Ottův slovník naučný/Aelius
Aelius: 1) Tribun lidu nebo praetor r. 158 př. Kr. provedl r. 15G zákon Ae-iův, kterýž později zákonem Fufiovým byl potvrzen (viz ). – 2) Ae. , řecký rhétór, viz .

3) Ae. , vlastně , první římský spisovatel právnický koncem III. a poč. II. stol. př. Kr., aedil r. 200 př. Kr., 198 konsul, 194 censor, vyznamenával se jako výtečný právní rádce. Jeho dílo Ius Aelianum čili Tripertita, k němuž Labeo a Gaius psali kommentáře, jmenuje Pomponius »kolébkou práva«. Spis ten dělil se na tři díly, z nichž první obsahoval text dvanácti desk, druhý výklad jich a třetí formuláře praktické pro strany práva se domáhající. Nedosti na tom, že dílo toto na nás nedošlo, není nám ani z obsahu jeho mnohem více známo, než to, jak bylo rozděleno. Kr.

4) Ae.  viz . – 5) Ae.  viz .

6) Ae. , spisovatel práv. za císaře Augusta, sepsal slovník právnických významů s věcnými výklady o 2 knihách, zvaný De verborum, quae ad ius pertinent, significatione (O významu slov právnických). Kr.

7) Ae.  viz . – 8) Aa.  viz .

9) Ae. , odpůrce Ciceronův, podporoval r. 58 př. Kr. návrhy Clodiovy na vypovědění Cicerona a jako tribun lidu r. 57 opíral se vší mocí návrhu, aby byl Cicero z vyhnánství nazpět povolán.

10) Ae. , rytíř římský z Lanuvia, * asi r. 154 př. Kr., dosáhl vysokého věku. Byl stoikem a stoupencem optimátů, znal důkladně literaturu řeckou a římskou, jakož i starožitnosti. Ty, kdož s ním spřáteleni byli, vyučoval literatuře a řečnictví. Žákem jeho byl polyhistor Varro, který osvojil si od něho učenost všestrannou, jakož i řečník Cicero. Poněvadž urozeným Římanům řeči skládal, nazván jest . ( 3.) Napsal výklad nejstarších literárních památek římských, totiž písní Saliův a zákonů XII desk. Mimo to vydal spis De proloquiis a sestavil seznam Plautových veseloher, z nichž uznal 25 za pravé. Jeho spisy známe pouze z citátův spisovatelů pozdějších. (van Heusde, Disquisitio de L. Aelio Stilone etc. Trai. ad Rh. 1839.) Ša.

11) Ae.  viz .

12) Ae. , grammatik římský ve II. stol. po Kr., vykládal spisy starších spisovatelů římských, zvláště Cicerona a Vergilia. Napsal též De loquendi proprietate. Nedostatek důkladnosti nahrazoval sofistikou a chlubností. Z jeho spisů nic se nezachovalo. (Srov. Gellia N. A. XVIII, 6, 1.) Ša.

13) Ae.  viz . – 14) Ae.  viz . – 16) Ae.  viz . – 16) Ae.  viz .

17) Ae. : , vrstevník Ciceronův, švakr jeho a přítel, byl od r. 61–58 před Kr. legátem Q. Cicerona v Asii. Složil letopisy, ale není jisto, bylo-li dílo jeho ukončeno a vydáno, či přešel-li snad materiál, který sebral, na syna jeho Quinta. Ve filosofii klonil se k nové akadémii a skeptik Ainesidémos připsal mu své Πνρρώνειοιλόγοι. Srov. Teuffel: Gesch. d. röm. Literatur, 4. vyd., §. 172., 8. Gd.

18) Ae. , syn předešlého, řečník, právník a dějepisec. Žaloval roku 46 př. Kr. Q. Ligaria, jehož obhájcem byl Cicero. – Sepsal dílo dějepisné, nadepsané Historiae, jež obsahovalo výklad o dějinách římských od nejstarších dob až do počátku občanské války mezi Caesarem a Pompeiem. Mínění často proneseného, že užil v díle tom látky po otci zděděné, nelze dokázati. Sloh jeho byl archaistický, podobaje se v té příčině slohu Varronovu a Sallustiovu. Z díla toho zachovaly se jen skrovné zlomky. Z právnických spisů jeho uvádí se dílo Super officio iudicis. Ve filosofii byl horlivým stoupencem stoicismu a oblíbeným žákem Panaitiovým. Srov. Teuffel: Gesch. der röm. Literatur, 4. vyd., §. 139., 2. a 208., 1. Gd.

Římské dějiny v Ottově slovníku naučném
Římští právníci v Ottově slovníku naučném