V přírodě/XCVIII.
Čas dávno ještě není starcem;
tam sedí u skal rodiny,
ty drobí zrnkem do propasti —
v své přesejpací hodiny.

Ne roky, dni a luny měří,
však věky velkým rozhledem:
za krásný čin vždy jedno zrnko,
když bez krve jej provedem.

A lehká práce ta je těžká,
po lidstva pátrat ozdobách;
i vidím propast skoro prázdnou
a skály v plných zásobách.

Však jedno přec mně utěšením —
žeť hošík ten tak při síle,
a s důvěrou zve lidstvo celé:
„Pojď, pomáhej mi při díle!“