Věc Makropulos (opera)/Třetí jednání


Třetí jednání 
(Hotelový pokoj. Vlevo okno, vpravo dveřé na
chodbu. Ve středu vchod do ložnice Emiliiny,
oddělené průstviným závěsem, na ktérem hrají
stiny toaletních pohybů. Marty vychází z
ložnice v peignoiru. Za ni Prus v smokingu,
ale bez limce; usedne vpravo. Emilie jde k
oknu a vytáhne roletu. Slabý ranni úsvit.)

MARTY
(obráti se od okna)
Nu? Slyšíte?
Dejte mi tu obálku!

(Prus vytáhne z kapsy tobolku, z ní vyjme zapečetěnou
obálku. Hodí ji na stolek. Marty vezme obálku a jde k
toaletnímu stolku; zde usehne, rozvítí lampičku a
prohlíží pečeti, pak vlásničkou roztrhne obálku a
vyjme z ní rukopis, Vstane.)

Dobrá!

(složí rukopis a skryje je za ňadry)

PRUS
Okradla jste mně.

MARTY
Měl jste, co jste chtěl.

PRUS
Okradla jste mně.
Studená jak led.
Jak bych držel mrtvou…
Proto jsem zpronevěřil papíry.
Děkuju pěkně!

MARTY
Je vám líto zavřené obálky?

PRUS
Neměl jsem ji dávat.
Jak bych ji byl ukrad.
Hnus! Hnus!

MARTY
Chcete mi naplivat do tvařé?

PRUS
Ne, ale sobě.

MARTY
Oh, poslužte si.

(Klepáni. Komorná vejde v nočním kábatku a
spodničce, udýchaná)

Kdo je?

KOMORNÁ
Prosím, slečno, není tady pan Prus?

PRUS
Co je?

KOMORNÁ
Je tady sluha pana Pruse.
Že s ním musí mluvit.
Že mu něco nese.

PRUS
U čerta, jak ví?
Ať počka. Ne, zůstaňte.

(odejde do ložnice)

KOMORNÁ
Ó bože,

(Marty usedne před toaletním stolkem;
Komorná jí rozpouští vlasy )

to jsem se lekla!
A on vám sluha je zrovna bez sebe a mluvit nemuže.
Něco se musela stát, slečno.

MARTY
Pozor, trháš!

KOMORNÁ
A bledý jako stěna, ten sluha.

PRUS
(vyjde spěšně z ložnice v límci a kravatě )
Pardon!

(odejde vpravo)

KOMORNÁ
(kartáčuje vlasy)
To je velký pán, že?
Kdybyste viděla, slečno,
jak se ten sluha třás.

MARTY
Dáš mi pak udělat vajíčka.

(zívá)

Kolik je hodin?

KOMORNÁ
A měl v ruce ňaké psaní, či co.

MARTY
Kolik je hodin?

KOMORNÁ
Sedm pryč.

MARTY
Zhasni světlo a mlč.

KOMORNÁ
A pysky měl zrovna modré, ten sluha.
Já myslela, že omdlí.
A takové, takové slzy v očích –

MARTY
Ty pitomá, vždyť mi vythráš vlasy.
Ukaž hřeben!

KOMORNÁ
Vždyť se mi třesou ruce!

MARTY
Nu koukej, co je vyškubaných vlasů!

KOMORNÁ
Něco se muselo stát!

PRUS
(vrací se z chodby, v ruce otevřený list, jejž mechanicky
uhlazuje. Hledá rukou židli a usedá)
Pošlete to děvče…

MARTY
Jdi tedy!

(Komorná odejde)

PRUS
Óh, proto tedy, proto!
Ubohý Janek!

(Marty vezme hřeben a češe se)

Můj jediný syn!
„Táto, buď sťasten, ale já…“

(vstane)

Co tu děláte?

MARTY
(vlásničky v ústech)
Češu se.

PRUS
Snad jste nepochopila.
Janek vás miloval!
Zabil se pro vás!

MARTY
Bah, tolik se jich zabíjí!

PRUS
A vy se můžete česat?

MARTY
Mám snad běhat rozcuchaná?

PRUS
Pro vás se zabil!

MARTY
Copák já za ta mohu?

PRUS
Slyšíte?

MARTY
Pro vás taky!
Mám si snad trhat vlasy?

PRUS
Mlčte, nebo –

(zaklepáni. Prus odchází, srazí se
ve dveřích s Haukem.)

Canaille!

(Hauk vejde po špičkách, políbí Marty na šíji.)

MARTY
„Buenos días,Maxi!“

HAUK
Pst, pst.

