Ottův slovník naučný/Odkaz
Odkaz (legatum, Vermächtnis) jest poslední pořízení, kterým zůstavitel poskytuje někomu (, ) na základě posloupnosti dědické jistou majetkovou výhodu; též tato výhoda sama zove se o-em. Předmětem o-u mohly býti dle práva římského netoliko jednotlivé věci a jiná práva majetková, ale i celá pozůstalost neb aliquotní čásť její (t. zv. universální fideikommiss). Vzhledem k tomu vlastní rozdíl mezi o-em a sukcessí dědickou nejevil se v předmětě, nýbrž v té okolnosti, že dědic byl přímým, odkazník pak vždy pouze nepřímým nástupcem zůstavitelovým (v. ). Při každém o-u súčastněny jsou tři osoby, totiž:  jakožto jeho zřizovatel, dále osoba o-em obtížená (), jíž mohl býti při legátu jen dědic testamentární, při fideikommissu však každý, kdo na účet pozůstalosti obdržel něco věnováním na případ smrti, a osoba o-em obdařená (odkazník, ). Též některému ze spoludědiců lze kromě jeho podílu dědického zůstaviti o., jenž zove se pak  a jest účinným jen, pokud připadá k tíži ostatním spoludědicům. Co se týče zřízení, mohly o-y již dle pozdějšího práva římského býti zůstaveny nejen v testamentu, závěti, ale i v kodicillu, dovětku, a nejen vzhledem k posloupnosti testamentárni, ale i intestátni. O. může býti zůstavitelem kdykoliv odvolán (ademptio legati) nebo změněn (translatio legati) a pozbývá účinku mezi jiným též, nedožije-li se odkazník smrti zůstavitelovy nebo splnění podmínky k o-u připojené (dies legati cedens).

Z o-u vzniká pro odkazníka právo věcné (actio in rem), byla-li odkázána vlastní věc zůstavitelova, jindy jen nárok oblígační proti onerátovi (actio ex testamento).

V právech moderních není pro pojem o-u rozhodujícím moment nepřímé sukcesse,
nýbrž ta okolnost, že předmětem jeho mohou býti jenom jednotlivé části majetkové, ne však celá pozůstalost anebo aliquotní čásť její; zakládá tedy o. nyní vždy toliko sukcessi singulární (srv. §§ 535, 653, 656 rak. obč. zák.), liše se tím od posloupnosti dědické, jež zakládá sukcessi universální u veškeru pozůstalost jakožto jediný celek. Omezení volnosti zůstavitelovy co do míry o-ů ve smysle zákona Falcidiova v novějších právech se nevyskytuje (srv. §§ 801, 802 rak. obč. zák.). J.V.

O.  v. .

O.  (, lat. annuum legatum), jehož zvláštním druhem jest  (v. ), je vlastně souborem o-ů plynoucích z jednoho a téhož ustanovení zůstavitelova. Každý z o-ů těch napadá a ku placeni dospívá zvlášť, a to vždy na počátku lhůty platební (tedy roční), poněvadž o. takový jest vlastné náhradou alimentův. Dle práva rak. jest zde obdobně užiti předpisů §§ 672, 955, 1418 a 1480 ob. obč. zák. Nastane-li tedy pochybnosť, sluší za to míti, že o. má působiti po dobu života oprávněncova. Od o-u rentového lišiti jest o. , jímž se ustanovuje, že dědic nemusí zaplatiti odkázané summy oprávněnému najednou, nýbrž že má na vůli plniti v několika částkách, splatných vždy za jakousi dobu. Kr.

Právo v Ottově slovníku naučném