátou. A v devět hodin bývá za
listopadových večerů po venkově, jako na ulicích velkých
měst o druhé s půlnoci. Vesničky podobají se zevnějškem
vymřelým dědinám a rozsáhlé statky v nich omšeným
hrobkám, ve kterých nebožtíci již sta let dřímají. Za to
se však život tím roztomileji jevívá ve světnicích s dřevěnými,
očazenými stropy, při plamenech u veselém praskotu
skotačících na krbu, při hezounké písni na mladých rtech, či při dlouhé pohádce, kteráž stačila někdy i na dva večery.

Sedlák Květ byl muž šedesátník: vysoký, s hlavou
vzpřímenou, s čelem bez jediné brázdy a s tváří smědou, na kteréž však
radlice desítky šesté zanechala již patrné stopy. Ale vrásky smědou tvář rychtáře Květa nečinily
nepříjemnou; slušely jí a výraz obličeje stal se vážnějším,
tak v pravém slova smyslu usedlým. Rysy ve smědé tváři
jeho měnívaly se zříkda; do duše si rychtář Květ všetečným
a slídivým zrakům dívati nedal. Ale k čemu vám
už nyní věrný o něm podávat obraz! Však se s ním seznámíte
a poznáte ho s dostatek.

Sedlák Květ vstal se židlice, na kteréž seděl s rukama
překříženýma přes prsa, přikročil k polici, vztáhl
ruku a v ruce octla se kniha; potom se obrátil ku mladinké dívce, jež seděla nejblíže u dosti prostorného krbu, na němž na železné třínožce jasným plápolem hořela louč.

„Pamatuješ si, Světluško, kde jsi přestala?“

Hlas sedláka Květa zněl jako veliký zvon ve farním kostele, ale musím ještě přidati, když zvoní o božím hodě na velkou. Rysy ve smědé, vážné a usedlé tváři sebou pohnuly, rty se usmály, ale zlehounka, tak jako by ten úsměv o obličej byl jen v letu zavadil. Dívka vzala do ruky knihu a mlčky otevřevši, začala čísti. Uměla výborně. V kapitole, kterouž rozevřela, byly vypsány zlé časy za Oty Braniborského v Čechách, kdy tři nejhorší hosti, jakýchž tato naše země zná bez počtu: hlad, mor a vojna, zašly si do Čech a zasedly k plným stolům, protože království české bylo tehdáž osiřelé, veliký Otakar ležel v daleké, cizí Vídni ubit, a mladinkého Vácslava vedli poručníci od hradu ke hradu, až ho vyvlekli za hranice…

Na knize scházelo několik předních listů; dle všeho byla to stará česká kronika. Sedlák Květ měl takových knih několik, a to tehdy už něco znamenalo. Měli bibli, měli kancionál, měli cestu Krištofa Haranta z Polžic do svaté země, a nescházely jim ani Trojanské letopisy. U některých z těch knih byly na jednotlivých listech celé řádky začerněny, zaškrtány, že nejbystřejší oko nedovedlo vyčísti, co tam původně stálo. Květův otec je před lety
musil odnésti na faru. Kde kdo byl v podezření, že má
knihy, musil s nimi na faru se všemi. Někde chodili po
vsi rychtář s konšely, všecko všude přehledali, a na faru
to musil donésti obecní slouha. Ve Lstiboři prý jich přinesl
několik nůší, až se pod nimi prohýbal, a lidé se mu
potom smáli, že se s těmi knihami „namohl“; chodil také
od těch dob přihrbený. Na farách ty knihy prohlíželi, a
které byly nakažené, musili se majetníci s nimi chtěj nechtěj
rozloučiti; a ještě byly dlouhé výslechy: kde je vzali,
od koho a zdali jich nepůjčovali? Knihy, které nalezly před očima posuzovatelů milosť, vráceny nazpět, ale bedlivě
poopraveny a pečlivě začerněny…

