Ottův slovník naučný/Čechy/Dějiny právní: úvod
N) Dějiny právní.I. Úvod.

1. . Právní historie česká, majíc za úkol vylíčiti vznik a vývoj práva v zemích českých od dob trvalého osazení se v nich obyvatelstva slovanského až po novější dobu, jakož i vyložiti příčiny změn, které v právním stavu obyvatelstva těchto zemí během času nastaly, tvoří právnickou čásť politických a kulturních dějin českých, jichžto známost předpokládá. Jako tyto politické a kulturní dějiny české jsou součástí světových dějin politických a kulturních, tak zase české dějiny právní jsou součástí světových dějin právních, kteréžto světové dějiny arci nejsou posud ani v hlavních obrysech probadány a sepsány. A poněvadž dále dle učení sociologů světová historie právní má tvořiti součást jednak  části sociologie, pokud jejím předmětem je vypsání faktického vývoje právních pojmův a zjevův v celém lidstvu, jednak  neboli obecné sociologie, které se připisuje úkol vyzpytovati zákony vývoje společenských zjevův a tedy též zákony, dle kterých děl a děje se skutečný vývoj právní v celém lidstvu, tedy ovšem i česká historie právní, jsouc částí a to neposlední obecných dějin právních, může se jako každá speciální historie právní považovati též za součást nebo podklad vědy společenské, o jejímž vybudování se sice delší již dobu a to velikými mysliteli (Comtem, Spencerem a j.) usiluje, k níž však sotva ještě první pevné základní kameny jsou položeny.

Poutáť zajisté vývoj právní v zemích českých nemalou měrou pozornost i dějepisce i právního historika i sociologa i praktického právníka pro vynikající postavení, které země České po dlouhá staletí zaujímaly uprostřed světa slovanského a germánskorománského, jakožto zprostředkovatelé vzájemných styků těchto velikých světův i v oboru kultury právní, jakož i pro znatelné všude stopy vlivu, jež minulý náš vývoj právní na platný právní stav v našich a i ve vůkolních zemích byl zanechal. Vývoj ten v dávných dobách spočíval na základech společných všem národům slovanským, arci do jisté míry společných i všem ostatním národům arijského původu, a teprve během času následkem rostoucího vlivu vzdělanosti západní a souvisejícího s ním zdomácnění práv cizího původu na naší půdě, jmenovitě práva římskokanonického a německého, zabočoval v odchylné, ač vždy dosti samostatné dráhy, takže naše právní řády postupem času namnoze se přizpůsobovaly právním zřízením zemí západoevropských. Trvalé pak spojení zemí českých s ostatními zeměmi domu rakouského mělo za následek, že ve všech zemích, jež tvoří dnes soustátí Rakouské, práva a ústavní zřízení čím dále tím usilovněji se sjednocovala, a že toto sjednocování vedlo konečně k velkým kodifikacím obecného rakouského práva na nově utvořených společných základech, jakož i k závažným proměnám v celém životě státním. Následkem toho právní historie česká, majíc podati obraz tohoto vývoje a přihlížejíc při tom též k národnímu živlu v právu, obsahuje zvláště pro starší dobu bohatý materiál pro dějiny jednak národního slovanského práva, jednak též práva německého a římskokanonického. A poněvadž dále právní historie rakouská ve starší době nemůže ani ničím jiným býti, nežli parallelním líčením, porovnáváním a jakýmsi souhrnem právního vývoje v jednotlivých skupinách zemí domu rakouského a tedy také v zemích českých, jakýmsi mikrokosmem obecné historie právní, a poněvadž ona i v novější době k událostem historicko-právním v zemích českých povýtečně musí přihlížeti, tedy přirozeně právní dějiny zemí českých, jakkoli tvoří samostatný předmět vědeckého badání, mohou se pokládati zároveň za podstatnou čásť rakouské historie právní.

