Jan Hus (Král)/XI.
Hus byl nejen pilným kazatelem, ale také spisovatelem. Dr. Václav Flajšhans ve spisu „Literární činnost Jana Husi“ (Praha, 1900) vypočítává 171 rukopis Husův, 74 spisy latinské, 1 německý a 36 českých; 4 české a 10 latinských ztracených. Za nejučenější spis Husův považuje se latinský „“, což je výklad čtyř knih sentencí Petra Lombarda. Dnes ovšem spisy Husovy mají už jenom cenu historickou, osvětlujíce názory čtrnáctého a patnáctého století, ale dnešnímu čtenáři nelze jich odporučovati. Hus ještě plně věřil v bibli. Církevní organizaci považoval za dílo lidské, beze kterého věřící by se dobře obešli, ale bible byla mu slovem božím. Uznával i některé církevní tradice, jako že Petr apoštoloval v Římě, ač z bible samé jest viděti, že Petr byl usazen v Babylonu. V tom arci Hus byl synem své doby. Nelze se tomu diviti, povážíme-li, že první kritická historie starého zákona vyšla teprve roku 1685 v Rotterdamu. Biblické kritiky za dob Husových vůbec nebylo. Nám ve dvacátém století bible je sbírka různých spisů, většinou anonymních, které v různých dobách sepsány byly různými lidmi — proto vidíme v bibli názory různých dob, ale jsou to názory lidí. Nic božského není ani v báchorkách, ani v mravoučných výkladech bible; je to všechno dílo lidské. Husovi a jeho době bible byla písmem svatým, bohem nadchnutým.

Hus však byl první, který ve věcech náboženství a mravnosti svědomí jednotlivcovo prohlásil za vůdce a za autoritu. Ne papež, ale svědomí člověka rozhoduje, čemu má věřit a co za dobré považovat. To jest Husova největší zásluha, že proti všemocné autoritě církevní zahájil boj o svobodu svědomí. Nám ve Spojených Státech svoboda svědomí jest něco, co se rozumí samo sebou. Zdá se nám, že odvěký boj rozumu proti autoritě jest už dobojován, že skončil rozhodným a trvalým vítězstvím svobody. Ve všech civilizovaných a pokrokových zemích svoboda slova, svoboda projevovati osobní názory, považuje se za základní zásadu zemské správy. Nejen to: svoboda taková považuje se i za měřítko osvěty; uznává se na příklad, že země jako Rusko nebo Španěly, kde projev mínění jest více nebo méně spoután, jsou méně civilizovány nežli země s větší svobodou. U nás i v jiných pokrokových zemích každému je svobodno kritizovati náboženské nauky, politické i společenské zřízení. Zdá se nám, že vítězství rozumu jest trvalé; že duchovní svoboda jest člověčenstvu zajištěna na vždy; že v budoucnosti povaleny budou i ty síly, které proti ní dosud pracují, a že svoboda tato ponenáhlu rozšíří se i do zemí, kde dosud jest neznáma. Ale máme-li právo domnívati se, že svoboda rozumu opravdu je zaručena na vždy?

Anglický myslitel, professor J. B. Bury, před nedávnem vydal v Londýně spis o dějinách volné myšlenky —  — ve kterém vyslovuje obavu, že svoboda myšlení není dosud zajištěna úplně. Již staří Řekové a Římané dopracovali se úplné svobody bádání i projevu názorův, ale přivalila se síla zcela neočekávaná v podobě křesťanství, která lidskou mysl spoutala okovy, a člověk musil podstoupiti dlouhý a únavný boj, aby se znova domohl ztracené svobody. Boj ten začal Hus, pokračovala v něm reformace, a dokončily jej revoluce americká a francouzská. Ale co se stalo jednou, může se státi zase. „Této možnosti (že by nějaká nová síla vyřítila se z neznáma a vrhla svět na zad jako křesťanství) nelze popírati,“ praví prof. Bury, „ale některé věci činí ji pravdě nepodobnou — leč by evropská kultura smetena byla nějakou katastrofou.“ Tato slova napsána byla krátce před válkou, a válka již dává anglickému mysliteli za pravdu. Pověrčivost vzmáhá se v Rakousku i ve Francii, ba i svobodná Anglie zákonem omezila svobodu slova i tisku! Jisto jest, že přátelům svobody všude je třeba býti na stráži.

Nezapomínejme, že církev proti volné myšlence má jednu velikou výhodu. Volná myšlenka znamená přemýšlení a zodpovědnost; církev znamená pro věřícího úlevu, zbavuje ho nepříjemné mnohdy povinnosti myslit, zbavuje ho také zodpovědnosti, čímž se věřícímu umožňuje konati pravé divy sebezapření, konati veliké dobro — ale ovšem také veliké zlo. Tím více jest na nás svobodomyslných, abychom svobody hájili vždy a všude. Nestačí jenom býti svobodomyslným v theorii, což konečně nic nestojí, ale třeba jím býti také v denním životě. Zastati se dle možnosti každého, kdo jest jakýmkoli způsobem utiskován; žádati svobodu nejen pro sebe, ale pro každého jiného; chrániti každého před porobou ať hmotnou nebo duševní; pracovati o odstranění chudoby a z ní plynoucí závislosti a nesvobody; potírati všeliké privileje a třídní výsady; nemlčeti k vykořisťování slabých, neponižovati se před mocnými — takové jsou úkoly lidí svobodomyslných. Chceme žíti, slušně žíti již na tomto světě; pracujme tedy o to, aby slušný život zajištěn byl všem lidem. Budeme-li z Husova boje o svobodu čerpati posilu k takovým úkolům, oslavíme tím jubilejní Husův rok nejlépe.