Hviezdoslav
Básníkem slovenského hoře nazvali u nás Hviezdoslava. Je to pravda; on jest jím, jest velikého hoře pěvcem velikým — „na varite čierny flór…“ Ale není to pravda celá. Hviezdoslav jest víc. On jest básníkem velikého adventu slovenského, velikého očekávání spásy, vysvobození. Ten advent byl dlouhý, bolestně, do nepřečkání dlouhý. Bylo třeba sílit a povzbuzovat všecky, kdož tmu a okovy nevolnosti cítili, aby neupadali do lhostejnosti a tuposti; bylo třeba sílit i sebe v okolí zamlklém, zatuchlém do udušení. Tím hlasem víry a síly byla poesie Hviezdoslavova. Dechem prorockým šířila víru v příští vítězství, ale vedle toho objevovala, co v tom ujařmeném, zapomenutém Slovensku tají se a prostírá krásy přírodní i duševní; ve skvostných skladbách epických podala ukázky čistých a silných srdcí a věrných duší.

Hviezdoslav jest Slovenskem celým. Jest jeho plným výrazem, jeho hlubokého citu, hoře i víry, která čeká zázrak, jeho nemohoucnosti i probouzející se touhy po činu osvobozujícím.

Mladý slovenský student, Pavel Országh, začal na maďarské škole básnit maďarsky, a s úspěchem, jako kdysi u nás na německých školách začínali někteří naši básníci veršovat po německu. Ale rodáci podráždili mladíkovu hrdost dotazem, nedovedl-li by zabásnit po slovensku, jako Sládkovič, a dali mu do rukou Sládkoviče, největšího tehdy básníka slovenského. A aj, verše Sládkovičovy otřásly svědomím studentovým. Četl v nich pravý opak toho, co slýchal ve škole:  — A čtl dále:  A ještě jiné energické, pevně skované strofy čítal u Sládkoviče:  Vedle těchto a jiných veršů povzbuzujících, utvrzujících, odvahy dodávajících, z nichž plamenem šlehá víra v budoucnost, zněla z jiných touha po svobodě, rozletujíc se jako orel. —  Z jiných zas mluvila ohnivým jazykem hluboká, vroucná zbožnost, upřímná, čistá, srdečná: 

Takovým světlým idealismem sytil slovenský student Pavel Országh mladou duši. Mají-li přijít skutky, musí býti nejdříve touha po nich a víra v ně.  hlásal mu Sládkovič. Ale vedle těchto orlích výkřiků a vedle veršů proniklých zbožností Sládkovič naplňoval mu duši také sladkostí. Jeho otázky:  dráždily ji, aby na ně odpověděla vlastní zkušeností, vroucným prožitím. A ještě více. Z těchto výkřiků spoutaného orla, z veršů proniklých zbožností a ze sladkých tužeb mladého srdce vyrůstaly děje — epika Sládkovičova. Touto lyrikou a epikou Sládkovičovou dal se mladý Országh pokřtít na slovenského básníka a dal si jméno Hviezdoslav. Nebyla to domýšlivost ani marnivá póza. K hvězdám, ad astra, zatoužil, k vznešenému a čistému, aby oslavoval vznešené a čisté a povznášel k němu jiné. Zatoužil, jako mistr jeho, jehož stal se dědicem a pokračovatelem.

