Marnosti/Písně z Montblancu/IV
Spí zem’ a lidé. Leží hory
    melancholicky schoulené.
Jsou tomu věky, dávno přešly
    dny tvoření.

Spí zem’ a lidé. Svědomí jich,
    to dávno usnulo.
A hory, pyšné na své ledy,
    opovrhují —

Života není. Mlčí hory,
    melancholicky schoulené.
Což může někdy bíti srdce
    pod ledným příkrovem?!

Nehnou se hory. Majestátně
    své chovají dál tradice.
Jen chvílemi je něha pojme
    k údolí —

Ledový příkrov setřásají,
paprskem teplým pohnuty…
roztáhnou ramena svá v touze
    — a rozdrtí —