Třebíč mužského nebo ženského rodu?
Nepletl bych se do sporu, který onehdy byl veden o rod některých místních jmen, kdyby mezi nimi nebylo také jméno města Třebíče. Zabývaje se již dlouhou dobu studiem dějin tohoto svého rodného města, myslím, že mám netoliko právo, nýbrž snad i povinnost, abych k otázce této se ozval.

Prof. Prasek píše:

„I poněvadž na Moravě od nepaměti nepřetržitě až do přítomnosti přes všeliké opačné mínění grammatikářův a spisovatelů Olomouc, Kroměříž, Třebíč, Vídeň atd. zůstaly mužskými, proč pak bychom my nedrželi se historičnosti. A proč bychom my měli ta místní jména chybně skloňovati, když je všecek lid moravský netoliko mluvnicky, nýbrž po odvěkých zákonech jazykových a pravým duchem českým, tudíž slovanským skloňuje.“

Tvrzení toto je správno a není správno.

Již před třiceti lety jsem ukázal — a již tehdy to nebylo nic nového — že jméno Třebíč jest původem svým rodu mužského. Kdo však do knihy mé jen poněkud nahlédl, poznal, že užívám jména toho jako ženského. Proč jsem tak učinil? Protože my Třebíčané a všechen lid západomoravský jméno Třebíč nyní má za jméno ženské a skloňuje je dle vzoru pěše (duše — daň).

Mužským bylo a dle vzoru meč se skloňovalo jméno Třebíč až do konce XVI. století. Roku 1574 píše kronikář třebický Eliáš Střelka Náchodský, toho času radní písař: „Syn pak krále českého, kníže Victorin, z toho obležení po Hrádku nočně ujel a mezi Vladislaví a Třebíčem brod přes řeku sobě ukázaný maje, na Krumlov se obrátil“.

Druhým dokladem toho jest listina Smila Osovského z Doubravice a na Třebíči z r. 1589, daná mlynářům na potoce Stařici, v níž se praví: „Jakož jsou se Hans Weiß a Jan, syn Václava mlynáře, též i Havel Karásek, mlynáři na žlabě podle potoka od městečka Starče tekoucího nad městem Třebíčem k obci Třebické náležející v plat stálý atd.“ Jiných dokladů zatím nemám, myslím však, že stačí, protože jsou úřední.

Dokladů z doby pozdější pro mužský rod není. Naopak zdá se, že již za oné doby neúředně v ústech lidu obecného Třebíč byla rodu ženského. Důvodem toho jest netoliko to, že takové změny nedějí se přes noc, nýbrž nasvědčuje tomu také svrchu uvedený doklad ze Střelky, kde dvě jména stejného původu skloňují se různě, neboť se tam praví místo „mezi Vladislavem a Třebíčem“ mezi „Vladislaví a Třebíčem“. Patrně v té době poženštění místních jmen v av bylo již úplně provedeno, kdežto jména zakončená v č udržovala, alespoň úředně, rod mužský. V století XVII. bylo tomu již jinak. Nemám sice přímého dokladu pro to, že jméno Třebíč tehdy bylo již rodu ženského, avšak dle analogie mohu bezpečně tak souditi. Píšeť r. 1655 kronikář třebický Jan Suchenius Novobydžovský, toho času písař radní: „Po vytažení odtud jedněch za druhými zase do Slezska, nýbrž až k moři, Olomouc v roce 1643 ploqvirována a potom od nadřízeného J. M. C. generála wachtmistra, vysoce urozeného p. p. Ladislava hraběte z Waldštejna v roce 1644 obležena a dobývána byla. A něco níže: „Když tehdy tak Olomouc byla soužena atd.“

Když se tehdy užívalo jméno Olomúce v rodě ženském, není pochybnosti, že také jméno Třebíč přešlo již úplně do rodu ženského.

Z toho vidno, že jméno Třebíč nezůstalo „nepřetržitě až do přítomnosti mužským, a skloňujíce je tedy žensky, odchylujeme se sice od „odvěkých zákonů jazykových a ducha slovanského“, ale proti „pravému duchu českému“ se neprohřešujeme, „držíce se historičnosti“.

