Obrazy z Rus/Svátek Pravoslavnosti
Kali lučše meňá najďoš - pazabůděš:
kali chúže meňá najďoš - vspamjáněš!!
[ruská národní píseň]

Cestováním po rozličných cizích krajinách poznáváme důkladněji svou
vlastní otčinu. Obyčejně si člověk toho, co pořád jako všední okolo
sebe vidí, nevelmi všímává: kdo ale mezi jinými národy pobyl, dovede
pak domácí svou národnost oceniti. Dobré obyčeje a chvalitebná.
zřízení cizozemská učí nás nahlížeti nedůstatky a chyby ve vlasti a
vzbuzují v nás svatou snahu k napravení: ze špatných způsobů a z
nerazumných ústavů jinonárodních dovtípíme se předností a krásných
stránek své země, a tím vzrůstá k ní naše vážnost a láska. U
nejvzdělanějších národů najdeme mnoho chybného pro výstrahu: a u
každého sebe opovrženého vyskytne se přec něco řádného pro ponaučení.
Na Ruskou zem hledí skoro všechni národy evropejské s jakýmsi
ousměškem: mnohé a velké nedůstatky tohoto mladého v evropejské
rodině státu, dílem však i závist jsou příčinou, že se o Rusi v
ostatní Evropě nesmýšlí a nemluví jinak než asi v tom smyslu: Co
dobrého můž povstati z Galileje ?! - Poněvadž se však od
nepohyblivého kamene, od nerozumného mravenečka učiti může moudrý
člověk: nepochybuju, že by si i starodávní, vycvičená Evropa, aspoň
v něčem mohla najít ponaučení v barbarském, mladém Rusku. Pročež zde
popíšu překrásný obyčej ruské církve, ku kterému nenajdeme nic
podobného u všech národů evropejských a který mne potěšil a povzbudil tak

velice, že bych již pouze kvůli němu své cesty do oněch vzdálených, k
cestování nepohodlných krajin nelitoval. Jest to zvláštní slavnost,
kterou pravoslavná církev vykonává v první neděli velikého postu a
která se ovšem nedá slaviti jinde než v zemi, jenž má svou vlastní,
jinde nepanující víru a národní náboženství. V zemích, kde vládne
náboženství jinonárodní, nikdy se nemůže vyvinouti tak ouplné
organické spojení státu, národnosti a víry dohromady, jako uvidíme v
tomto Svátku Pravoslavnosti.
Uslyšev v čas mého pobytí v Moskvě o neobyčejné slavnosti, která se na
tento den v jednom
saboru (větší chrám) v Kremlíně konati má, sedl
jsem časně z rána na malé saně a zaobaliv se po oči do huňaté šuby,
křikl jsem na izvoščíka:
Stupaj v Krem'. Považoval jsem za
povinnost nepromeškati nic zvláštního; co by se na podivné svaté Rusi
viděti dalo: ačkoli jsem jmenovitě tuto, dle předběžného popsání,
učiněného mi od několika cizozemců a domácích, neočekával než
obyčejnou hieraršskou ceremonii. Vejda do chrámu, dříve než se lidem
naplnil, namířil jsem zrovna k starému knězi, kterého jsem u ikony
(obrazu) v modlitbách uviděl, a ohlásiv se u něho co cizozemec, žádal
jsem, aby mi místo poradil, z kterého bych celou ceremonii nejlépe
přehlídl. S přívětivostí, jakou se všechni Rusové k cizozenncům
chovají, dovedl mne, ačkoli jsem se sám co jinověrec ohlásil, ctihodný
šedivý stařeček k sloupu a poukázav na vyvýšené křeslo pravil: Zde
bude sedět mitropolita Filarét, zde uvidíte a uslyšíte všechno. Měl
jsem dosti času ohlédnouti si všechno své vůkolí. Přede mnou zrovna,
jak již praveno, stálo bohaté křeslo a dále k předu ještě as třicet
jiných podobně stkvostných stolic dvěma řadama proti sobě. Ulička
mezi nimi byla as na sáh šířky. Dále nalevo stálo vyvýšení na způsob
kathedry a všude okolo před íkonami hořelo množství tlustých jak paškály svíc.
