Zimní cesta/8. Ohlédnutí.
Mně hoří žhavě paty obě,
ač těžce kráčím náledím,
dřív nechci klidu dopřát sobě,
až věže hrot již neuzřím.

Já o každičký kámen spěchy
se zranil hledě prchnout z bran
a do tváře mi s každé střechy
hrst sněhu vmetl zástup vran.

Jak jinak vzhled tvůj vstříc mi kynul,
ó město zrádných úsměvů!
Kdy v modro nebes okny linul
zpěv skřivana a slavíků.

A nasta květů kol se smálo
a v loubí hučel zástup žen,
dvé žhavých dívčích očí plálo,
tu osud můj byl zpečetěn!

Ten den-li mysli mé se vrátí,
snad chtěl bych znovu nazpět jít,
před jejím domem znovu státi
a v touze tiše chvíli snít.