Máchovské variace/XV
Když vězeň stíny sečítá
a kapky deště, písmo mříží,
když hltá ho tma rozlitá
po marných snech, po údů tíži,

nechoďte, neputujte sem,
polibky, od úst urvané mu,
podoby, jež mu vtiskla zem,
a lásko, milosrdná k němu,

nechte svět propadat se v něm,
doznívat zpěv, bez dovadnouti,
nechte ho s mrtvým úsměvem
pokračovati v jeho pouti.

Vždyť už mu zaplavuje sluch
nový jez, nový svět jím pluje.
A trpce zapřený jím Bůh
mu nová ústa modeluje.