Zasmušilé, temně malované stěny a klenutí, zakouřené staré obrazy
svatých na vysokém velebném ikonostásu, krásný smutně - vznešený zpěv
dobře sestavených dvou chorálních sborů, jenž si, pohybujíce se
nejvíce v půltónech, střídavě odpovídaly v jemných, do hlubokosti duše
a srdce vnikajících akordech, a k tomu ten staroslovanský praotcovský
jazyk: to všechno vzbudilo ve mně tichý, zbožný, statný cit, a s
zádumčivou touhou čekal jsem na počátek ceremonií. Zatím se za mnou
chrám pořád hustěji naplňoval lidem rozličných stavů, jak možná bylo
soudit dle rozmanitých drahých a laciných kožešin: přede mnou však na
místě pro kněžstvo určeném bylo pořád ještě prázdno, jenom časem
vousatý, dlouhovlasý diakon neb bátuška (kněz) buď v obyčejném,
dlouhém soukenném oděvu, nebo již v zlatětkané církevní rize (šat)
procházeli z dveří do dveří, odnášejíce a přinášejíce. Svaté velebné
ticho, kteréž Rusové (zrovna naopak našemu štěbetání v kostele) ve
svých chrámích zachovávají, nerušilo nic než čistý harmonický, srdci
milý zpěv z klírosů, který po každé sloze na hodnou chvíli umlknul.
Tu se najednou ozval z venku se zvonice Veliko-ivanské ohromný
největší zvon, hluboký vážný hlas svůj rozšířil po kamenné mátušce
Moskvě a za ním jako krupobití množství jiných velikých a malých zvonů
z nesčíslných zvonic a chrámů moskevských. Zpěváci utichli a všichni
jsme tonuli jako v moři zvonových zvuků, jenž se po celém prostranství
v podivných akordech rozplývaly. Sotvaže se trochu ustanovil sluch po
tak (aspoň pro mne) neobyčejném zrušení tichosti, tu se rozevřely
dokořán všechny tři brány hlavního prostředního ikonostásu a skrze ně se hrnulo dlouhou chvíli
mnohočetné duchovenstvo rozličných hodností, avšak každý v bohatém, ze
zlata, stříbra a hedvábí tkaném oděvu, hojně pošitém a posázeném
drahým různobarevným kamením a perlami, všichni s dlouhými učesanými
bradami a rovněž takovými, po prsou a po ramenách rozloženými vlasy.
Chvíli to trvalo, než jsem se očima zpamatoval a nějakého přehledu
celé sceny nabýti mohl; zatím se duchovenstvo bylo usadilo a ustavilo,
každý na místě přiměřeném jeho hodnosti a věku. Na vyvýšeném stolci
přede mnou seděl již ctihodný metropolita moskevský Filarét, muž
velebný s pravidelnou, ba krásnou tvářností, s hustými, ještě málo
pošedivělými vousy, výjev oblíčeje přívětivý, tichý, trpělivý, jenom
od přísného života trochu bledý. Jest to jeden z nejlepších prelátů
celé ruské církve, a kdo by se tak pouze na jeho jemnou bledinkou tvář
a na jasné oko díval, nikdy by nepomyslil, že má před sebou muže,
jenž je s to osměliti se a nebýti ve všem a vždycky stejného mínění s
jeho imperátorským veličestvem, Mikulášem, cárem a samovládcem veškeré
Rusi. To je ovšem smělost, kterou si v Rusích málokdo zjevně odvážiti
může, a sám metropolit, ačkoli je u celého národu u veliké vážnosti,
přece upadl v nemilost cárskou a nesmí ani (jak jsem slyšel) do
Petrohradu ke dvoru.