Světluška četla o bědách, které přišly na českou
zemi za Braniborcův. Ale dnes se jí zvonkovitý, stříbrný
hlásek chvěl, někdy se také na chvilenku odmlčela, jako
by jí na tu historii nestačoval dech, jako by oči její dnes
na ty veliké švábské písmeny dobře neviděly. Ve světnici
bylo ticho, jako by se byl v té chvíli čas, kterýž letí přes
lesy a přes střechy bleskotnou rychlostí, zastavil; jenom
klapání hodin u dveří svědčilo, že čas letí dál a dál a že
nikdy nestojí. Sedlák seděl opodál s očima upřenýma na
čtenářku, panímáma si leckdy utřela oči zástěrou a chasa
ani nedýchala. Čtenářka již byla tam, jak vyrvali matce
sirotečka, jak ho odváželi za hranice někam do Žitavy,
jak tam měl nouzi, jak trpěl hlad a měl šaty jako dítě
žebrácké.

Světluška četla tak klidně a tak hezounce, že nebylo
divu, když panímámě na odkvetlé tváře, v nichž zrcadlila se vtělená
dobrota, vyhrkly slzy, a když se těmi slzami
leskly, jako když na uvadlou trávu spadne jarní déšť.

„Bože můj jediný — a přece to bylo dítě královské!“
povzdychla si, nemohouc již utlumiti vnitřní rozechvěnosť.

Potom přišly zprávy o velikém hladu, a chase vstávaly
vlasy na hlavě; po hladu o velikém moru, a chase hlavy
se točily. Sedlák Květ se přestal dívat své dceři v tvář
a sivé oči jeho zahleděly se do plamenů; zdálo se, jako
by v nich něco svítilo — hněv či také slza? Nevím, protože
náhle hlavu odvrátil a podíval se na hodiny, na
kterýchž ručička stála již u desáté. V jizbě bylo dosud
ticho, že bylo slyšeti každé prudší oddechnutí.

Potom prý se jednou ten královský siroteček vracel,
byl slabounký, vyzáblý, tváře měl zbělené, oko mdlé, jako
by uhasínalo, hlavu nakloněnou… Tak přicházel do
svého dědictví a čím dále přicházel, hrnul se k němu lid
se všech stran, a nebylo konce jásotu. A mnohý ten Čech
hladem zmořený, od cizincův odraný, posledním chropotem
vítal toho mladého krále, toho českého dědice, a potom
umíral. Lid, kterémuž oni tři hosté neublížili, těšil se z té
duše na lepší časy, protože prý je věstila duha jasná,
krásy neobyčejné, kteráž rozklenula se nade Prahou, sáhajíc
ode zdí městských na půlnoční straně až na druhý
břeh Vltavy, a za duhou hvězda skvělá, kteráž objevila
se vedle rohu samého měsíce…

Světluška dočetla kapitolu.

„Už dost, holka!“ pravil otec, když se dcera tázavě
na něj podívala. Vzal jí knihu z ruky, ale dnes kroniku
neuschoval na polici. Nechal ji ležeti na stole. Ve světnici
bvlo ještě ticho. Všem lpěly na mysli hrozné noviny, jak
někdy bývalo v Čechách zle. Hodiny, staré dřevěnky,
odbíjely desátou. Chasa s obvyklým „dej vám Pánbůh
dobrou noc!“ vytratila se za nedlouho. V jizbě zůstali
pouze sedlák s panímámou a dcera čtenářka.

Plameny na krbu oslňovaly právě plným jasem tvář
dívčinu. Řekl-li bych, že tento dívčí obličej byl půvabný
nad pomyšlení, bylo by to až příliš obyčejné. Napsal-li
bych, že tahle mladá, svěží tvář byla sličná, pověděl bych zase málo.

Byla poněkud přibledlá, ale jen lehounce, jako
by jarní slunce bylo na ni vtisklo svůj polibek, když ji
bylo uvidělo po prvé. Na každém líčku nasázeno po poupěti,
když se začíná rozvíjeti a když jeho červeň bývá
tak jemninká, jako by to byl saminký pel. A když se
rtíky pohnuly k úsměvu, na každé tváři pojevilo se po
dolíčku. Takovýchhle popisů četli jste již dozajista mnoho;
bývají tak v jádru stejné a zběhlý čtenář podobné řádky
často okem pouze přeletí. Ale kdybych měl tuto ustati,
dopustil bych se hříchu na paměti dcery Květovy.

