Kritika slov/VIII. Žádné „vy“
Úřadní čeština má svá tajemství, podobně jako církevní řeč nebo zlodějská hantýrka. „Tohoto nařízení budiž dbáno“ je obrat čistě úřadní; jeho passivum vyjadřuje neradostnou a neosobní povinnost a stanoví naprostou, skoro metafysickou nutnost, která se k nikomu přímo a důvěrně neobrací. „Dbejte tohoto nařízení“ je naproti tomu zcela neúřadní; je to osobní, živá výzva k činnému dbaní, k činnému životu, výzva, jež s vámi mluví, na vás se obrací a s vámi počítá. „Nebudiž pliváno na podlahu“ je výron čiré autority, visící v absolutnu. „Nenahýbati se z oken“ je příkaz neuznávající vaší individuality. „Psi buďtež voděni na šňůře“, „nebudiž prodléváno na kolejích“, „tato rubrika budiž náležitě vyplněna“ — to vše posílá vaše „já“ do oblasti věcí neexistujících. Oč dramatičtější by bylo „neprodlévejte na kolejích“! Jakou demokratickou účast by projevila rada „vyplňte náležitě tuto rubriku“! Ale jaké by to bylo porušení ducha zákonů! Zákon vyžaduje slepé poslušnosti, kdežto každé „vy“ je ne-li osobní srážka, tedy aspoň osobní styk. Ale z neznámé příčiny přenášíme tuto slepou poslušnost i do soukromého života. Každá lékárnická nálepka vám ji přikazuje, praví-li „lahvičkou budiž před použitím zatřepáno“. Slepá poslušnost se na vás žádá, čtete-li „kostka budiž vhozena do vařící vody“ a tak dále. Duch zákonů je patrně na postupu.