Ruch (almanach 1870)/Z písní (Hoffmannová)


I. 
Ona tak tajně trpěla,
tak bledá byla její tvář,
slza se chvěla na líci,
a z oka zírá hoře zář.

Ret zkřivil plachý úsměšek,
ač srdce hořem zmíralo,
tok slzí oko zdrželo
a smutně před se zíralo.

Své štěstí klesat viděla,
své blaho, žití umírat —
jak vždy jen tiše mlčela
a smutnou píseň počla hrát.

Svou hrála sobě minulost,
vzpomínky v zjevu útěšném;
bol zrcadlil se ve oku, —
okřála ve snu potěšném.

II. 
V podletí krásné vžila se,
ač již tak dávno minulé,
na blahé doby vzpomněla
tak záhy letem zhynulé.

V sen lásky tiché vžila se,
jal svět ji bídný v útrpnost, —
dohrála. — Před ní jevila
se chladná hořká skutečnost.

Ach, srdce, srdce ubohé
tak osud zle tě drtí,
zastav ho, hledej úlevy
v náruči bledé smrti! —

Poezie
Ruch