Klíč/XIV
Šop přišel ještě jedenkrát, chladný, oficiální.

Vyhlídl den, kdy se pán vily vrátil. Mluvil o dlouhých cestách, na něž se chystá. Obchodní záležitosti ho vedou do Jižní Ameriky.

„A pak?“ ptal se manžel, hleděl na něho svým studeným pohledem spekulanta.

„A pak?“ opakoval Emil Šop. „Nevím.“

Obrátil se k dětem. Přinesl jim dárek.

„Vrátíte se zase, pane Šope?“ škemraly.

„Ne příliš brzo,“ odpověděl Šop s úsměvem.

Ještě okamžik s dětmi žertoval. Pak se ceremoniálně loučil.

Muž na chvíli odešel. Děti hlučely na chodbě; házely tam míčem.

Emil Šop pohlédl vážně a smutně na paní vily Dobré naděje.

Sklopila zrak a její tváře se zarděly. Cítila velikou slabost; opřela se o fotel, aby neklesla. Kdyby byl nyní chtěl, neměla sil mu vzdorovat.

Šop chápal její pohnutí a bezděčné couvnutí jinak.

— „Nebojte se,“ — zahučel. „Nebudu prosit!“ —

Poklonil se znovu zdvořile a odměřeně políbil její ruku.

Druhý den skutečně odejel, neznámo kam.