Co bude s Francií?
Politika, která po válce ve všem spoléhala jen na zázračnou moc vítězné demokracie, ponechala ubohé, zrazené Rusko na pospas bolševikům, opatřeným německými penězi a do Ruska dopraveným, a nejen uznala jejich krvavou vládu, nýbrž dokonce i uzavřela s nimi smlouvy ve Francii i u nás — tato politika nese své ovoce. Pan Herriot zaplatil svou politiku ovšem osobně nejdráž. Sám byl zvolen až v užší volbě, jeho strana zdecimována, a , kterou dojista má rád,  Dnes je pan Léon Blum pánem nejsilnější strany budoucího parlamentu a on sám i strana pana Herriota ve „Front populaire“ pod komandem rostoucího komunismu, největšího vítěze ve volbách, zejména v Paříži.

Není snad ještě nutno obávati se nejhoršího, že bude následovati řádění španělského komunismu, řízeného z Moskvy, kde požár kostelů osvětluje zejména pro katolíky, co to znamená „kulturní sblížení“ s bolševismem, ale spolkem se Sověty se stali francouzští komunisté oficielně přiznanou poslední záchranou Francie, a důsledky z toho si  odvodí vítězové sami, asi trochu jinak, než jak jim to pan Dimitrov, aby navnadil naivní voliče,  předpisoval.

Bursa a obchody reagovaly již po první volbě velmi hrozivě, a je přirozeno, že se neupokojí vyhlídkou, že p. . A poněvadž v tom je i nejradikálnější francouzský volič velmi citlivý, není vyloučeno, že . Strana není vnitřně jednotná, značná část její byla pro politiku Lavalovu a těžko se předpokládalo, že by  byla i dále ochotna podrobiti se komandu levého křídla strany a že by pomohla uplatniti vítězství „front populaire“ utvořením jeho vlády,  a dojista ne poražení radikální socialisté s p. Daladierem.

K obratu ve straně radikálních socialistů by mohlo dojíti tím spíše, že pravé křídlo může provésti likvidaci vnitřně nejednotné strany . To by mu bylo valně ulehčeno, kdyby i pravice přemohla svou  rozervanost,  nechuti svých vůdců, a kdyby tak konečně bylo možno utvořiti ; ty byly přirozeně přístupny vábivým heslům socialistů, když pro příliš staroliberalistickou teorii jedné části pravicových politiků i široké ústupky sociální zdály se býti jen vynucenou obětí, a ne výrazem opravdu sociálního cítění. Také v protináboženském řádění jedné části levé fronty ve Španělsku pravé křídlo radikálních socialistů snad pozná, že antiklerikální politika nekončí vždy náboženskou snášenlivostí, ve jménu které bojovala strana proti klerikalismu. A konečně snad také nebude slepým vůči nebezpečí, které hrozí z agitace komunistů a socialistů mezi domorodci ve francouzských koloniích, kteří tvoří tak vážnou část vojenské moci Francie!

! Že by se tím politika Anglie vůči Francii stala vřelejší, kdyby tam vládl p. Blum s podporou komunistů, je přece jen těžko předpokládati, zejména když už sankce negusovi diplomaticky sotva pomohou. Angličtí konservativci se nevyznamenávají vřelou láskou k Sovětům a už francouzsko-sovětská smlouva jim nebyla valně příjemná, jak pak teprve celá vláda socialistická s podporou komunistů! A že by pan Blum byl zrovna atrakcí pro fašistickou Itálii i naopak, je také těžko se domnívati. Poláci se k vůli sovětské smlouvě od Francie oddálili, a sotva se jí přiblíží, když tam budou Sověty vnitřně nejbližší francouzské vládě.

. Mohu sice mluviti jen za sebe, ale myslím, že se nemýlím, řeknu-li, že pro ty, kterým Francie byla vždy tak drahou — mně od dětství byla Francie na jedné linii s Ruskem —  Předvolební patriotismus pro voliče je příliš novým. Do voleb byli komunisté i socialisté antimilitaristy a do příchodu p. Hitlera byl p. Blum nejrozhodnějším germanofilem. S těmi spoutati osud národa nebylo by už tak samozřejmé jako s Francií, kterou jsme vždy tak upřímné měli rádi!

Je vůbec těžko si představiti evropskou politiku s  Nejen tím, že když jsme mohli, jsme nepomohli osvoboditi Rusko, ani když Francie byla k tomu ochotna, nýbrž že jsme i potom šli s francouzskými radikály na jedné linii antimilitaristického pacifismu vůči německému zbrojení. A na smlouvě se Sověty máme až příliš vážný podíl!

Pozítří se sejdou ministři Malé dohody v situaci, která nemůže býti těžší. Není pochyby, že nešťastnými sankcemi a nyní vítězstvím krajní levice ve Francii p. Hitler neobyčejně získal a bylo by lehkovážným neviděti jeho úspěšné bohužel snahy získati vliv v Jugoslávii i Rumunsku. Francouzští voliči neukázali valnou politickou prozíravost, a demokracie těmi volbami na vážnosti mnoho nezískala. 

P. Herriot, o jehož patriotismu nikdo nemůže pochybovati, má historickou zodpovědnost. On i jeho strana musí nyní ukázati, co jim je dražší: , beztoho už možná nenapravitelně oslabená.

Mohou spasiti Francii, její budoucnost a všecky nás, kteří jsme ohroženi pangermanismem. Francie je přece víc nei politický volební pakt! Nebyl ani ten dělán přece pro stranu, nýbrž pro domnělý prospěch Francie. A když volební výsledek Francii ohrozil, není hřích, ani nečestné, nýbrž prostě vlastenecká povinnost, dáti přednost Francii! A bude-li tím obětována jednota strany, nebude to větší neštěstí, než kdyby Francie, naděje a láska všech upřímně demokratických lidí, měla býti trvale zeslabena a poškozena! Francie se vždycky ukázala velkou, svou, když bylo nejhůře! Doufejme, že se ani tentokrát neopustí!