Jazyk má svůj vývoj, a nelze mu poroučeti. Z grammaticky správných tvarů spisovných stávají se tvary dialektické a z tvarů dialektických spisovné. Pročež má za to, že prof. Gebauer, když se přesvědčil, že přeměna rodu místních jmen, jež povstala z mužského tvaru neurčitých přídavných jmen přivlastňovacích měkkého zakončení, zasáhla snad již celé Čechy a celou západní Moravu, zcela správně ustanovil toto pravidlo: „Jména tato bývala někdy rodu mužského, když se k nim rozumělo podstatné jméno mužské, v tomto pojetí náleží jim sklonění podle vzoru mužského pěš (oráč). Ale časem pojímají se do rodu ženského, v tomto pojetí náleží jim sklonění podle vzoru ženského pěše (duše, ovšem až na nom., akkus. a vokativ).

Po tomto výkladu musím bohužel pohnati před soudnou stolici grammatickou sestavovatele školní knihy „Pravidla hledící k českému pravopisu a tvarosloví s abecedním seznamem slov a tvarů“. Tito učí dle prof. Gebauera. „Jména místní Boleslav, Čáslav, Vratislav, Zbraslav, Chrudim, Radim, Jaroměř, Choteč, Drahoraz, Olomouc atp. jsou vlastně přídavná jména přivlastňovací. Někdy bývala a v nářečích dílem dosud jsou rodu mužského, v jazyku spisovném však jsou rodu ženského.“ Prohlédaje k tomu, že Pravidla učí žáky jazyku spisovnému, táži se, čím to jest, že na str. 160. stojí: Třebíč, e, m. Musím na to tím více ukazovati, protože Třebíč toho času ani dialekticky není rodu mužského, nýbrž rodu ženského.

Stejný osud jako Třebíč stihl v „Pravidlech“ místní jméno Bezděz, které také jest pojato do rodu mužského (na str. 62), a při jméně Kroměříž jest zbytečně poznamenáno (dial. m.). Kromě toho není udán rod při jménech Domoslav (str. 69), Soběslav (str. 149), při jménech v mysl (str. 96) a v hošť. Jméno Zderaz, v němž z dialekticky tvrdlo, jest zařazeno do vzoru dub. Myslím, že se zřetelem k ustanovenému pro spisovný jazyk pravidlu neprávem.

Ještě v jedné věci rozcházíme se my západní Moravané se svými sousedy východními. Pan kollega Prasek píše: „Proč bychom měli jména Přelouč, Třebíč, Olomouc, Kroměříž, Vídeň proti duchu českému ženštiti, když týž duch český takovým úsilím pro jména netopická vyžaduje mužský rod, an jména nepochybně ženská (die Freistadt, die Frankstadt) a rovněž nepochybně střední (Veliké a Valašské Meziříčí) proměňuje na mužská: Fryšták, Frenštát, Veliký a Valašský Meziříč? U nás Meziříč není rodu mužského, nýbrž ženského, a rovněž tak se to má i s jinými jmény původně středními, jako Náměští — Náměšť.

Tento výklad p. kollegy Praska nutí nás k tomu, abychom zkoumali, proč se u nás ta změna rodu provedla a proč většina těchto místních jmen přešla do rodu ženského. U jmen Fryšták a Frenštát jest to jednoduché. Zde koncová souhláska české zkomoleniny německého jména diktovala rod i deklinaci, tak jak se v podobných případech děje až dosud u jmen obecných. U místních jmen ze jmen osobních kmenotvornou příponou -jo, sg. nom. a akkus. jь utvořených, jest to již obtížnější. Zde působily dle mého mínění dvě příčiny.

Jednu uvedl profesor Gebauer vykládaje, že řečená jména přešla, když vyšlo z povědomosti, že jsou vlastně přídavná jména přivlastňovací, působením nějakého přimyšleného substantiva ženského rodu do rodu ženského. Avšak v syntaktickém spojení, jaké má na mysli prof. Gebauer, byly by se musily v nominativě vyvinouti tvary v době, kdy měkká neurčitá jména přídavná byla ještě v platnosti: Boleslavě, Třebče (t. j. osada), v době pozdější Boleslavova, Třebkova (t. j. osada), nehledíc ani k tomu, že slovo „osada“ již záhy obdrželo jiný význam,  ani k tomu, že obyvatelé měst sotva přidávali si na mysli k jménu svého města slovo „osada“.

