Z domova/Mrtvá babička
Babičku již máme v truhle -
víčka stiskli na oči,
ovili jí ruce ztuhlé
růženečkem z klokočí.

Zdrceni jsme žalem uní,
pláč nám oči zalívá -
jenom jí kol retů trůní
úsměv jako za živa.

Dcerka naše udivena
babičce zří na líčka -
snad si myslí: „Proč jen sténá
tatíček a mamička?

Sama bych si lehla také
ve voňavé květiny,
pod obrázky všelijaké -
proč jen pláčou dětiny?“

(Světozor 1888.)