Ve dvou řadách před ním seděli s korunami na, hlavách, s šedivými,
dlouhými, po šiji spadajícími vlasy a rovněž šedivými až po pas
bradami biskupové a přednostové klášterů na zmíněných již stolicích,
všickni ve zlatě a drahých kamenech a všickni obráceni zrakem k
metropolitu. S obou stran za stolicemi stálo jiné duchovenstvo, bílé i černé, t. j: světské a klášterní: mniši všickni v černém
širokém a dlouhém oděvu, na hlavách vysoké, též černé kulaté klobouky
s velkým, po zádech visícím černým závojem: světské duchovenstvo v
barevných vyšívaných rizách ( jako pluviale), veskrze pohledu
vážného a ctihodného.
Již zevně nechybělo celému výjevu pranic na důstojnosti: s jakým ale
okem naň musel hleděti každý, kdo věděl, že jsou zde shromážděni
šediví zkušení starcové celého národu, aby připomněli lidu svému
všechno dobré a zlé, které od počátku až do nynějška vlast potkalo,
aby vynesli úsudek svůj nad veškerými dějinami svého národu; aby
strašným prokletím všech škůdců a protivníků vlasti a vůbec prokletím
bídných zločinů dali výstrahu proti podobným bezbožnostem, a vděčným
slavným připomenutím všech pro národ vykonaných obětí a dobrých skutků
povzbudili k následování. A to jest oučel celé této slavnosti, který
jsem arci teprv po skončení jejím jasně pozorovati mohl. Zatím se
vrátím k dalšímu vypravování.
Na připravenou kathedru vystoupil nyní archidiakon a rozevřev knihu
počal hlubokým, vážným hlasem přiměřené čtení z bible (z Pavla k Řím. XVI. a Mat. X.) jako přípravu a vstup k takové národní slavnosti.
Pak nastalo na chvíli po celém chrámě ticho hrobové, a všechni zraky s
jakýmsi strašným očekáváním byli opřeni na kathedru. Tu se po celé
tvářnosti archidiakonově rozprostřela vážná přísnost a nadšení, i
sillným, co možná nejnižším hlasem počal takto:
Kdo se protiví světlu pravdy Boží, a temnotu duše své rozšiřuje v
národu! - a pomlčev trochu, hlasem jako bouře:

Proklat budiž!
(anáfema t. j. anathema). Tu se všichni starcové povznesli z křesel
svých a mírným, třesoucím se hlasem opakovali třikrát:
Proklat budiž! Proklat budiž! Proklat
budiž! A opět diakon:
Kdo životy a duše bratří svých svěřeny maje nepracuje k jejich
blaženosti, nýbrž k záhubě! - Proklat budiž! a všichni otcové
opětovali třikrát:
Proklat budiž! V celém shromážděném lidu nebylo
ani hnutí, a já sám stál jsem překvapením jako omámen.
Kdo nepřispívá vlasti své v čas bídy, dopuštěné na ní rukou Páně! -
Proklat budiž! A zase třikráte zdlouha a ztemna:

Proklat budiž!
Kdo se tak velice zapomněl nad národem svým, že pomáhá cizozemcům
hubícím vlast naši, a zvětšuje ponížení a hanbu vlastní krvi své, jako
učinil Ivan Mazepa! - Budiž proklat! Tu bouřil mocný hlas diakonův
jako hrom po klenutí chrámovém a nesl se po hlavách shromážděného,
třesoucího se národu. A všichni biskupové starcové smutně povznesli
šedivé své hlavy řkouce:
Proklat budiž! Proklat budiž! Proklat
budiž!
Mráz mi šel po těle, když jsem si potichu opakoval jejich:
Proklat
budiž! A tak diakon prošel všechny nepravosti, hříchy a bezbožnosti,
které jen mohou býti proti Bohu, člověčenstvu a vlasti, vypočítávaje
jednu po druhé, vždycky stejně začínaje: „Kdo…“ a vždycky
dokládaje prokletí, které pak podobně biskupové vstanouce ze stolic
svých třikrát opakovali. Jména opravdová jistých známých přestupníkův
nejmenoval nikdy, vyjma jediný již uvedený pád s Ivanem Mazepou, kde
se jako pro hroznost, nelidskost přestupku nějaká vyjímka činila.
