V rumech slávy
Otevři se, skvělá slávobráno,
ať již vejde národ ve svůj chrám,
dílo vlastní spatřit buď mu přáno
věnované českým Uměnám. —

Pospěšte sem všickni z vlasti milé,
vy, jenž v lásce k ní jste kojeni,
pospěšte — zde srdce ušlechtilé
k činům velkým čerpá nadšení.

Vy jen máte na ně právo svaté,
nikdo z vás své hřivny nešetřil,
v naději k té budoucnosti zlaté
pomáhal, kdo mohl, ze všech sil.

A hle, již tu stojí ukončeno
dílo vaše, pomník vašich snah,
světu hlásajíc to české jméno,
vyhladit jež nemoh lítý vrah.

Však ó hrůza! jaký ryk to děsný
na březích se vzmáhá Vltavy?
Zuří, běda, krutě živel běsný —
kdo, ach, vztekot jeho zastaví? —

Skvělý chrám se v trosky bídné kácí,
ve pláč národu se mísí živlu jek,
v moři plamenů se naděj naše ztrácí,
Muso česká, kde tvůj útulek?

Jako nepřátelů závist lítá
šlehá plamen rudý k nebesům!
vichr nepřízně jím divě zmítá,
ach, vše v pouhý obrací se rum.

Obloha se halí ve mrak černý,
jak by zdílet chtěla Čechů žal —
v rumech slávy genius náš věrný
nad svým lidem bolně zaplakal.

Co jsou platny přání naše, touhy —
stíháni jsme žalným osudem,
okamžik vše zvrátil v nivec pouhý,
naše radost — byla přeludem.

Nezoufejme však, my známé síly,
jež lid český chutě nasadí,
prací novou, dvojnásobnou pílí
všecko ztracené se opět nahradí.

Kletbu tu, jenž na nás lpíti zdá se
odstraníme činem, svorností,
a pak zajisté se v plné kráse
sláva česká u nás zahostí. —

Dokážeme — že jsme národ činu,
jenž se práce nikdy neštítí
pro svou vlast, tu drahou domovinu
žíti chceme, chcem i zemříti. —

Poezie