Nové básně epické/Nekřtěňátko
Večer kraj opřádá sítí šerou,
v chudé jizbě předou matka s dcerou.

Do okna se stará hruška dívá,
v šero splývá a větvemi kývá.

V bzukot kolovratu vzdech se ztrácí,
jím provází matka svoji práci.

Dcera mlčí. Hodin zvuk zní v tiši,
a ta hruška oknu stále bližší.

A pod hruškou v porosené trávě
náhle bludička se kmitla hravě.

Dcera chví se; vykřiknout se bojí,
a bludička bleskem v okně stojí.

Ruce klesly, v dlaň ukrývá líce;
bludička se vhoupla do světnice.

Tmou se nesla, klesla a se zvedla
a na starou truhlu v koutě sedla.

Na tu truhlu malovanou, vykládanou,
kde, dceruško, výbavu máš uschovanou.

Bludičku víc děvče nevidělo,
kleslo oko v sloupu, chladné čelo.

Stará matka rychle k truhle kráčí,
prádlo chce tam urovnati v pláči.

A bludička s víka hned se snese;
stará matka se jak vrba třese.

Truhlu otevře, v ní hrabe chvatně, —
bez hlavy tam dětské tílko v plátně.