Diakon všechno hlásal nejhlubším a nejsilnějším basem a jeho „proklat
budiž“ hned po jmenovaném přestupku mi připadalo, jako by v prchlivé
zlosti a ošklivosti nad jmenovaným hříchem nadšeně a kvapně jej
zatracoval: ale mírný, slabý, mnohočíslný hlas biskupů, který se teprv po chvílce povznesl a
třikráte prokletí opakoval, zdál se mi jako nevývratný úsudek po dobré
rozvaze a jako zatracení nevýmluvných přestupků jednohlasným určením
celé rady.
Při celém tomto prvním oddělení ceremonie, které asi hodinu trvalo,
neopovažoval se lid téměř ani dýchati a veliký strach jevil se na
tvářích celého zástupu.

Avšak přejděme k potěšitelnější, veselejší stránce slavnosti.
Opět diakon otevřel knihu, ale nebyla to strašná kniha
ošklivých přestupků, hrůzy a prokletí: byly to zlaté zápisky ruské
historie, vděčné, citlivé upomínky všelikých dobrodiní, vřelá pochvala
zásluh o vlast ruskou, vypočtení slavných jmen a krásných skutků
zasloužilých v národě mužů. Líbila se mi především na celém
ustanovení této slavnosti šlechetnost a velikoduchost, která při hanbě
a přestupcích, zapomněvši černá jména zhynulých již zrádců a škůdců,
uváděla pouze všeliké hříchy pro výstrahu současných krajanů: při
chvalitebných však skutcích, zásluhách a dobrodiních nezamlčela ani
jedno jméno mužů jednavších neb trpěvších pro vlast. Diakon četl
vážným a veselým hlasem všechna ta krásná, zlatá jména, každé na čele
skutků vykonaných osobou, která se někdy jménem tímto honosila, za
každým mužem učinil diakon po vyčtení jeho zásluh malou přestávku,
načež vždycky zvolal:
Věčnaja páměť! (na věky budiž v naší
památce). Biskupové a metropolita po každé vstanouce opětovali
třikrát:
Věčnaja páměť! Věčnaja páměť! Věčnaja páměť! A
shromážděný lid po každé se zradoval, každé vyřknuté jméno opakoval
tichým šepotem, tak jako by se duch zasloužilého krajana lehce vznášel
přes celé shromáždění. Mnozí z přítomných vyzdvihovali děti své do
výšky, aby vlastníma očima viděly řady starců biskupů, stojících a volajících „věčnuju
páměť“ zásluhám některého jim právě známého neb oblíbeného muže.
Abychom posouditi mohli, jaký as vplyv taková slova z úst biskupských
na lid ruský míti mohou, musíme věděti, v jaké uctivosti své biskupy
mají, jak je lid již zaživa takořka co svaté ctí, poněvadž také
opravdu chováním svým obyčejně všechnu pochvalu zasluhují, vedouce
život tichý a příkladný, ne pak magnátský.
Nemohu zde ani dost malý díl všeho toho opakovati, co diakon četl,
bylo mnoho, velmi mnoho, celé dějiny ruského národu: pro nás také
ani zásluhy takové a jména mužů, které neznáme a kteří na nás
nepůsobili, velikou zanímavost míti nemohou: ctíti však musíme tak
krásné ústavy a obyčeje, a přáti a starati se, bychom měli podobných.
Podivu hodná byla opatrnost a starostlivost, s kterou se na každého
muže, na každé dobrodiní pamatovalo. První bylo ovšem zavedení a
rozšiřování křesťanského náboženství: tu mi arci hned napadlo, že i
ctitelové Peruna národ a vlast svou milovali, dobře činili, zásluhy
měli a tedy také „věčné památky“ zasloužili: upokojil jsem se však
myšlenkou, že jistá historie ruská začíná teprv od poznání křesťanské víry.
