Ottův slovník naučný/Perrault
Perrault [peró]: 1) P. , lékař a architekt franc. (* 1613 v Paříži – † 1688 t.), studoval horlivě mathematiku, vynikl však zvláště jako architekt a původce dvou znamenitých staveb pařížských: kolonnády v Louvru a Observatoře. Z četných děl a úvah, jež P. zanechal, stůjte zde:  (Paříž in fol., často vyd.);  (t., 1683) a 2 veliké svazky kreseb rukopisných, jež sebral bratr jeho Charles.

2) P. , spis. franc. (* 12. led. 1628 v Paříži – † 16. květ. 1703 t.), bratr před., byl žákem kolleje beauvaiské, na níž už, společně s bratry  a , a přítelem , složil zábavnou . R. 1651 stal se advokátem v Paříži, hlavním kontrolorem intendance staveb královských, členem kommisse, která skládala nápisy na pomníky veřejné (pozdější Académie des inscriptions et belles-lettres), členem Akademie franc. (1671); jako chráněnec Colbertův působil často na tohoto ministra ve prospěch věd a umění, a významné bylo zejména jeho postavení v Akademii, pro jejíž rozvoj a organisaci mnoho pracoval. V literárních bojích, jimiž je charakterisován konec XVII. stol., o přednost moderních před starými (t. zv. querelle des anciens et modernes) byl vedle svých bratří  a  (hlavního berního, † 1680) hlavním vůdcem a obhájcem moderních. Boj byl dlouho připravován a veden nepřímo. Jeden ze starších a bezvýznamných epiků, Desmarets de Saint-Sorlin, který si vzal látku z křesťanství a užíval křesťanských zázraků ve svém »Clovisu«, hájil své stanovisko »moderní« proti praxi básníků řídících se vzory klassickými; proti němu postavil se  a v III. knize svojí »« potírá užívání křesťanství v poesii. Zároveň vedou se spory o jazyku, kterého se má užívati k nápisům na pomníky veřejné, zda francouzštiny či latiny (F.  zejména v , 1683, 2 sv. určitě už formuluje otázku moderních a starých). Pierre P. kritisuje velmi nejapně Euripida a je za to pokárán Racinem v předmluvě k Ifigenii; r. 1678 týž Pierre v předmluvě ke »« od Tassoniho útočí na staré i na Boileaua a téhož kritika má na mušce satirická bajka od  P-a. V  (1686)  P. také nepříznivě dotýká se úzké theorie Boileauovy o výlučnosti pohanských látek. Veřejně s velikou sensačností propukl však teprve spor básní Charlesa P-a , jinak dosti prostřední, kterou četl v Akademii 27. list. 1687 a v níž celou řadu souvěkých autorů stavěl nad nejslavnější jména spisovatelů řeckých a římských. Tuto thesi svoji hájil  P. v řadě dialogů , jež uveřejňoval od r. 1688 do r. 1698. Jádrem těchto úvah, jinak velmi povrchních, troufalých, lehkomyslných a nevědomých, ale i světácky bystrých a čiperných, je mínění, že zákonem lidského ducha je pokrok a že, jakož v uměnách a vědách jsme dále, než byli staří, je tomu také tak ve výmluvnosti a poesii. A tak klade Le Maîtrea nad Demosthena, Pascala nad Platona, Despréaux nad Horáce a Juvenala atd. Stanovisko P-ovo zaujal i  svou »« (1688). Proti moderním postavili se Lafontaine (v »«), La Bruyère (v »«) a ovšem v první řadě Boileau, který kromě menších útoků podnikl hlavní r. 1694 prvními devíti »«, v nichž hájil hlavně Homéra a Pindara a ukazoval, jak P. jim neporozuměl. Vedle některých správných základních názorů tato práce Boileauova je hrubá a těžkopádná satira. P. odpověděl , v celku planou. Oba odpůrci smířili se r. 1700 a Boileau napsal P-ovi list, který je výbornou kritikou XVII. stol. a rozlišuje pravé a hluboké autory francouzské od prázdných a jalových. Spor tento o přednost moderních před starými při všech absurdnostech, nevkusech a prázdnotě, jimiž hřešili »moderní«, má přece zásadní význam a dosah v dějinách franc. literatury: idea pokroku, která ovládá úplně XVIII. stol., idea v podstatě cartesiánská, je tu poprvé vyslovena v literatuře a je jí tu užito na literaturu. K tomuto racionalismu cartesiánskému přidružuje se pak racionalismus společnosti a velikého světa, který ovládne odtud francouzskou literaturu a učiní siji úplně služebnou. – Po této veliké polemice, jež měla největší význam v životě P-ově, napsal ještě  (1696–1700, 2 sv.), dílo skoro bezvýznamné, a rozkošné  (1697), pohádky prosou a veršem, dýšící šťastnou naivností a rozkošným a vřelým cítěním, které byly přeloženy do všech skoro jazykův evropských a nesčíslněkrát vydány, a několik prací menších, podružných.  vydány v Paříži 1826; jeho  (Avignon, 1755) podávají zajímavé politické anekdoty; malou komédii o 3 aktech  (Paříž, 1868) vydal poprvé H. Lucas. – Srv. H. Rigault,  (Paříž,1856); Sainte-Beuve, ; Paul de Saint-Victor,  (t., 1872); Em. Montégut,  (»«, 1862); Arvède Barine,  (t., prosinec 1890); Deschanel,  (Paříž, 1888, 4e série). Šld.

3) P. , slavný a velmi plodný malíř franc. (* 1832 v Poitiers), žák Picotův a Bouguereauův, pracuje v Paříži. Na světové výstavě tamní r. 1889 měl obrazy: Léto (1888), První zápas (Kain a Abel), Sokyně, Vítězství Hymenaiovo pro dvoranu sňatků na radnici v Poitiers a několik podobizen. Mimo ty malby dlužno uvésti: Kristus v hrobě (1877) v museu města Pau, Matka s dítětem (1884), Žena trhající kapradí, Kočička, Chudoba, Žena koupající se, Polibek sesterský, Zrcadlo v polích (dvě ital. dívky se shlížejí ve studánce). Vyniká obrazením spanilosti ženské a dětské. Mnohé jeho malby jsou majetkem severoamerických boháčů. Má křížek čestné legie a několik medaillí. FM.

Perrault