Profesor Gebauer má pravdu, že nějaké podstatné jméno ženského rodu k té přeměně přispělo, ale já mám za to, že to bylo jméno jiné v syntaktickém poměru substantivního přívlastku, a to jméno „obec“. V listinách a kronikách napořád čteme: obec města Třebíče, obec Třebická, obec Třebíč a tak i o jiných místech. Není-li tu přirozeno, že ženský rod s přívlastkem „obec“ přenesl se na jméno určené „Třebíč“.

Avšak ještě jiná věc přispěla ku změně rodu řečených jmen. Dotkl jsem se jí již nahoře při jménech Fryšták a Frenštát. Jestiť to koncová souhláska příslušných místních jmen. Když přestalo vědomí o adjektivním původě řečených jmen a lid je pokládal za substantiva, nutno bylo rozhodnouti se, jak je skloňovati. O jména zakončená v č, š, ľ, ž, c nebylo zle. Majíce dosti příkladů substantiv, jež skloňovala se dle dosavadní jejich deklinace, zůstala u prvotního skloňování (vzor meč) a vzdorovala proto nejdéle přeměně rodu. Větší potíž byla se jmény zakončenými ve v a m. Majíce koncovky měkké a nenacházejíce slov s měkkým v a m u vzoru meč, přešla tam, kde je našla, totiž k vzorům ženským, a tím zároveň do rodu ženského. Podstatná jména totiž dle vzoru duše, když v nom. sing. odsula příponu ě (země — zem), přešla, mimo genit. sing., kde podržela příponu ě, do sklonění souhláskových kmenů ženských (vzor tykev) a po nich naše místní jména v m a v, která tu našla mnoho jmen se stejnou koncovkou. Protože pak tato v jednotném čísle mimo genitiv skloňovala se jako ženské -i kmeny, zvolila si některá z nich úplně vzor i- kmenů kost: dle: ohlav, ohlavi, ozim, ozimi: Boleslav, Boleslavi (místo Boleslavě), Chrudim, Chrudimi (místo Chrudimě). Ježto u jmen vzoru kotev vyskytovaly se druhotvary ve va, přijala také některá místní jména ve v druhotvar va: Čáslava, Vladislava, Břeclava (původně Břetislav) a skloňují se dle ryba.

Zdá se tedy, že přeměna rodu udála se nejdříve u místních jmen zakončených ve v a m. Může-li se souditi z genitivního novotvaru v i na rod ženský, byla by se jména tato počala ženštiti již v polovici XIV. stol., to ovšem zajisté pořídku. První doklad pro rod ženský uvádí prof. Gebauer z r. 1556 do Mladé Boleslavě a já jsem uvedl nahoře jeden z r. 1574: mezí Vladislaví a Třebíčem.

Po těchto přecházela pak do ženského rodu i místní jména v č, c, z, ř, š, l. ň, ť mají oporu v appellativech ženského rodu v tytéž souhlásky zakončených, na př. v č: kleč, pavlač, tyč, v c: klec, obec, v z: hráz, mez, nesnáz, v ř: kadeř, šiř, zář, v š: peleš, veteš, souš, v l: úlehl, postel, koudel, v ň: dáseň, kuchyň, vášeň, v šť: houšť, poušť, tloušť a jiná, zvláště velmi mnoho takových, která se kolísají mezi vzorem duše (daň) a kost.

Tím jsem dokázal, že pravidlo prof. Gebauera této otázky se týkající jest historicky odůvodněno, a že my západní Moravané právem mluvíme a píšeme „pěkně položená Telč“ „staroslavná Třebíč“. Přes to nikomu nebudeme vykládati za zlé, bude-li psáti „staroslavný Třebíč“, za „pěkným Telčem“ a j. Za to však uctivě prosíme, aby také nám nebylo předpisováno, jak máme mluviti a psáti my, když náš způsob jest historicky odůvodněn. „Žádný spisovný jazyk není bez dialektického přibarvení“, říkával nám znamenitý germanista J. Kelle, professor university pražské. Snese-li jazyk spisovný oceli a ocelem, pleší a plešem a mnoho jiných dvourodých slov, nezhyne také, bude-li se psáti Třebíči a Třebíčem, Telči a Telčem, Olomoucí a Olomoucem a j. Kdyby chtěl psáti pan kollega Prasek důsledně a správně, neměl by spáti Kroměřížem, nýbrž Kroměžířem.