Svatému cáru Vladimíru, jenž rozšířil mezi námi cárství nebeské
a upevnil slávu jména ruského! - věčnaja pámět!
Všem tichým a pracovitým mnichům (v Rusích jsou mnichové pracovití) a

odšelcům', jenž v samotě chválili Boha, modlili se za
náš rod, a prací rukou svých, orajíce a sázejíce, vzdělávali a zvelebovali zem
Ruskou! - věčnaja pámět! atd.Všem statnýna rekům, kteří zlomili těžké jho tatarské! Věčnaja páměť!atd.Měštanu Mininu a knížeti Požárskému atd. Věčnaja páměť!Petru prvnímu, velikému rozmnožitelu a zvelebitelu vlasti, jenž
zahanbil a pokořil všechny naše nepřátele, osvítil nás všelikým
uměním atd. (tu následovalo ještě dlouhé vyčtení jeho skutků), budiž
jeho jméno na Rusi věčně jmenováno s úctou a slávou! Věčnaja páměť!
Věčnaja páměť! Věčnaja páměť! Tu se po celém chrámu opakovalo jméno
Petrovo a málem že celé lidstvo jednohlasně nevolalo s biskupy „věčnou
památku“.
Všem dobrým cizozemcům, kteří ne se zbraní co nepřítelé, nýbrž s
knihou co učitelé přišli do vlasti naší a nejsouce z krve naší
zvelebovali nás všelikým uměním! Věčnaja páměť! atd.
Vojínům padlým v ochraně vlasti proti nátiskům pyšného francouzského
dobyvatele! Věčnaja páměť!

Co jsou všechny pomníky a Walhally, v nichž se vystavují plátěné a
kamenné obrazy zasloužilých výtečníků, co jsou tyto památky, kterými
oslavujeme více sebe co podnikatele než vypodobněné ony muže, co jsou
proti této zbožné, vroucí úctě zásluh vlastenských, proti živému
slovu, hlásajícímu jejich jména a činy s posvátného místa celému
shmmážděnému národu? Co jest obyčejná nynější žebrota, jenž současné
lidstvo obtěžuje, aby některému zasloužilci bývalých let chatrnou
památku, tvrdý kámen vyžadonila, proti nádhernému zástupu nejvyšších
důstojníků církevních a šedivých starců, jmenujících zásluhy a jméno v
svatyni Božské citlivými, vážnými slovy, která jdou ze srdce k srdci!?
To jest nesmrtelnost a blažená nesmrtelnost mezi svými! A kde jest
jen jediný mladík, jenž by všechno nepodnikl a neutrpěl pro takou
upomínku svého jména, jenž by váhal život svůj i nejdražší všechno
obětovati za ubezpečení, že budou šediví starcové nad jeho
zpráchnivělými kostmi volati před celým národem „věčnou památku“

jeho jména a činů!? Nikdy jsem nemohl pochopiti velikou náklonnost
Rusů k vlasti své, oběti, které na její oltář kladli, vida mnohé
nesrovnalosti v zemi Ruské: jak možná, aby lidé, dobře povědomí
lepšího zřízení jiných cizích zemí, přece tak vroucně milovali svou,
patrně mnohými a velikými nedůstatky sevřenou vlast? Jak jsem ale
tuto jedinou slavnost seznal, přestal jsem se diviti velikému
vlastenectví ruskému, kterému bychom se i my a jiní ještě národové od
nich učiti mohli. Sprostý, necvičený kupec ruský obětuje bez velkého
přemýšlení několikkrát sto tisíc na zvelebení zemské: u nás se musí
polovice takových dobročinných dárků obětovati na oznámení jich v
novinách!