MARTY
Co tak časně?

HAUK
Pst, pst.
Ustrojte se, Eugenia!
Jedeme!

MARTY
Kam?

HAUK
Hi-hi-hi, Do Španělska.

MARTY
Blázníte?

HAUK
Moje žena nic neví,
že já k ní nevrátím.
Vidíte, co si nesu?
Matyldiny šperky.
Račte rozumět,
Matylda je moje žena, je stará.
Je ošklivé být stár.

MARTY
„Sí, sí señor“

HAUK
Ale vy nesestárla.
Víte, že blázni mají dlouhý věk.
Ó já budu dlouho živ!
A dokud člověka těší milovat,

(chřesti kastanětami)

užívej lásky. Kš, cikánko, pojedem?

MARTY
Pojedem!

(snáši si zavazadla)

(Zaklepání)

KOMORNÁ
(vstrčí hlavu)
Prosím, slečno, moc panstva.

MARTY
To je návštěv.

(Vstupují Gregor, Kolenatý, Vítek,
Kristinka, Prus a lékař)

Upozorňuji vás pánové,
že chci odjet, že chci odjet!

HAUK
Už mě mají!

KOLENATÝ
Prosím, slečno, to nedělejte!

(Lékař podává rámě Haukovi a odvádí ho.)

HAUK
Chi, chi, chi!
Chi-chi-chi-chi-chi-chi!

KOLENATÝ
Zůstaňte po dobrém,
abych nemusel zavolat –

MARTY
Policii?

(Kolenatý jí nabízí židli )

Chcete mne vyslýchat?

KOLENATÝ
Slečno, to je jen přátelská beseda!
Podepsala jste Kristince
tuto fotografii?
Je to váš podpis?

MARTY
Je.

KOLENATÝ
Výborně.
Račte dovolit:
a poslala jste mi večer tuto listinu?
Datum osmnáct set třicet šest?
Je to pravé?

MARTY
Je.

KOLENATÝ
Ale je to psáno inkoustem alizarinovým.
Víte, co to znamená?
He?

MARTY
Jak to mám vědět?

KOLENATÝ
Falsifikát!

MARTY
Přísahám, že to psala Ellian MacGregor!

KOLENATÝ
Kdy?

MARTY
Na tom nezáleží.

KOLENATÝ
Ó, záleží, záleží!
Kdy zemřela Ellian MacGregor?

MARTY
Ó, jděte, jděte!
Já už nepovím ani slova!

GREGOR
Tak prohlédnem si její zásoby sami.

MARTY
Nechat! Opovaž se!

(Otvírá zásuvku toaletního stolku )

GREGOR
(skočí k ní, srazí jí revolver)
Střílet?
Ale dříve pohleďte tomu dítěti do očí.
Víte, co se stalo?

MARTY
Janek?

GREGOR
A víte, proč?
Toho máte chlapce máte vy na svědomí!

MARTY
Pah!
A proto sem chodíš?
Všecko vám povím,
jen co se ustrojím,
jen so se najím.

(vběhne do ložnice)

(Všichni vrhají se na cestovní kufřík.
Gregor schváti pečítko, Vítek medaillon,
Kolenatý dopisy.)

GREGOR
Pečítko s iniciálkou E.M.
jež je na listinách
Elliany MacGregor.

VÍTEK
Erb pana Hauka.

KOLENATÝ
Kde je?

VÍTEK
Už ho odtud odvedli.

KOLENATÝ
Eugenia Montez,
Elsa Müller, devadésat devět,
Ellian MacGregor,
Ekatěrina Myškin -

VÍTEK
Samé E.M.

KOLENATÝ
Hopla! „Meine liebste Elian“…

PRUS
Snad Elina!

KOLENATÝ
Kde pak. Ellian MacGregor, Wien.
Vítku, skočte pro taláry.

VÍTEK
Ano, prosím!

(odbíhá)

(Kristinka pláče)

KOLENATÝ
Neplakala Tinkotinko!

PRUS
Ukažte mi tu listinu!
Ta listina je pravá, psala to Řekyně,
Elina Makropulos.

KOLENATÝ
Ale vždyť to přece psala –

PRUS
Nesporně Elina Makropulos.

KOLENATÝ
To jsem blázen.

PRUS
Je to tataž ruka jako na mých dopisech.

KOLENATÝ
(k Vítku, který vstupuje)
Vítku, zavolej ji!

(Vítek přivádí Emilii ve velké toaletě,
s láhví a sklenicí v ruce, pije )

VÍTEK
Ona pije whisku.

