V přírodě/XXXV.
Má duše teple naladěna,
jak jarní den, tak ve průhledno,
a zdá se mi, že ta má duše
a jarní den jsou jako jedno.

Jakoby ve mně vyzváněli,
přede mnou květ v každičkou stopu,
má hlava jako ze skřivánků
a dovejskne až k nebes stropu.

Svět ještě jednou mně tak velký,
a přec ho svírám do náruče,
mé srdce více není srdcem —
to místo něho slavík tluče.

A všude jako vykropeno,
tak zleštěno a v blahém puku —
kde měl jsem duši, mám jen radost,
ta v písni spěchá do souzvuku.