2. . Mnohostranný význam právních dějin českých činí pochopitelno, že k nim pozornost přehojně byla obracována. Mnohočetné jsou , které spadají do oboru jejího; rovněž velkou řadou  přispělo se už k objasnění právní minulosti zemí našich. Nicméně soustavného díla, které by vyčerpávalo celý předmět, posud nemáme. Začalať se právní historie u nás vůbec později pěstovati nežli na západě. Kdežto tam humanismus, hnutí reformační a zápasy moci zeměpanské s mocí stavovskou, v Německu též úvahy o příčinách recepce římského práva, obrátily záhy pozornost k historii právní, u nás setkáváme se teprve ve století sedmnáctém s prvními začátky užívání materiálu historického při pojednávání o otázkách právnických nebo politických, na př. ve spisech , , , , , , , , ,  a j. Ve století osmnáctém a na počátku tohoto století mnohé otázky veřejného práva, snahy po jednotě zákonodárství a správy, reformy josefinské a vzbuzený tím odpor stavů, změny v studiu právnickém, v němž od časů císařovny Marie Terezie praktickému domácímu právu větší pozornost se začala věnovati, jakož i mnohé jiné potřeby praktického života daly podnět četné literatuře, ve které – arci mimotně a dílem nekriticky, časem i tendenčně – přihlíželo se k otázkám právní historie české jakožto k otázkám praktického práva. Sluší zde uvésti jména právníkův , , , , , , , svob. p. z Mayernu, svob. p. , , ryt. , , , , , hr. , , , , ; z historiků , , , ,  a mn. j. Právní historie česká sama o sobě nebyla ovšem ani v této době pěstována, neboť nedostatečná známost pramenů velmi stěžovala vědecké badání v oboru jejím. Teprve v tomto století došlo zásluhou historiků, jichž v tom i právníci napotom horlivě následovali, k závažnějším pracem z jejího oboru. Při tom i národní probuzení i vliv historické školy v Německu (Savigny, Puchta, Eichhorn a j.) povzbuzovaly nemalou měrou k důkladnějšímu seznamování se s domácími dějinami vůbec a s dějinami práva zvláště. První, kdož u nás začal psáti se stanoviska historického o právu českém na základě důkladných studií archiválních, užívaje při tom srovnávací a historicko-systematické methody, byl , když před ním v Polsku  (v Historyi prawodawstw słowiańskich) byl začal pracovati na právních dějinách slovanských a tedy též českých, chtěje umožniti kodifikaci práva v Polsku na slovanských základech a vybízeje Palackého ke spolupracovnictví na tomto díle. Příkladu jejich následovali – hledíme-li k chronologickému pořadí čelnějších prací v obor náš více nebo méně spadajících – historikové: , , ,  (Geschichte des böhmischen Staats- u. Privatrechts), , , , , ,  (Státní právo české), , , , , , , , , , , , ; právníci: , , , , d',  (Slovanské právo v Čechách a na Moravě, Das Recht in Böhmen und Mähren), , kníže ,  (Geschichte der Privatrechtsgesetzgebung und Gerichtsverfassung im Königreiche Böhmen), , , , , , , , ,  (O vlivu práva německého v Čechách a na Moravě), ,  (Působení práva církevního na rozvoj řízení soudního vůbec a zemi českých zvláště, v Právníku, 1877; Beiträge zur Receptionsgeschichte des röm. kanon. Rechtes in den böhmischen Ländern), , ,  (Istorija slavjanskich zakonodatělstv; istorija češskago práva),  (Études d'histoire du droit slave), , , , , ,  a mnozí jiní, kteří tu neb onu otázku domácího práva se týkající za předmět svého badání sobě obrali. Souběžně s těmito pracemi vydány jsou přečetné publikace pramenů právnických a historických. Z domácích uvádíme publikace  (Archiv Český, Urkundl. Beiträge),  (Deutsche Rechtsdenkmäler aus Böhmen und Mähren),  (Codex juris bohemici; Svod zákonů slovanských), ,  (Regesta),  (Pozůst. desk zemských, Urbáře, Prameny dějin českých, Libri confirmationum).  (Staré paměti dějin českých), spolu s .  a  (Sněmy České)  (Libri erectionum),  (Sbírka pramenů práva městského), , , , ,  (Městské knihy a kroniky), , , ,  (formuláře) a mnoha jiných. Tyto publikace pramenův a založená na nich pojednání doma i v cizině sepsaná, rostou utěšeně každého roku a podobně doplňuje se obraz minulosti zemí našich řadou záslužných prací na Moravě a ve Slezsku, o nichž při těchto zemích zmínka se stane.

3. . Souborné dílo o právních dějinách českých, které by vyčerpávalo alespoň vědomosti v této tak četné literatuře obsažené, musí se nazvati netoliko možným, nýbrž i ve vědeckém ohledu podnikem zajisté žádoucím a naléhavým. Řádky tyto arci nemohou míti za účel nahraditi takového díla, nýbrž mohou poskytnouti toliko stručný jakýs jeho nástin a přehled, který v tomto encyklopaedickém díle mnohými články na jiných místech uveřejněnými nalezne doplnění. Nutno při tom arci všemožně se obmezovati a to hlavně ve dvojím směru. Úkolem právní historie české jest podati obraz právního vývoje  zemích českých, poněvadž tento vývoj vniterně souvisel a skoro souběžně i dosti stejnotvárně všude v nich se dál; ale nám zde třeba se obmeziti na vylíčení právního života toliko v zemi České. Právní dějiny české mají dále poskytnouti známost  vývoje právního v zemích našich, mají býti netoliko  nýbrž i  dějinami právními, při nichž k historickému vývoji všech ústavů právních se hledí. Nám však zde nutno se spokojiti toliko s přehledem, jednak , jednak  neboli  v užším smyslu slova. K ostatním částem vnitřních našich dějin právních, jmenovitě k dějinám práva správního, soukromého, trestního a processuálného na jiných místech bude přihlédnuto.

