Z máje žití/Na veském hřbitově
V práhnoucí půdě zejí pukliny
a žízní stená stráň na boku skály;
do pusté vcházím hrobů dědiny,
utuhlý prach tu pod nohama pálí.
Ni trávy zde, jen květy uvadlé
se sklánějí na hroby propadlé;
památka mnohá prudkým žárem sklesla,
již drahým dušičkám sem láska nesla.

Hrob jediný mě vábí svěžestí
jak vlídná oasa na poušti siné,
nizounká zeleň na něm šelestí
a prostých kvítků pruh se kolem vine.
Kdo svlažil jej, kdy všecko hynulo?
zda tolik slzí as naň plynulo?
přistoupím blíže — byl to růvek malý,
mateří doušky na něm vykvétaly.