V zimním slunci/Dvě terciny
Z propastí noci táhlo mne to vzhůru
vždy výš' a výše, blíž ku světla zdroji,
až slech' jsem z dálky zpěv andělských kůrů.

Však nocí stín a stesk zbyl v duši mojí,
dar země, z ráje vyhoštěné matky;
tĕm v ráji byl jsem cizí; — k matce svojí,

prach do prachu, se mlčky vracím zpátky.