Tak vstoupil do života jako pěvec. Ale život bývá přísným kantorem. Velice nerad dovoluje, aby někdo jen zpíval, třeba by zpíval smutek a hoře, víru a naději milionů. Tak i Hviezdoslav zvolil si ještě druhé povolání; stal se právníkem. Byl soudcem při okresním soudě v Dolním Kubíně, nedaleko svého rodného Horního Kubína. Tam také z rodiny uvědomělého superintendenta Nováka vybral si krásnou jeho dceru za choť. Tam uviděl jsem Hviezdoslava po prvé. Je tomu již dávno. Byli jsme tam tři studenti z Moravy a poněvadž jsme byli hostmi jinde, pozvali nás k Novákovým aspoň na černou kávu. Seděli jsme na dvoře-zahrádce při okrouhlém stole — hostitel, důstojný, stříbrovlasý kmet, jeho pečlivá choť, jejich syn a dcery a mladí zeťové a my. A hostitel najednou vzal knihu — byl to Sládkovič — a jal se nám čisti mohutnou báseň „Velký půst“. Četl prostě, přirozeně a tím právě úchvatně, až nakonec vráskovitou ruku zvedl k nebi a jako věštbu rozechvělým hlasem hlásal: „Hotovi buďte, připraveni stále! Muk velkých přijde ještě Velký pátek, zběsile vzkřiknou volnosti vší vrazi — a potom? Velkonoční slavte svátek!…“ Dojem čistý, uchvacující, nezapomenutelný. Nemluví taková „černá káva“ zcela zvláštní, vznešenou řečí? Nepovídá ona, do jakého šťastného ovzduší přišel mladý Hviezdoslav, jakou posilu v něm našel? Jen že zcela jiné ovzduší našel v úředním Dolním Kubíně. Již po třech letech utíkal z ovzduší maďarského úřadu, zařídil si advokátní kancelář v Námestově v krásné Horní Oravě a 17 let byl advokátem. Potom vzdal se i advokátství, vrátil se do Dolního Kubína a tam žije dosud, kmet 70letý, s chotí svou.

Nepoměrně bohatší jest jeho básnické dílo. Motivy jsou tytéž, jako u Sládkoviče, ale mnohem bohatších a rozmanitějších stupňův a odstínů. Přebohatá lyrika, skvostná epika a znamenitý pokus dramatický. Poesie jeho jest mohutným horským zřídlem, velké perly bez přestání házejícím a prudko se ven deroucím jako potok a brzy jako bystřina sršící a duhami hrající v záři sluneční, a kde klidnější tok dává se v něm shlížeti nebi, mění se v něm křemínky a kamínky na smaragdy a perly. Je to poesie svěží a čistá a samorostlá; jest to venkovská příroda. Není tu dýmu továren, není prachu tovární výroby literární. Všecko kolem něho jest pokropeno nebeskou rosou.

Hviezdoslavova poesie — nelekej se, český čtenáři, vždyť jsi z národa Husova, Žižkova, Chelčického, Komenského, Palackého a jiných zbožných — Hviezdoslavova poesie jest zbožná. Jest tak proniklá Bohem a nebem, tak opravdovou, upřímnou vírou za sebe i za celý národ, že udiveni vzhlížíme, jsme-li v době přítomné, tak všedně lhostejné anebo odporně pokrytecké, a nejsme-li přeneseni do dob našich Bratří, do dob Blahoslava a Komenského. Hviezdoslav jest odchovancem bible; její jazyk jest jeho jazykem a všecka krása, všecka nádhera jeho žalmův a hymnů jest biblicky zformována a zbarvena. Jest básnící český Bratr, mnohem krásněji básnící, než dovedli Bratří. Hned v úvodní básni „Asyl“, jímž jest mu Poesie, vyznává zcela určitě:  a  A dokládá to hned. Začínaje zpívati , žalm nádherný ve své velebnosti, vzývá, zrovna jako před dvěma sty lety Milton. … S touž vroucností volá ve „Veni Sancte“: ; neboť svět ten zplaněl, zpodlel v plevel ničemností; je 

Jeho žalmy a hymny jsou nejsilnější a nejúchvatnější jeho lyrikou. Nebylo dosud tak zbožné lyriky žalmové a hymnické v literatuře naší napsáno. Jen v poesii polské, v době velikých romantiků, najdeme tak hluboce vroucné a úchvatně zbožné strofy. A mládež naše jest ochuzena, nečítá-li těchto jeho „Žalmů a hymnů“ krásy zrovna miltonovské.

