Závoj (Vrchlický)
Jak anděl, když svou peruť rozkládá,
kol hlavy tvé se vznáší závoj bílý,
tvá postava se v jeho vlny chýlí
jak v rodný fontán snivá najáda.

Ten bílý závoj! — Stěží ovládá
tvých ňader vlny, které v něm se skryly
jak labutě, jež na jezeru zbyly,
když park se tmí a slunce zapadá.

Ó, jakým kouzlem závoj ten mne plní!
Jej nadzvednout? — Ha, štěstí! Vítr duje
a závoj lítá vesel kol tvých spánků!

A bílý prs tvůj vazby prost se vlní…
Tak labut, rozpnouc křídlo vzduchem pluje
a sněžné hrdlo noří do červánků!