Na konec jest mně ještě promluviti o jedné věci jména „Třebíč“ se týkající.

Již nahoře jsem se zmínil, jak jsem před 30 lety vykládal původ jména toho.

Na ztvrzení svého mínění dovolával jsem se kromě jiných prof. Fr. Miklosiche, jenž v rozpravě své Die Bildung der Ortsnamen im Slavischen výklad tento podává.

Prof. Miklosich zjistiv již v rozpravě „Die Bildung der slavischen Personennamen„ mezi osobními jmény s příponou — ek osobní jméno Třebek, které ostatně čteme také v moravském diplomatáři, dovozuje, že jméno Třebeč i Třebíč pocházejíc od osobního jména Třebek, jest neurčité adjektivum přivlastňovací s měkkým zakončením.

Roku 1872 vydal týž jazykozpytec první část své rozpravy „Die slavischen Ortsnamen aus Appellativen“, v níž vykládá, na kterých představách se místní jména slovanská zakládají. V této na str. 82. píše: „Wo gepflanzt oder gesäet werden soll, da muss vorher der Boden von wildem Holzwuchs befreit werden. Dies geschieht durch Ausreuten und Verbrennen. Auf diesen Thätigkeit beruhen mehrere Ortsnamen: krьčь Rodung eigentlich Stamm stipes, und trêbiti (= třibiti, mýtiti). Teprve v druhé části této rozpravy, která vyšla r. 1874, když můj „Dějepis města Třebíče“ byl již vytištěn, na str. 248, v č. 692 trêbiti udává některá místní jména z různých slovanských zemí, mezi nimiž také jest Třebič M(ähren). Kdyby byl v čele tohoto článku sám nepoznamenal: „Die Scheidung von den betreffenden Personennamen ist schwierig“, mohlo by se říci, že výběr těchto jmen není kritický. Zvláště pokud se jména Třebíč (které píše Třebič) týče, zapomněl, co r. 1865 poznamenal: „Třebíč, ehedem Třebeč, Erben“. Protože jméno Třebíč původně znělo Třebeč, nemůže býti od infinitivního kmene třebi-, a muselo by tedy odvozeno býti od kořene třeb příponou -č. To však možno není, protože jazyk český přípony -eč nemá.

Nezbývá tedy, než odvoditi místní jméno Třebíč od osobního jména Třebek. Z toho vyvinulo se příponou jь Třebeč, u něhož se, asi působením přízvuku, druhé e zdloužilo a pak zúžilo v í.

Jiným ještě důkazem původu místního jména Třebíč z jména osobního jest to, že vedle tvaru Třebeč vyskytuje se ještě druhotvar Třebeš, což jest totožné s tvarem Třebeč. Osobní jména v ek měla totiž také druhotvary v ech, tedy Třebek a Třebech. Z ch vyvinulo se podobným způsobem š jak z k : č. Příkladů pro stejná jména v k a ch jest v listinách veliké množství, a i nyní ještě je slyšíme, na př. Bolek a Bolech a j. Z takového druhotvaru osobního jména Vítek : Vítech povstalo místní jméno Víteš, nyní Byteš a Bíteš psané. Jméno to píše se v listinách: Bites, Bitess, Bytes, Byteš, Bietes, Bietesche, Bittesch, Vitis, Wittis, Wittesch a Wittisch, Byteš = Víteš jest tedy tolik co Vítchov = Vítkov, osada založená Vítkem, tak jako Bytov = Vítov jest hrad založený Vítem.

Tyto asi úvahy vedly prof. Gebauera k tomu, že v souhlase s prvním výkladem Miklosichovým a proti jeho výkladu druhému odvozuje místní jméno Třebíč od osobního jména Třebek.

Roku 1892 vydal prof. František Rypáček velmi záslužnou a pilnou práci k dějinám města Třebíče. Otiskl totiž na základě dvou rukopisů z mé sbírky a některých jiných kriticky a s dobrými poznámkami s názvem „Z archivu města Třebíče“ kroniku Eliáše Střelky Náchodského a pokračovatelů.

