Ottův slovník naučný/Pelargikon
Pelargikon (), prastaré opevnění na západní straně athénské akropole a to nad jeskyní Pánovou a v záp. sousedství Erechtheia, o devíti branách (odtud , avšak i prostě ) nepochybně po způsobě redut za sebou jdoucích, neboť zabíralo prostor značně veliký. Staré podání zachovalo vědomí, že P. bylo zbudováno Tyrrhény, tedy již za periody mykénské, současné se vpády a plavbami maloasijských a ostrovských národů, proto ve vážných pramenech (u Thukydida, atthidografův i nápisně) vyskytuje se tvar Πελαργικόν. Ale když učená spekulace, Hérodotem počínajíc, uváděla do athénských dějin smýšlené  (v. t.), zváno i . Připomínají se v něm některé svatyně a Peisistratovci jsouce r. 510 př. Kr. obléháni Sparťany, zavřeli se v něm, načež, když Hippias dle úmluvy vzdal Akropolis, P. bylo rozmetáno, prostor jeho pak proklet, aby zůstával nezastavěn. Když na počátku války peloponnéské venkované hrnuli se do Athén, vykázáno jim k pobytu i P. Stavbou Propylaj a pozdější úpravou příchodu k Propylaiům byly asi všechny stopy p-ka odstraněny, z čehož vznikla mylná domněnka pozdějších, že prastará hradba Akropole kromě částí Kimonem zbudovaných byla zbytkem p-ka a dílem Pelasgů. Za novějších dob vznikla o p-ku rozsáhlá literatura, která pokoušela se řešiti otázku někdejší jeho polohy, opírajíc se při tom o domnělé zbytky uchované našich dob, dvojím směrem: bud ve způsobě devítibranného opevnění hradního vchodu, při čemž míněny jsou jednotlivé brány za sebou a v nestejné nepochybně úrovni (Robert, Philol. Unters., I., 173), anebo v podobě hradby obklopující úpatí Akropole a prolomené devaterou branou v různých stranách (A. Curtius a Kaupert, Sitzb. Berl. Akad., 1834, I.). Prvé mínění nabývá podkladu monumentálního výsledky nejnovějších výkopů, které sice Robertova mínění nepotvrzují přímo, ale ukazují, že dohad Curtiův jest nemožný. Pšk.

Řecko v Ottově slovníku naučném