MARTY
(Podnapilá, opirá se o stenu)
Nechte mne!
To je jen na kuráž.

KOLENATÝ
(obléká talár)
Histérka! Vemte jí tu láhev!

MARTY
Ne! Nedám!

(tiskne láhev k prsoum)

Sic nebudu mluvit!

(k e Kolenatému)

Vypadáte jak funebrák!

KOLENATÝ
Jak se jmenujete?

MARTY
Já? Elina Makropulos.

KOLENATÝ
Rozená kde?

MARTY
Na Krétě.

KOLENATÝ
Jak jste stará?

MARTY
Kolik byste řekli?

KRISTA
Přes čtyřicet.

MARTY
(vyplázne na ni jazyk)
Žábo!

KOLENATÝ
Kdy rozená?

MARTY
Patnáct set sedmdesát pět.

KOLENATÝ
Jak že? To přestává všecko!

MARTY
Je mi tedy tři sta třicet a sedm let.

KOLENATÝ
Kdo byl váš otec?

MARTY
Hieronymos Makropulos,
osobní lékař císaře Rudolfa Druhého.

KOLENATÝ
Já už s vámi nemluvím, nemluvím!

PRUS
Jak se opravdu jmenujete?

MARTY
Elina Makropulos.

PRUS
Byla z vašeho rodu Elina Makropulos,
souložnice Josefa Prusa?

MARTY
To jsem přece já!

PRUS
Jak to?

MARTY
Já sam byla souložnice Pepi Prusa.
Vždyť jsem s ním sama měla toho Gregora.

GREGOR
A Ellian MacGregor?

MARTY
To jsem přece já.

GREGOR
Blázníte?

MARTY
Já jsem tvá
pra-pra-pra-pra-pra-pra-babička.
Ferdi to byl můj kluk.

GREGOR
Který Ferdi?

MARTY
No přece Ferdinand Gregor.
Ale v matrice,
tam se musí říci pravé jméno –

KOLENATÝ
Bože, bože!

MARTY
Ferdinand Makropulos.

KOLENATÝ
A kdy jste rozena?

MARTY
„O Christos soter“, dej mi s tím pokoj!
Patnáct set osmdesát pět.
Já také byla Jekatěrina Myškina a Else Müller.
Což možno člověku tři sta let mezi lidmi žít?
Tři sta let žít?

PRUS
A jak jste mohla znát obsah
zapečetěné obálky?

MARTY
Proto že mi ji Pepi ukázal,
než ji tam uložil,
abych to řekla tomu hloupému Ferdovi.

PRUS
A proč jste mu to neřekla?

MARTY
Já se čerta starám,
chi-chi-chi, o své mladé.

KOLENATÝ
Jak to mluvíte?

MARTY
Holenku, holenku,
já už dávno nejsem,
dávno žádná dáma.
Nechčes se napít?
Bohorodičko,
to sucho v ústech!
Já shořím…

PRUS
Ty dopisy jste psala vy?

MARTY
Psala.
Viš, Pepimu jsem řekla všecko.
Já ho měla ráda.
Jeho jsem měla ráda.
Proto jsem mu půjčila věc Makropulos.

PRUS
Co je to?

KOLENATÝ
Co je to?

GREGOR
Co jste mu půjčila?

VÍTEK
Co je to?

MARTY
Věc Makropulos.
Když to tak hrozně chtěl.

(k Prusovi)

Ten list, cos mi dnes vrátil.
Ta zapečetěná obálka,
Pepi to chtěl zkusit.
Slíbil, že mi to vrátí.
A zatím to přiložil k té závěti!
Myslil, že si proto přijdu,
a – a –
a já přišla až teď.
Já chtěla dostat tu věc,
aby člověk byl tři sta let živ!
Tři sta let mlád!

GREGOR
Jen proto jste přisla?

MARTY
Cha-cha-cha-cha,
cha-cha-cha!
Já kašlu na to, že jsi můj!
Což vím,
kolik tisíc mojich trabantů
běhá po světě,
těch mojich trabantů běhá po světě?

(přitiskne obálku k srdci)

Teď už jsi má,
teď už jsi,
teď už jsi má!
To napsal můj otec
por císaře Rudolfa.

VÍTEK
Císaře Rudolfa?

MARTY
Ach, lidé, lidé, to byl nemrava!
A když začal stárnout,
hledal pořád elixir života,
aby zas omládl.
A tehdy přišel můj otec k němu
a napsal mu to kouzlo, tu věc –
aby zůstal tři sta let,
tři sta let mlád.
Ale císař Rudolf se bál, a řekl:
„Zkus to na své dceři,
dříve na své dceři!“
A to jsem byla já,
a to jsem byla já.
Tehdy mi bylo šestnáct let,
a tak to na mně zkusil.
Pak jsem byla týden
či jak dlouho bez sebe
a uzdravila se.