Jmenovaný kronikář na dvou místech pokouší se vyložiti význam jména Třebíč. Hned na začátku své kroniky praví: „Městečko Dřevíč, téměř v konci země Moravské, na silnici z Prahy do Vídně, v údolí při řece Jihlavě vystavěné, jméno své od toho místa, na němž mnoho dříví bylo (tu, kdež stavěno), vzalo, při němž na skále vysoké při hradu Dřevíči klášter veliký… léta Páně 1101 založen“, a hned potom: „Pod tou vrchností městečko Dřevíč, užívajíc milosti sobě propůjčených a daných, se rozšiřovalo, kostel, při něm školu k cvičení mládeže sobě postavilo a tak v okrsku svém se rozšířivši dříví okolo sebe posekalo a přetříbilo a Třebíč slouti počalo. Podle Střelky nazývala se tedy Třebíč původně Dřevíč a potom Třebíč. Střelka má Dřevíč z Hájka. Odbyl jsem tu věc již ve svém dějepise (na str. 5 v pozn. 1.) a nezmiňoval bych se o tom, kdyby professor Rypáček instrumentál „Třebíčem“ neodůvodňoval původním jménem Dřevíč, což ovšem dle předcházejícího výkladu není správno.

Prof. Rypáček, zdá se, jest přívržencem výkladu, že jméno Třebíč pochází od třiebiti. Budiž, nemám nic proti tomu, když to dokáže. Ale toho neměl činiti, aby Miklosiche a po něm mne vyvracel — Miklosichem. Ačkoli jsem já ve svém Dějepise přesně uvedl (na str. 4 (5) v pozn. 1., že svůj výklad zakládám (kromě jiných) na učení Miklosichově, prof. Rypáček, neoznámiv dříve o koho se při svém výkladu opírám, napsal (na str. 8 v pozn. 1.): „Miklošič odvozuje jméno Třebíče od slovesa třebiti (má býti třiebiti) = třibiti, čistiti, klestiti, vysekati (les).

Třebíčané dle Střelky třibili v polovici XIII. století když zakládali městečko, kdežto Třebíč jmenoval, se Třebíčem již dávno před r. 1101.“

Já mám jiné mínění — a částečně odchylné od toho, jež napsal jsem ve svém Dějepise — o původě města Třebíče.

Před založením benediktinského kláštera Třebického již dávno byla v nynějším území katastrální obce Podklášterské osada (snad s hrádkem čili tvrzí), jejímž zakladatelem byl zeman jménem Třebek, po němž nazvána jest Třebeč. Vedle ní stály osady Stařička, Horka a Radostín. Tyto tři osady náležely k farnímu kostelu sv. Trojice (na nynějším hřbitově Třebickém). Nasvědčuje tomu okolnost, že Stařička a Horka ode dávna přifařeny jsouce k sv. Martinu v městě Třebíči, mají své zvláštní posvícení a pouť u sv. Trojice. Kromě toho jest tradice, že v Domcích byla fara. Vedle Stařičky povstala osada Polanka, kdežto hřbet od kapličky na silnici Jihlavské až do Stařičky porostlý byl lesem. Důkazem toho jsou jména Kančí Borek a Harlizi (= chrastí, původu německého). Mezi těmito osadami uprostřed založeno bylo asi v polovici XIII. století městečko Třebíč, kteréžto tak jako klášter přijalo jméno Třebeč od původní osady. Později založena byla na východní straně osada Janíkov. Za ním na východ zřízeny byly klášterem pro nápravníky (many) služební Nové Dvory na rozdíl od starých dvorů manských na Horce a v Polance. Nejmladší části města jsou Nové Město, kteréž zřízeno byvši nejdříve asi na konci XV. nebo na začátku XVI. století, zachovalo jakousi samostatnost až do nové doby, a Domky původní osady náležely klášteru. Později kromě Podklášteří, které mělo své samostatné zřízení, přešly pod jurisdikci městskou a jako takové splynuly konečně s městem samým. Jen Nové Dvory náležely až do nové doby k patrimoniu třebickému.

Budoucně promluvím o přídavném jméně třebíčský a o podstatném jméně Třebíčák.

Adolf Kubeš.