Sám Pánbůh ví, co v těch očích jejích spočívalo, když
se rozevřely a když se tak na jednoho podívaly. Byly
hluboké, jako studánky s křišťálovou vodou v zakletých
zámcích, do nichž zahleděl-li se kdy zbloudilec všetečně,
zůstal jako přikován a musil do nich věčně hleděti. A sám
Pánbůh také ví, jaký to byl divný výraz v těch přibledlých
tvářích už od dětinství nejútlejšího, že prý se člověku
pohledem na ten první mládí květ oko rozjasnilo a že po
každé se čelo, byť i seděly na něm sebe černější chmury,
čistým nebem zaskvívalo. A lidé přece říkají, to že se
stává jen tenkráte, když se oko smrtelníkovo zahledí v obličej
andělský a když na čelo pozemšťana zavane dech zjevů
z říší záhvězdných. Tehdáž v těch smutných Čechách andělé
býti ani nemohli. Tenkrát na tu ubohou českou zemi
prý i v samém nebi zapomněli, řekl kdys jeden muž. Ale
já pravím, že mezi těmi našimi předky musili býti andělé,
musili mezi nimi žíti, musili je chrániti a těšiti.

Kdo pak by byl dovedl jinak setříti se zbrázděných
čel krvavý pot, než ruka andělská? Kdo pak byl by dovedl
ze starých svráskovatělých tváří zažehnati zármutek, než
ruka andělská? Kdo pak by dovedl ta srdce, jež bušívala
prudkým tlukotem, umírniti, než ruka andělská? Kdo
by byl vštěpoval doufání těm našim předkům, těm starým českým
robotníkům, té zotročené, ubohé české krvi, nežli rty andělské? Kdo pak
by byl dovedl učiti trpělivosti
ten lid, kterémuž sehnuli hlavu až do prachu a jehož bedra
svými hříchy obtížili, nežli rty andělské? Jděte a ptejte se,
zdali pravdu dím.

Sedlák Květ by vám pověděl, že tohle všecko dítě
jeho umělo; on by vám však ještě více byl pověděl. Žel,
že už na něm dávno uvadla tráva a že dnes o hrobě jeho
již ani nevědí.

Podívejte se na tu holku, sedí ještě u krbu, ruce má
složené v klíně a tmavěmodré oči upřené v plaménky;
hnědý, hebounký vlas sčesaný v týl vine se jí jemnými
proudy po šíji. Zahleďte se do té divné mladé tváře a,
uvidíte, že se vám z toho statku chtíti nebude a že zapomenete
na všecko…

Ve světnici ještě ticho, hodiny vedou dále svou;
sedlák za stolem, panímáma u kamen a nade střechou statku
jejich, nade zdejší dědinou a okolními lesy letí čas —
a co nese? Dobrého málo, nového mnoho a zlého ještě víc.

Sedlák náhle vstal, pokročil k oknu a poslouchal.
Někdo se do statku dobýval. Psi zaštěkali už podruhé, ale
jaksi radostně, a starý sultánek vyskakoval až do půli vrat
a div, že nepovalil sedláka k zemi, když vyšel otevřít.
Příchozí byl asi dobrý známý; a podle slov, která jsme
zaslechli ve světnici u Květů, bezpochyby ho dnes očekávali.

„Tak pozdě, brachu? Už odbyla desátá.“

„Zdrželi mne; už jsem myslil, že nepřijdu.“

„Jen když přicházíš. Neseš?“

„Nesu.“

Ruka tiskla ruku vřele a opravdově. Sultánek opět
poskakoval, znova vyštěkoval, až slepice v kurníku hlavy
zdvihaly, zdali není den, a kohout zakokrhal, zdali již
nejsou na východě červánky; ale jen jako ze spaní —
v půli se zamlčel, protože všude byla ještě černá tma.

