Marnosti/XIII
Vystřízlivělý jarní proud
vleče se světem bez radosti.
Už tíže sebe přistihnout
při kterés směšné poctivosti.
Znám nyní dobře pósy chytrácké,
nečekám nic, to dodává mi síly.
Myšlenky, činy bližních bídácké,
mne k protestu už nerozčílí.

Mých současníků prolhanost
mne prožrala a nakazila.
Jen k tomu blýskne časem ctnost,
by propasti mé osvětlila.

I zapomínám pomalu,
(v tom výhoda je pro mne jistá!)
že v mládí prvém zápalu
rodil se ve mně moralista.
Je taktní ke mně časem ničemnost,
stisknem’ si ruce, ona pochvaluje,
a jestli časem zas se vzbouří zlost,
zahučí — pak se utišuje. —