Básně z roku 1865, svazek I./VIII.
Až někdy drahá přijdeš do nebe,
chci tam už toužně čekat na tebe,
chci na tebe tam čekat, moje štěstí,
a naproti chci své ti srdce nésti;
a v náruč až si klesnem’ v objímání —
sám tvůrce bude míti smilování
a ze dvou našich srdcí jedno stvoří,
a jeho plápol nešlehne již k hoři;
ten jeho plápol k lásce se jen vznítí,
a zář ta bude nad démant se stkvíti,
to srdce bude na stejně v nás bíti
a na věky se budem rádi míti.