Ještě více jsem se ale divil moudrosti vladařské Petra a Kateřiny,
která dovedla slavnost nevýznamnou, ba škodnou, v níž se dříve jenom
kacířové anathemisovali, obrátiti v tak veliký prospěch vlasti,
náboženství a mravnosti! Dovoleno-li na věci již dokonalé přece ještě
nedůstatky a chyby vystavovati, myslil bych, že by se z prvního dílu
mnohé nepatrné ostrovtipnosti theologické a mnohé malicherné
kaceřování (ku př. katolíků), z druhého však dílu velmi mnohá jména
cárů a příbuzných jejich, kteří se veliké zásluhy o vlast míti
nezdají, vynechati mohly a měly. Ale okolnosti tomu, myslím, tak
chtějí.
Po těchto, jak soudím, trochu dlouhých úvahách, ku kterým mne jenom
rozčilenost ku krásné věci zavedla, přejdu na třetí a poslední část
slavnosti, jejížto heslem jest:mnogája léta! Tu se obrací zřetel
na nynější stav otčiny a přeje se jí a všem oudům veliké Rusi jednomu
po druhém dlouhé trvání. Především, jak se samo rozumí, volá diakon
velikému hosudáru Mikulášimnogája léta! co také biskupové třikrát
opětují, a nastavené po valech kremlínských kanony do toho hřmí, jako
by chtěly přání biskupů zahlušiti, a zvony se všech zvonic zahučely jako z povinnosti své
přání. Hromot kanonů, těchto, jak říkáme, posledních důvodů
mocnářských, upamatoval mne, že se již nemluví o mrtvých cářích, nýbrž
o živém, a že je strach skoro tolik co úcta. - Pak následovalo
podobné mnogája léta císařové a celé rodině, každému zvlášť; pak
veškerému kněžstvu, celému úřednictvu, slavnému, udatnému vojsku. Po
diakonu opakovali to přání jako dříve zas biskupové třikrát, načež pak
chór zpěváků obyčejným, velmi příjemným nápěvem vždycky hodnou chvíli
mnogája léta prozpěvoval. To však nebylo nic zvláštního, jelikož se v
slovanské církvi po každé větší slavnosti po skončených službách
božích též „mnogája léta“ zpívává. Poznamenati ještě musím, že se
při každém „mnogája léta“ přítomní oudové toho stavu, který se právě
jmenoval, vždy hluboce klaněli.

Myslil jsem již, že se slavnost, dosáhnuvši nejvyššího stupně krásy
své v druhém oddělení, nyní poznenáhla k obyčejnosti chýlí; tu mne
však ještě jednou posledním bleskem ještě překvapila. Diakon,
zavíraje již knihu, zvolal:A všem vám pravoslavnému národu ruskému! Mnogája léta! Biskupové
opakovali do třetice, a celý shromážděný lid klaněl se hluboce naproti
biskupům s veselou, spokojenou tváří, děkuje jim za srdečné přání.
Všichni biskupové se zdvihli s křesel svých a provázeli mitropolita
Filaréta skrze cárská vrata za oltář ku slavení veliké mše svaté.
Já však jsem již mezi sloupami chrámovými neměl žádného stání, ode
všeho, co jsem slyšel a viděl, pobouřily se myšlenky mé, touha po
samotě, abych myšlenky své zažíti mohl, hnala mne před chrám na
prostoru kremlínskou, a tam jsem hned obrátil zrak na západ k vzdálené drahé otčině české.
Cerkvy a paláce kremlínské stály v cestě očím prahnoucím po západě.
Podivným, dětinským nápadem puzen, vyběhl jsem na vysokou věž Ivana
Velikého, jako bych odtamtud přes nesmírné planiny ruské a polské
chtěl dohlídnout milé hrady pražské. V duchu jsem je arci viděl před
sebou, očima však toliko zamodralou rovnou dálku. Tu mi napadlo
poslední přání biskupů, a hned nesl vítr do sněžné dálky přání mé:Všem vám pravým, věrným Čechům! Mnogája léta'''.