Příchozí vešel do jizby se starodávným křesťanským
pozdravením, přidav ještě: „Požehnej Pánbůh,“ selce podal
ruku, přistoupil k divte u krbu, pohladil ji po čele i po
vlasech a usedl za stolem. Byl to muž s nesmírně vyzáblou
tváří a šedivým dlouhým vlasem. Ruce jeho byly pouhá
kosť a pouhá kůže. Oděn byl V šerkovou halenu, spodky
měl uzounké, zvířetinky, a nohy jeho vězely v sešlých střevících,
na nichž se mu leskly mosazné sponky. Čepici,
černavou pangrotku s bílým beránkem, položil na stůl.
Selka mu podala chléb a sýr.

Světluška už se nemohla dívati tak pokojně do plaménků
na krbu. Když zavane nad studánkou ostrý vítr,
byť i luční tráva klenula se nad ni v loubí, hladina její
se přece rozvlní a rozčeří. A když vysoký muž s nesmírně
vyzáblou tváří překročil práh světnice, přinesl s sebou také
zvenčí ostrý vítr. Ve tmavomodrých očích dívčiných pojevila
se plachosť, jako když mladistvá srnka u lesního potoku
větří zdálí neštěstí. A když se příchozí dotkl jejího čela
a když.ta suchá ruka, pouhá kosť a kůže, projela hedbávnými vlásky
jejími, zachvěla se, jako by po ní sáhala
Morana. Měl ruku tak příliš studenou, ještě studenější
než bývají větve, když jsou obaleny omrzlinou.

Pozdní host zakrojil do pecnu chleba hezky hluboko.
Měl hlad.

„Přilož!“ řekl sedlák dceři, když noclehář dojídal,
a dívka vybrala na ošitce nejmastnější louč, urovnala ji
na třínožce a za chvilinku bylo viděti jasně až ke stolu —
pozdnímu návštěvníku přimo do tváře.

Napsal-li jsem prve, že byla nesmírně vyschlá, nepověděl jsem ještě
všecko. Vypadala jako zkamenělá, jako
by vrásky před očima, kolem rtův a na čele byly nepohnutelny;
vypadala tak, jako by patřila nebožtíku, kterého
vytáhli v lomech z vápenitých vrstev. Oči jeho pod
bílým, hustým řasovím byly přimhouřeny, jako by nemohly
snésti světla a jako by podřimovaly.

Náhle rozepjal halenu a vytasil se z levého podpaží
s jakýmsi vakem, staženým pečlivě řeménky. Položil jej
na stůl, opatrně rozvázal a vyňal nějaké knihy.

„Tu máš, ty čtenářko,“ zahovořil, vstal od stolu a
podal první z knížek Světlušce. Byla to osmerka na hrubém,
šedavém papíru. Dívka se podívala na knihu a hluboké
tmavomodré oči se jí zaleskly, jako když v pohádkách
hledá sestra stopu bratrovu a když ji nalézá. Nápis na
knížce zněl: „Zdeněk ze Zásmuk“. Pozdní host vytáhl
druhou knížku a zas ji podal dívce; tahle se jmenovala: „Hrabě
Rožmberk“. Světlušce se rtíky usmály; starý muž
s nesmírně vyzáblou tváří si toho úsměvu všiml. Vrásky
v obličeji se mu pohnuly poprvé, zdálo se, že také
k úsměvu; ale neuměly to. Už smíchu asi dávno odvykly,
a pod bílým, hustým řasovím otevřelo se dvé jasných očí,
jako by chtěly ten úsměv milounký kolem rtů dívčiných
zachytiti, jako by se jím chtěly potěšiti, než přeletí. Či
jsem neřekl, že úsměv na lících téhle dcery rychtářovy
působil jako jarní slunce na ledy? Ne — zapomněl jsem
to prve.

Noclehář sáhl ještě jednou do uzlíku a vytáhl knížku „Mnislav a Světivína“. Podal ji opět mladinké dívce. Světluška
dotkla se pravicí jeho ruky; ale rychle utrhla, protože
byla ještě studenější, a knížka padla na zem. Starý
muž se jí podíval zase do tváře, oči se mu opět rozevřely;
ale zdálo se, že bylo v nich náhle kalno, a okamžitě je
přimhouřil.

Měl ještě jednu knížku; tuhle vzal od něho rychtář.

„To bude čtení na zimu!“ sepjala ruce selka.

