A porta inferi/Drama
Jde vždycky se mnou do hloubky a výše…
Jde zasmušená, bledá, jde tak tiše!

A když ji uzřím němý, polekaný,
na jasném těle bolestné jsou rány!

Proč se mnou jde? Já vzpínám se jí s vzdorem.
A ona dál jde — ránu v těle chorém!

Oh, prchnouti jí! Kdy se jí však zbavím?!
A hledí na mne zrakem vyčítavým!

A prchám v hloubku — prchám v dálné výše…
Jde v mojich stopách zamlkle a tiše!

A nenávisti cítím, vzdoru muku…
A zřít, jak přece podává mi ruku! —