Sepsání války peloponnesské/118.
Po nemnohých pak letech na to udály se
ty svrchu řečené příběhy, boje totiž proti Kerkyře a
Potidaii a co všecko záminou bylo k této válce (peloponnesské).
Všecky pak činy, co jich Hellenové proti
sobě vespolek a proti barbarovi vykonali, vyplňují
dobu nejvíce 50 let, od Xerxova útěku až ku počátku
této války, za které doby Atheňané i svou nadvládu
silněji utvrdili i sami mocí svou se povznesli. Lakedaimoňané
pak, ač to znamenali, nic jim skoro v cestu
nekladli, leč velmi málo, tiše se po větší dobu chovajíce,
nejsouce i před tím rychlí pouštěti se v boje,
leč byvše donuceni, a tehdáž byli též domácími rozbroji
zaměstnáni, až když moc Atheňanů se patrně
vzmohla a již i jejich společenstva se týkala. Tehdáž
pak uznávali, že to déle snésti nelze, nýbrž že se
tomu vší snažností opříti a tu převahu vší možnou
silou zmařiti musejí pozdvižením této války. Byloť
tedy ono usnesení Lakedaimoňanů samých, že smír
jest zrušen a že Atheňané bezpráví se dopouštějí;
avšak poslali přec do Delf otázat se boha, bude-li
jim prospěšněji, válku-li povedou. Tenť pak jim
prý odpověděl, budou-li statně válčiti, že vítězství
dosáhnou, sám pak přislíbil přispěti jim, i prošen
i neprošen.