Ottův slovník naučný/Kommunismus
Kommunismus. Dříve panovalo i v literárním dějepisu mínění, že sluší lišiti k. a socialismus jako pojmy obsahem rozdílné nebo aspoň jako stupňové rozdíly v učeních, jež proti základům nynějších společenských řádů se obracejí. Tyto pokusy neměly úspěchu. Jednak sami někteří z tvůrců dotčených nauk užívali pro své učení názvů, jež se nesrovnávaly s definicemi, o něž dotčení třiditelé se pokoušeli. Tak na př. sám Marx, přední ze zakladatelů nyní t. zv. vědeckého , nazval původní svůj programmový projev »kommunistickým« manifestem a také Rodbertus nazýval svou nauku kommunistickou. Dále pak v pokusech zmíněných definicí to, v čem jedni podstatný znak k-u viděli, druhým naopak platilo za specifický znak socialismu. I tak bylo převahou vůbec upuštěno od pokusů takového lišení, ano i přímo vysloveno, že názvy k. a socialismus jsou stejného významu (G. Adler). Avšak to může platiti jen potud, pokud se užívá názvu  toliko v přesném obmezení na t. ř.  (srov. ), nikoliv tedy v onom širším a pak vskutku teprve všeliké určitosti postrádajícím smyslu, v jakém se slova »socialismus« nejen v obecné mluvě, nýbrž i v písemnictví často užívá, kdež se jím někdy zahrnují všecka učení, která prostředkem donucovací moci veřejné domáhají se více méně podstatných obmezení panujících zřízení společenských, na individualistických zásadách zbudovaných (srv. , ). Pak totiž pod název socialismu spadá i t. zv. křesťanský socialismus a jiné odrůdy. Jen když tedy pojem socialismu ve smyslu výše naznačeném se obmezuje, může platiti věta, že název ten a název k. dnes užívají se ve stejném významu. Avšak resignace na pojmové lišení k-mu a socialismu není všeobecná. Stal se naopak duchaplný pokus  (ve spisu »Karl Rodbertus« 2. odd. Jena, 1888) vyvoditi toto rozlišení z různosti . Za vyšší nadřaděný pojem navrhuje Dietzel »kollektivismus« jako slovo v obecném užívání ještě nejméně zahoštěné; tento pak mohl by se lišiti na socialistický nebo kommunistický a sice tak, že by se socialismem zvaly všecky nauky kollektivistické vycházející ze základního názoru, že jednotlivci jsou tu kvůli celku, služebnými orgány celku společenského, takže právo společnosti a povinnost jednotlivce naproti ní je předním pojmem — naproti tomu k-mem všecky nauky kollektivistické, které chtějí k. jen proto, že vidí v něm jediný bezpečný prostředek, aby opravdovou  všech jednotlivců v práci a požitcích zabezpečil, spatřují tedy ve státě jen služebný orgán k tomuto cíli, v pravdě tudíž pouze výstředně sledují zásadu individualistickou. Že zůstaví důslednosti základního toho východiště nezbytně i své stopy v  kollektivistické konstrukce, jest na jevě. Dietzelovi není tedy kollektivismus protivou individualismu, nýbrž formou, ku které se může dospěti i se stanoviště individualismu i se stanoviště opaku jeho, pro který on užívá názvu »princip sociální«. Není dosud znamenati, že by se byl Dietzelův názvoslovný podnět v písemnictví ujal, ač on k prohloubení názorů nemálo přispěl. Bf.

Kommunismus
Kommunismus