„Bez toho ty naše skoro všecky umíme napaměť,“ přidal sedlák.

A Světluška brala ty knížky jednu za druhou jako
drahocenný poklad, z rubu na líc je převracela a kolem
rtů kmital se jí zase ten divný, milounký úsměv. Starému
muži se opět pod bílým řasovím oči rozevíraly, jako by
jej chtěly zachytiti, a vrásky na zažloutlé, vyschlé tváři
se hýbaly, jako by ta zledovatělosť obličeje jeho „pouštěla“,
roztávala, jako by se ta zkamenělina v něm ztrácela.

Sedlák prohlížel si knížku také tak bedlivě, jako dnes
obracejí v rukou desítky, nejsou-li padělány, a potom ji
uložil do poličky v almaře, jako dnes ukládají spořitelní
knížky.

„Ještě jich tu mám několik, dvě mi do Srbče zbudou,
jedna do Bdína, jedna do Milého,“ zahovořil muž stahuje
opět váček opatrně řeménky.

„Jak věru, kdyby tebe nebylo, ani by k nám do
našich lesů kniha nezabloudila,“ řekl s důrazem sedlák.

„Už bez toho po mně pasou; větří podloudnictví.“ Starý muž chtěl se
usmáti; ale šlo mu to ještě hůře než před chvílí. — „Jen tak z ničehož proti mně nechtějí;
bojí se mne.“

Nyní se pozdní host usmál, ale tak, jako když suchými,
opadalými větvemi stromů zachřestí prudký vítr.

Dívka u krbu se zachvěla a tak mimoděk ohlédla
se ke stolu, kde seděl noclehář, jehož se bojí úřadové.

Tenkrát taková myšlénka, že by se úřadové mohli
báti, nikoho ani nenapadla; tenkráte se nebál ani mušketýr, ani dráb
nikoho.

Tohoto muže znala mnoho let, skoro tak dlouho, co je na světě a co má
v hlavě paměť; ale takhle ho
ještě neviděla. Bílé, husté řasoví vystoupilo mu výše do
čela, oči jeho se rozšířily a svítilo v nich jako na nebi
za bouřky; vrásky ve tvářích se rozevíraly šiřeji a svaly
kolem rtů se utvářily, že sedlák Květ svým vlastním zrakům
nevěřil.

„Já řku, ty starý brachu, oni mne budou chytat —
uvidíš. Už dnes vyslali za mnou špehýře. Plížili se po mé
stopě jako psi, když čenichají vysokou. Slyšíš, ty sedláče?
A proto jsem se tak do noci opozdil. Ale nechť si se
mnou jen začnou!“

Starý, vysoký muž s nesmírně vyzáblou tváří vstal,
suchou, kostnatou ruku položil si na prsa a zavolal, že
čtenářce kniha z ruky do klína vypadla: „A uvidí, že se
jich Refunda báti nebude!“

„Už je čas, holka! Podívej se, táhne k jedenácté,“
zahovořil sedlák přerušiv na chvilku ticho, které bylo na
okamžik jizbou zavládlo. Selka u kamen podřimovala.

„Pro pána, jedenáct! Ba že čas! Světluško, už toho
nech!“ pravila protírajíc si oči, a dceruška poslechla.
Šla uložit knihy do almary; ale loučila se s nimi dnes
nerada. Byla by nad nimi vydržela nakloněna celou noc.
Noclehník zůstal se sedlákem ještě hodnou chvíli ve světnici.
Dřevěné hodiny na stěně u dveří odhrkávaly chraptivým
hlasem dvanáctou, a ve statku u Květů ještě prokmitalo světlo do černé
tmy, která se rozložila nad dědinou.

Větry nad starou doškovou střechou letěly tiše, lesy
už dávno dřímaly a jen tak někdy, když větry zahvízdaly
skotačivou, probudily se na chvilku a zahučely; ale za
několik okamžiků si povídaly ze spaní své starodávné,
věčně věkův stejné noviny.

Ponocný Adamec odtroubil již jednu a u Květů ještě
svítili.