Opírá se o Boha, jako se opírali naši vyhnanci, když nijaké opory ve světě nebylo. A Slováci ve vlastní domovině své žili jako vyhnanci. Poměry na Slovensku byly přeubohé. Každému to známo. Žaláře byly pro ty, kdo chtěli svobodu svému lidu; v kostelích uráželi srdce; ve škole mrzačili ducha; v soudních síních a na politické aréně šlapali právo. A všude tak rafinovaně podle, tak cynicky otevřeně doma a tak nestoudně pokrytecky před cizím světem. Maďarská rytířskost. A síly odporu není, aspoň se neprojevuje… Jak tu nehořekovat? „Pošmurný a padlý“ přichází básník do svatyně, u dveří tone v úzkosti, pokořen klesá volaje:  (Žalm žaloby.) —  žaluje v „De profundis“. —  A od bolesti zoufalé vzepře se na mžik k Jobovské výčitce:  — ale hned sem vzpamatuje a vrací k pokoře a víře:  Ale ty zoufalé otázky a výkřiky se vracejí. Žít v nevolnosti, v době plné smutku a neřestí!  a k životu jarému vzbuď všecko kolem!…  Tak hoře, až zoufalost, a zase víra převalují se a honí a zmítají v duši básníkově jako chladné mraky mlhy s prorážející září sluneční. Dostavují se chvíle trpké, přetrpké.  … Tím trpčí dostavují se chvíle, že cítí se samoten, bez účasti druhých.  Jiný prý by řekl: Co mně do zástupu, jenž se mnou necítí? … A odnikud prý ozvěny, nikdo neodpovídá: „Jdu!“ — A chce se ti tolik toho říci!… Ó, proč prý není vichrem, proč ne bouří hroznou, proč ne mořem, ne sopkou? .  Třtina prý je statečnější: když ji vítr ohne a pak pustí, , a kdyby mluvit mohla, zakřikla by:  Sám si jednou vyčítá tento nedostatek. V básni  vyzývá:  Kdyby Juvinal žil na Slovensku, věru, že místo aby ostré šípy metal, želel by ve věčných elegiích s Tibullem. Za stonů poroby a za chřestu řetězů nevolnických ký div, že na básníkově varytě černý flór? Sám toho lituje. Slyší výčitky cizí:  Nedovedeš-li jinak zpívat než jen věčně kvílit, žalovat a truchlit, prašti svým varytem o nejbližší skálu!…  — odpovídá básník —  Básník přece jest členem svého rodu a  Odčiňte všecky příčiny žalob a hoře, „naplňte volným žítím doliny“, a nebude stesků, 

Velikého hoře slovenského básníkem jest Hviezdoslav. Ale on jest více. Z jeho zbožné pokory svítí zároveň jeho neoblomná víra v pravdu a dobro, ve spravedlnost a lidskost a v jejich vítězství. Tu víru ssál z bible, pil ji ze svých předků básníků: z Kollára („Čas vše mění i časy, k vítězství on vede pravdu; co sto věků bludných hodlalo, zvrtne doba“), Šafaříka, Sládkoviče, Kuzmanyho, z hymny Matúškovy a jiných, čerpal ji ze svého prozářenějšího okolí rodinného. Nehořekuje on jenom, ale také chce sílit, sílit. Jest básníkem víry a síly.  Chtěl by duchem posílit všecky.  Chtěl by, aby nezůstávalo jen při dobrých úmyslech; činy by chtěl. Měl v mladosti druhy; jak křemen tvrdí, čilí, v smělé hrdosti jaké velkolepé úmysly kuli pro život, budoucnost svého rodu! O jakém zvláštním snili poslání! Ale, kde jsou?  Takové mistry hrnčíře Bůh odmění mlatem svého hněvu. Ne hrnčířů, ale umělců je třeba, kteří by tomu zlatu lidovému rozuměli a je zpracovali. Mužů, hrdinů, vůdců je třeba — … A ty sám trpíš, praví k sobě, ne že bys rázně nepřátelům odvětil: sáhl po větvi a mrštil jí lupičům do tváře… Sfingou je mu Slovensko, Slovák. Červ, šlápneš-li naň, má-li čím, štípne. Ale ty, co jsi? ptá se rozbolestněn. Jsi slimák jen, měkkýš bez krve a kostí? Či zatracenec jsi: fakír, helot, paria, sluha a otrok Evropy, kal a výmět lidstva? Či nebožátko, pastorek už přírody, blb, hluchoněmý, lazar? Ne, ne! Soudce boží nechť navždy uzamkne taková ústa pomluvačná! Ale z dějin ví prý básník: od nepaměti lozíš po povrchu země, a přece, jak vidím, ne abys lítal, ale chodit ještě neumíš po ní rovně, pružně a pevně jako muž hrdý. Tedy dítě jsi dosud, které dovede jen říci, co ho bolí? Ale mně se zdá, že podle věku svého měl by ses temenem dotýkat nebes; měl bys podle svého vzrůstu cítit, myslit, volit, jednat obrovsky, tím víc, že jsi členem rodiny „hvězdopočetné, jsi větví největšího stromu na světě“. A místo toho trčíš u sebe dosud. Sfinx! A vylízáš-li z díry, proč vylízáš? Snad, abys lidstvu ukázal, že jsi člověkem vědomým ceny své a důstojnosti? Aby ses představil: jsem občan, jako vy; jsem Slovák rodem a ráj Tater dal mi Bůh za dědictví; to jsou známky mé: ctěte a šetřte spravedlnost; co chcete, aby se vám stávalo, čiňte navzájem; nechci cizího, neznám závisti ni zrady, ale neradím dotýkat se mého…? Pověz, proto vylízáš na světlo? — Ach, nevidím, necítím ničeho podobného, běduje básník. Co shledávám? Ne-li mrav opic, pitvoření? Ne-li slepé stádo? Ne-li lhostejnost k sobě, nelásku k svému, hříšné odříkání snah a rozkoší vyšších, nechuť k ruchu, otrockou pokoru před lecjakým škrabákem a jinde zas rozpustilost a bujnost divokou a jinde černý fatalism? Tohle slýchám a vídám — a zuřím, hanbou hořím, zoufalstvím stydnu… Sfinx! Proč nepromluvíš: „Toto chci a toto chci!? Chci též míti roli obdělánu, ale chci také pole, kde rodí se pravda a krása a kde bývají slavné žně a kde se sváží do chrámů umění, kde synové ubírají se do sněmu, na závodiště a kde dcery vijí věnce oslavné.“ Nuž, pohni už touto brázdou — promluv!… (Letorosty III. 281—285.)