V zájmu pak stručnosti a přehlednosti chceme o obou těchto oddílech odděleně pojednati a majíce na mysli, že změny v organismu právním dály se pozvolnu a nedají se přesně jedněmi a týmiž roky ustanoviti, jak Ihering přesvědčivě ukázal, chceme v jednom i druhém oddílu rozeznávati sice tři hlavní období, která se označují zejména stupněm vyvinutosti právních řádův u nás a souvisejícím s tím menším nebo větším vlivem západní vzdělanosti právní na právní a společenský život obyvatelstva zemí našich; avšak nemají býti na překážku užívání tak zv. vnitřní chronologie při líčení tohoto vývoje.

Období ta jsou:

A) , jež sahá od V. až asi do sklonku XII. století. V době té vývoj právní v Čechách dál se větším dílem ze společných základů slovanských; právo obyčejové převládalo; territoriální poměry státu českého se ustalovaly; moc zeměpanská podržovala národní povahu; stavovské rozdíly pozvolnu i v oboru práva začaly vystupovati, a jednoduché řády právní hlavně vlivem křesťanství počaly se vyvinovati a polepšovati.

B)  od sklonku XII. století až do války třicítileté. V té době vliv právní kultury západní čím dále tím intensivnějším se stával a přispíval k dalšímu vývoji právních našich řádů na základech domácích a cizích. Vedlé domácího zemského práva domohla se platnosti zvláštní práva cizího původu a všechna ta práva jsou sepisována, vzdělávána a kodifikována. Hranice českého státu rozšířily se na nové země a napotom všechny země české spojeny jsou trvale r. 1526 se zeměmi koruny uherské a s dědičnými zeměmi rakouskými pod společnou dynastií Habsburskou. Moc královská v ty časy sesilujíc se na jedné straně, byla nucena mnohých svých práv se vzdávati ve prospěch stavů privilegovaných, kteří vždy více se uzavírali a odlišovali od ostatních tříd společenských. Vedlé obyvatelstva českoslovanského usadilo se v zemi hojně obyvatelstva německého, jež domáhalo se postavení rovnomocného v koruně i zemi České, o něž však válkami husitskými namnoze přišlo. Při tom dlouholeté vnitřní zápasy politické a náboženské, podněcované sobectvím a panovačností vyšších tříd společenských, vedly k poklesnutí veřejného ducha a k úpadku země České.

C) , která sahá od strastných dob třicítileté války až po naše časy. V té době koruna Česká ztenčena je na své rozloze a země České užším svazkem jsou spojeny s ostatními zeměmi domu rakouského, kterýžto svazek je prohlášen pragmatickou sankcí r. 1713 za nezrušitelný, r. 1804 obdržel název císařství Rakouského a r. 1868 Rakouskouherské říše. Následkem recepce obecného práva a uskutečňování snah po jednotě práva v zemích neuherských kodifikovány jsou nově a společně nejdůležitější obory práva pro všechny tyto země; při tom pozměněno i zaměněno jest domácí právo české obecným rakouským právem. Současně prováděným záměrem soustřediti a zjednodušiti správu veřejnou ve všech zemích rodu rakouského přetvořeno jest podstatně ústavní zřízení též země České. Rostoucí moc státní nejprve obmezovala a pak docela odstranila práva privilegovaných stavů, postátnila úřady a soudy, provedla dalekosáhlé proměny v ústavě a správě, vzdala se příkrého stanoviska státního náboženství, zrušila nevolnictví i poddanství lidu selského a začala všem obyvatelům bez ohledu na jejich rod a majetek zjednávati rovné postavení občanů státních před zákonem a soudem, přiznávajíc jim v novějším čase určitá politická »základní práva«. Konečně pojistila svobodně voleným zástupcům obyvatelstva účastenství v zákonodárství a správě veřejné; obnovila do jisté míry samosprávu země, okresův a obcí, která po dvě tři století byla všemožně obmezována, přiznala národnosti české, která po zákonu z r. 1627 měla míti s národností německou stejná práva, avšak ve skutečnosti byla se dostala do postavení podřízeného v zemi, aspoň zásadně zase rovné právo v životě veřejném a přispěla v mnohém ohledu k opětnému duchovnímu a hmotnému povznesení země, podporována jsouc v tom ovšem vydatně svazky autonomními, jakož i vzdělaností, pracovitostí a zdatností obyvatelstva. Mnohé arci otázky veřejného života ostávají v přítomném čase a tedy i na konci této doby nerozřešeny, mnohé oprávněné tužby nesplněny. Není provedeno úplně rovné právo národnosti české s národností německou v zemi; nejsou v souhlas uvedeny požadavky plynoucí z dřívějšího státoprávního postavení a z pozůstatků posud platného zvláštního veřejného práva zemí Českých s novějšími ústavními řády; nejsou uskutečněny posud mnohé veliké úkoly, které nová doba v tak přehojné míře osvícenému modernímu státu ukládá, avšak dráha k obecnému pokroku a blahu, o kterém dávná pokolení sotva sníti se odvážila, je ražena a namnoze od moudrosti súčastněných kruhů bude záviseti šťastnější anebo méně šťastná budoucnost vlasti.