„Snad nestůňou — nedej Pánbůh, aby takhle Světluška! Arciť — dobří lidé musejí těch křížkův obyčejně
nejvíce nésti.“

Adamec se zamlčel, vyleštěnou plechovou troubu zavěsil
na rameno, opřel se o hul, která se trochu podobala
halapartně, obešel třikrát kolem do kola ves a zašel si
do své chaloupky. Stála na rohu ve vsi. Ale v jizbě si
nesedl, postavil se k oknu a zahleděl ku Květovic statku,
kde dosavade skulinou v okenici kmitalo se světlo, jako by
tam odněkud byla zaletěla bludička.

„Já říkával, ta holka že nevyroste a vyroste-li, že jí
místo růží na tvářích pokvetou slzičky. Opatruj vás ruka
boží, vy lidé dobří!“

Adamec sedl si potom na židlici, ale tvář maje pořád
upřenou do vsi v tu stranu, kde ležel statek Květovic.

Nestonali tam. — Světluška byla zdráva jako rybka.
Už dávno ve své komůrce dřímala, a zdálo se jí, že čte
ze staré knížky pověsť, jak v jedné zemi měl král jedinou
dceru, tak hezounkou, že si k vůli ní zajížděli princové
ze všech konců světa na jejich dvůr. Ale najednou, když
rozkvetla nejplněji, začala vadnouti, usychati. Říkali, že
ji někdo na smrt uhranul; od takového uhranutí potom
nebývá pomoci. Nad vodou mohou se říkati nejdivotvornější slova, katí oko může býti nejuměleji zauzleno, ubožák
musí umříti. Král hledal pomoci po celém světě, a dcera
den ode dne se ztrácela, s tváří jí opadával lupének za
lupénkem, až přišel jednou štíhlý, mladý, neznámý muž,
s přibledlou tváří a v černém šatě. Bylo tenkrát léto a v zahradách
dokvétaly poslední růže. Štíhlý, mladý muž s přibledlou tváří a v černém
šatě šel ku králi, že dceru jeho uzdraví. Král mu ji slíbil a s ní ne půl, ale
celé království. Cizinec šel do zahrady, kde miláček králův sedával
nejraději; na vyschlé trávě bělely se vybledlé lupénky uvadlých a
opadalých růží. Mladý muž sbíral jeden za druhým a potom je pouštěl do
větru ke čtyřem úhlům světa. Lupénky se rozlétaly, a cizinec volal za
nimi: Uvadlé listí, odlítej, odlítej — na lících svěží rozkvítej,
rozkvítej!“ A divný muž chodil do zahrady královské po
tři dni vždy před slunce východem, a po západě. A pořád,
kde jaká růže, kde jaký lupének po zemi, rozhazoval je.
ke čtyřem stranám světa a při tom si zpíval, že celý
zámek poslouchal a ani nedýchal: „Uvadlé listí, odlítej,
odlítej — na lících svěží rozkvítej, rozkvítej!“ I uplynuly
tři dni, v zahradě královské nebyl na zemi ani jediný
uvadlý lupének, ale za to plno lístečků zruměněných nejjemnější
červení na lících dcery královské…

A Adamec se domníval, že Světluška stůně; ve hlavě
vězela mu zase předtucha, že nevyroste, že jí místo růží
na lících pokvetou slzičky. Divné tušení, ty stará hlavo!
Hodiny zahrkly: dvě. Adamec se zdvihl, vzal troubu
do levice, hůl do pravice a šel ponocovat. Ale troubil
nějak tiše, jako by mu nestačoval dech. Když však jindy
Adamec ponocoval, třásla prý se okna, a lidé leckdy v polodřímotách myslili, že troubí k poslednímu soudu andělé.
Před Květovic statkem se zastavil; ale otvor hlásnice
ke rtům nepřiložil. A tady tak činíval vždycky. Prsa nadmul
po každé jak mohl nejvíce a zafoukl do trouby jak jen
mohl nejprudčeji. Rychtář Květ to míval rád, a Adamec si
na jeho přízni zakládal, protože měli oba tak stejně tvrdé,
nepovolné hlavy.

Skulinami okenice světlo se již nekmitalo. Poučený
šel kolem skoro po špičkach, aby, stůně-li kdo a jestli si
zdřímli, jich nezbudil.