Lyrik, jehož síla a krása a bohatost výrazu, třeba leckde nedobroušená, vyniká již z drobných tuto ukázek, proráží všude i v epice Hviezdoslavově. Jeho epika jest lyrická a jest, jak již řečeno, skvostná. Co v „Žalmech a hymnách“, co v „Sonetech“, kosmických to písních, co v „Letorostech“ vyslovoval všeobecně, to jakoby chtěl na jednotlivých typech zde podrobněji ukázat. Kam sáhne, kus živoucího života vyloví, svěžího, původního, slovenského, vždy a vždy zajímavého.  zazdá se sice spočátku byronovsko-lermontovskou svým rytmem, řekl bych „horským“, jejž diktovaly tam Alpy a Kavkaz, tuto Tatry příkrostí svého spádu, chvatem a hukotem bystřin, letem oblakův a poletem orlů, ale jen spočátku; čím dále, tím více stává se verš i jeho proud svým, slovenským, zcela zvláštním, až marnotratně někdy hýřivým, ale samou láskou k předmětu svému, k prosté duši slovenského lidu, jakou nalezl v hájnikovi a jeho ženě, v jejich čisté vroucnosti duší, v jejich věrnosti, oddanosti, obětavosti.  připomene veršované povídky Tennysonovy, ale je to zcela nový obraz starého zemanského života, zrovna museální oddíl národopisný.  je zase kus retrospektivy ze svobodného hnutí r. 1848. Biblické básně Hviezdoslavovy „Agar“, „Ráchel“, „Kain“, , třeba námět bývá brán zdaleka, jsou tak blízky duši slovenské, vždyť jsou to symboly. V jeho menších obrázcích z přítomného života slovenského zaperlí se i humor. Tak v rozkošném obrázku dvou rozvaděných bratří, , jejichž děti se milují; v dovádivé a tak srdečné idyle , veselejší, ale stejně poutavé, jak Turgeněvův „Běžin luh“; v zamilované hašteřivé idyle , jejíž štěstí zvýší ještě náhlý stín šedého mraku — vypuzený stařec otec, hledající službu; ve veliké popisné básni „V žatvu“, oslavě selského života, jakou byl již „Rolník“. Lyrik proráží i v znamenitém pokuse dramatickém „Herodes a Herodias“.