VÍTEK
A co císař?

MARTY
Nic.
Jak pak mohl vědět,
že budu tři sta let živa?
Že budu tři sta let živa?
Tak dal mého otce do věže jako podvodníka.
A já jsem utekla s tou věcí do Uher.
Nevím ani kam.

PRUS
Ukázala jste někomu věc Makropulos?

MARTY
Ukázala Pepi, když tak hrozně o to prosil.
Ale já ji musila dostat –

KOLENATÝ
Kolik je vám let?

MARTY
– protože stárnu.

KOLENATÝ
Kolik je vám let?

MARTY
Nepleťte!
Tři sta dvacet sedm let!
To proto, že jsem již u konce.
Sáhni, Bertíku, jak ledovatim.
Sáhněte na mé ruce!

KOLENATÝ
Proč jste padělala rukopis
Elliany MacGregor?

MARTY
Pater hemon!

KOLENATÝ
Nelžete!
Vy jste Emilia Marty –

MARTY
Pater hemon!

KOLENATÝ
Vy jste ukradla Eugenii Montez ten medalion!

MARTY
Pater hemon, hos eis uranois!

KOLENATÝ
My všecko víme, všecko víme.
Všecko víme, všecko víme, všecko víme!
Jak se jmenujete?

MARTY
(padá)
Elina…Makropulos

KOLENATÝ
(pustí ji na zem)
Proklatě, nelže!

PRUS
Nelže!

GREGOR
Nelže!

VÍTEK
Nelže!

KOLENATÝ
(strhává talár)
Pro lékaře!

(Odnášejí Marty do ložnice. Lékař vejde do ložnice.)

MARTY
(vejde jako zjevení, jako stín. Lékař ji podržuje.
Všichni vstanou. Zelenavé světlo zaplaví jeviště
i hlediště)
Cítila jsem že smrt na mne sáhala.
Nebylo to tak hrozné.

GREGOR, VÍTEK, PRUS, KOLENATÝ
Slečno Martyová,
byli jsme k vám krutí!

KRISTA
Je mi vás hrozně líto!

MARTY
Jste tady všichni, a jako byste nebyli.
Jste jen věci a stíny!

SBOR
Jsme věci a stíny!

MARTY
Umřít nebo odejít,
vše jedno, to je stejné!

SBOR
Vše jedno, vše stejné!

MARTY
(lomí rukana)
Ach, nemá se tak dlouho žít!
Ó kdybyste věděli, jak se vám lehko žije!
Vy jste tak blízko všeho!
Pro vás má všecko smysl!
Všecko má pro vás cenu!
Hlupci, vy jste tak šťastni –

SBOR
Tenor: My šťastni!
Bas: Hlupci, my jsme tak šťastni!

MARTY
– pro tu pitomou náhodu, že tak brzo zemřete.

SBOR
Tenor: My šťastni!
Bas: Hlupci, my jsme tak šťastni!

MARTY
Věříte v lidstvo, velikost, lásku!
Vždyť více nemůžete chtít!

SBOR
Chtít víc nemůžeme!

MARTY
Ale ve mně se život zastavil,
Ježíši Kriste, a nemůže dál!
Ta hrozná samota!
Je to, Kristinko, stejně marné,
zpívat či mlčet –
Omrzí být dobrý, omrzí být špatný.
Omrzí země, omrzí nebe!
A pozná, že něm umřela duše.

GREGOR
A proč jste přišla –

VÍTEK, KOLENATÝ, PRUS
A proč jste přišla –

GREGOR
– pro věc, pro věc Makropulos?

VÍTEK, KOLENATÝ, PRUS
–pro věc Makropulos?

MARTY
Tady to je psáno:
„Ego, Hieronymos Makropulos,
iatros kaisaros Rodolfu“
Já už to nechci!
Zde, vemte si to.
Nikdo to nechce?
Ty jsi Kristinko, vzala jsem ti hocha;
jsi krásná, vem si to!
Budeš slavná, budeš zpívat jak Emilia Marty!
Ber, děvče, ber, děvče!

GREGOR, KOLENATÝ
Neber!

VÍTEK, PRUS
Neber!

(Krista bere listinu a drží ji nad plamenem,
až shoří. Červené světlo zaplaví jeviště.)

MARTY
Pater hemon?

(shroutí se)

(Listina dohořívá.)