Ottův slovník naučný/Donum perseverantiae
Donum perseverantiae (lat.), , jest dle učení  dar ve stavu posvěcující milosti setrvati; vytrvalost jest buď dočasná (perseverantia temporalis), setrvá-li člověk jen po nějakou dobu a pak klesnuv do hříchu těžkého milost posvěcující ztratí, aneb konečná (p.finalis), setrvá li ve stavu milosti až do smrti. Učeni kat. praví, že i ospravedlněný člověk nemůže na dlouho hříchu těžkého se uvarovati, není to tedy v moci člověka samého, setrvati až do konce ; a tudíž Bůh jsa pánem života a vyměřuje každému dobu života, povolá-li člověka z toho světa právě, když ve stavu milosti se nalézá, činí, že člověk setrval až do konce; jest to tedy zvláštní dar, jenž od ostatní milosti činné (gratia actualis) se liší, neboť tato působí na rozum a vůli člověka osvětlujíc a povzbuzujíc, oním však darem Bůh svou zvláštní prozřetelností působí, že stav milosti posvěcující se pojí se smrtí tělesnou; způsob, jakým to Bůh činí, jest rozličný: jednomu urychli smrť, by neklesl (p. passiva), jinému prodlouží života, by se polepšil, jiného chrání nebezpečí hříchu a sílí ho v pokušení, by zachoval milost až do smrti (p. activa simul et passiva, protože i člověk musí spolupůsobiti); protož i doba vytrvání jest různá, u některého dlouho třeba po celý život trvá, u jiného jen krátce, jako u kajícího lotra na kříži. Šo.

D. p. zove se v  dogmatice, zvláště za příkladem Augustinovým, v učení o absolutní praedestinaci ten dar, kterýž boží milost skýtá jistému, určitému počtu lidí, radou boží před věky ke spasení vyvolených, takže setrvají u víře a posvěcení až do konce, a odepřen jest zavrženým, tak že, ač mnozí z nich následkem zevně nabídnutých prostředků milosti dočasné víry a dočasného znovuzrození docházejí, přece pro nedostatek daru vytrvalosti zase odpadají. BM.

Křesťanství v Ottově slovníku naučném