Ohnice/Křtitel
Na kříž křtěný,
zablácený,
zmučený,
bolestnými rameny
nebe nese, nese, padá.

Zvedneš? Necháš.
Půjdeš mimo.
Tato střecha,
milá zimo,
nepřikrývá mne.

Zmije! Cáre!
Stará vlečko
pro sny staré!
Zmije! Tečko,
koncující smrt!

Křtěný na kříž
přítmím nachu.
Tam, kam patříš!
Řeka strachu
do mne vlévá se.

Křičte, křičte,
neuslyší.
Na maličké
(ještě dýší)
padne onen křik.

Padne, dusí
ústa němá.
Za cirkusy
hrby dvěma
korábem je teď.

Ten už nikam
neutone.
Tiše říkám:
blesku, hrome,
to je místo tvé.

Na kříž křtěný,
zablácený,
zmučený,
bolestnými rameny
nebe nese, nese, padá.

Propadá se.
Dosud celý.
Volá, zdá se,
na anděly:
Kde jsou ruce mé?

Nejsou, byly,
uťali je,
v malé chvíli
ten, kdo žije,
do země ti ustele.

Není, není křtitele!

15. VII. 1940.