V neděli, dne 2. února t. r,, došel Hviezdoslav, abych užil slov, jež tyto dni Denis o sobě napsal, k „přirozené hranici života lidského, měří s radostí dráhu, kterou národ jeho vykonal, a myslí, že možno nám s klidem pohlížeti do budoucna“. Připsal si k svému dobru 70. rok. Tato neděle měla se probudit rozpukem květů. Životní dílo básníkovo došlo nejkrásnějšího naplnění skutečností samou. Pro co žil a své nejlepší síly vyčerpával, zač se trápil, nad čím i hořekovával, ba až i zoufal, aby opět tím prudčeji se vzepjal a věřil a věřil a všecky ostatní té víře povzbuzoval, to všecko teď vidí, jde ku svému vyplnění. Básníkův sen stal se skutkem.

 Tak šťastná skutečnost opravuje jásotně text staré sílivé hymny. Do svých vlastních rukou bere Slovensko správu svých věcí, své župany — kéž statečné! — ustanovuje nad svými mnohoslibnými stolicemi, své starosty, své soudce, své učitele, své kněze; u hranic a radnic svých rozestavuje naši československou stráž, naši věrnou, rodnou stráž. Jaká to změna! Jaký převrat! Třebas máme ještě zimní měsíc, na Slovensku již zafoukává a zavívá jarně. Zafičí sice ještě sem tam ledový vítr, ale v srdcích jest jaro; v nich se ono již probudilo rozpukem květů. A proto ten ruch, ten šum, ten hlahol i jásot, jako při každé veliké stavbě bývá. Že přižene se někdy náhlá přeháňka a pokropí všecky dělníky i na chvíli práci zastaví, to přece bývá při každé veliké stavbě. Tím se nálada nesmí kazit. Rázem chtějí míti — a ctí je to, že především to chtějí míti! — množství škol. A musejí je míti; jich především je třeba, v nich je budoucnost Slovenska a tím i naše.  Tak vyzýval Hviezdoslav — do zápasu ušlechtilého, vznešeného. Zač? Za království ducha. Není to volání silných? Ze Slovenska zaznělo k nám již častěji takové volání silných. Když Kollár k nám zvolal: „Národ tak považuj jediné jako nádobu lidství, a vždy voláš-li: Slovan! nechť se ti ozve: člověk“ — nezní-liž ta slova dnes, jakoby byla ražena ve Wilsonově mincovně? Volal-li v závěrečné řeči při otevření slovanského sjezdu geniální Šafařík: „Bude-li v nás mravná síla, pronikne-li jedna myšlenka, jedna vůle tělo národu našeho, národové celé země jí neodolají. Neboť všecko, co pod sluncem i nad sluncem, převyšuje síla mravná“ — nezní-li nám dnes tento hlas jako mocný úder zvonový, hovořící mluvou věčnosti, do chaotických zmatků dneška? Ale slyšíme-li i prostou, vroucnou píseň Kuzmanyho:  — nezní-li v této písni, z čistého žáru srdce vytrysklé, vítězný hlas všeho nynějšího osvobozeného lidstva, ta čistší, lepší, ušlechtilejší, vyšší stránka lidská? Mnoho čisté krásy duševní vydalo již Slovensko spoutané a mnoho jí, doufáme, vydá Slovensko osvobozené. Do znaku našeho státního důstojně vkládá kříž, vnese i do života našeho povznesení. A to Slovensko jest naše, zrovna jako jeho jsou Čechy s Moravou a Slezskem. Jaká to posila bude navzájem! Jaký důvěřivý pohled do budoucna!

V jednom ze svých „Letorostů“ jasně volá Hviezdoslav: „Ó, má ještě Slovensko hrdohlavou junač! Nesplasklo ještě v nahou poušť mělkosti. Kriváňská bedra šatí jedle, až po Dunaj to šumí s pahorků!“ Jsou tam rekové mnozí; rád by se jim odměnil; ale má kytku jen jednu ze své prý skoupé žatvy. Komu ji poslat?

Neviem, neviem — žiaľ? Nie, Bože, lež radosť
a sláva hlučná! Viem: Oravienko,
ty ju vem! a Váhom nes ju, snes ju,
slož k bohatiera nohám kdekoľvek!

Bohatýru k nohám, muži činu, ať je kdekolvěk! Jemu kytice básníkova zajisté především přísluší. Ale básníkovi samému přísluší naše kytice, kytice z celého našeho čtyřzemí; tu posíláme Hviezdoslavovi'' — Oravěnko, vem ji, nes ji, snes ji, slož k nohám básníku-bohatýrovi!

V únoru 1919.

Životopisy