Poesie francouzská nové doby/Ona stůně
Rci, svojí podušku proč smáčíš slzami,
byť hlas tvůj seslábnul, zrak stměl se mlhami,
      byť tvůj ret zbledl, moje dítě,
že jiná něhou svou by mohla obraz tvůj
z mé duše vyhladit, ó to se nestrachuj,
      neb duší svou já miluji tě.

A někdy (daleko buď den ten zoufalý)!
bych zřel, jak perutí smrt skráň tvou zahalí,
      kdy holubičko usneš na vždy,
věř, já bych pod večer pod okna nechodil,
bych jiných vídal vděk, jim písní lahodil,
      na hrob tvůj sedl bych den každý.

Zde s čelem skloněným, ve slzách oka jas,
svou živou bolestí bych zbudil tebe zas,
      a ruch tvé duše, jak by v letu
se mihla nade mnou skrz vrby kadeře,
víc by mne potěšil než sliby v důvěře
      od krásky v prvním mládí květu.

Poezie