Ze zápisků
Bylo to v Rusku, v létě, k večeru. Oběd byl u konce, byli jsme trochu chlazeného šampaňského pili, právě tolik, co stačilo, abychom se na svět růžovou barvou co možná nejméně falšovaného »veuve Cliquot« dívali. Zapálili jsme papirosky a vyšli, celá společnost, do zahrady. Tu zjevila se náhle u nízkého plotu stařena tragická. Bledá jako smrt, smutná jako — Rus. Natáhla dlaň, tvrdou, suchou, stvořenou, by se zavřela v pěst a na bránu sladce dřímající netečnosti bušila.

Plotu nejblíže stál syn hostitelův, hoch v onom věku, ve kterém mizí u dětí anděl a probouzí se bestie. Nebyl zlý, pouze rozmazlený a přede vším líný. Vida žebračku obával se, že jej pošleme domů pro almužnu. Netrpělivě kývl stařeně — v tom zpozoroval, že jeho chrt právě ohlodanou kost upustil. Podal jí stařeně. Ona jí neodhodila, nerozzlobila se, neklnula, pohlédla jen smutně na nás a řekla tichým, nevýslovné dojemným hlasem: »Co dělat.« A chtěla odejít.

Hoch byl sice trestán, žebračka bohatě obdařena, ale palčivá bolest proto mi neustala v srdci, a onen večer byl bych nad tím zaplakal, že jsem člověkem.

V tom výstupu zračila se celá lidská společnost, a ta tragická stařena s tím pohledem nejhlubší resignace — to byla celá Rus!