Ottův slovník naučný/Bezkydy
Bezkydy, : 1) B. čili , pohoří táhnoucí se z Uher od Skalice směrem severových. mezi Moravou a Uhrami až ku pramenům Horní a Dolní Bečvy a Ostravice. Sluje též  dle vápence, z něhož je složeno, ač pískovec valně převládá. Na stranu uherskou kloní se hory tyto příkře a jen některé průsmyky, jako u Starého Hrozenkova, Brumova (vlárský) a u Lisy, usnadňují spojení Moravy se Slovenskem. — Čásť B-dů, jež tvoří hranici Valašska moravského proti Uhrám (od hory Makyty až po Trojačku), sluje též  tak jmenovanými dle vrchu Javorníka (1071 m); v nich zvedají se ještě:  (923 m),  či  (950 m),  (885 m),  (960 m),  (968 m),  (942 m) a  (829 m). Od této hlavní (pohraniční) části Karpat vycházejí na sever, na západ a jihozápad četné odnože, z nichž odnoži rozkládající se mezi horním tokem obojí Bečvy přikládá se po výtce název B-dův. Pro snadnější přehled dělíme tyto hory na tři hlavní pásma. První táhne se od  (1024 m) obloukovitě k severu až ke  (1257 m), a odtud záp. až k úvalu Bečvy mezi Hranicemi a Novým Jičínem. Vrchy mimo již jmenované jsou zde: , ,  (1190 m), památný  (1130 m), Malý, Prostřední a Veliký  u Frenštátu (919 m),  (893 m), Hoštín (745 m),  neboli  u Meziříčí (540 m) a  u Hranic, v němž se šklebí „propasť“ 70 m hluboká. Vedlejší čásť pásma tohoto má od Kněhyně směr severní a rozprostírá se mezi Ostravicí, Lubinou a Odrou. Nejvyšším vrchem je zde , pak  (904 m). Od Tiché táhne se směrem k Hukvaldům celý řetěz hor (nejvíce „Hůrky“ jmenovaných), tu vysokých, tu nízkých. Na severozáp. u Lichnova zvedá se  č.  do výše 700 m. V nejzazší odnoži na této straně je historicky proslulý  (viz t.) u Štramberka (539 m). Pásmo toto dává vznik četným bystřinám tvoříc zároveň rozhraní Dunaje a Odry. Druhé hlavní pásmo karpatské, vlastní B., rozprostírá se mezi obojí Bečvou od východu na západ, od Vysoké a Trojačky až po  (907 m). Prorýváno je mnoha bystřinami, podél nichž jsou mnohdy nejlahodnější údolí. Vrchy  (860 m), ,  (Holomúc) a  (841 m) jsou uprostřed tohoto pásma. Potok Bystřička prohlubuje toto horstvo od vých. k záp. počínajíc od Šerhovny a Olomouce. Na pravém břehu Bystřičky zvedají se hory  č.  ke značné výši (603 m), jsouce však jenom pokračováním horstva pásma hlavního. Kromě podotčených vrchů jsou zde ještě značnější kopce:  (752 m),  (733 m),  (588 m), , skalnatý ,  (686 m) a j. Odtud na západ, za levým břehem Bečviným, táhnou se mocné hřbety horské, jež jsou vlastně pokračováním druhého pásma horského a jejichž středem je posvátný  (765 m). Kromě Hostýna jsou zde vrcholy:  (Lazy 666 m) nad Mikulůvkou,  a , ,  (670 m), Pišková (578 m) a j. Třetí pásmo počíná sev. od Uher. Brodu, od vrchu  (676 m); sluje též  a má směr od jihozáp. k severových. až k Makytě. Tu a tam na stráních a hřbetech čnějí do výše buď holá neb lesem porostlá pískovcová skaliska, mnohdy podivných forem, jimž lid říká „čertovy kameny“; tak u Provodova, u Lidečka a u Pulčin. Nejvyšším vrcholem je zde  (738 m). Četné odnože tohoto pásma odbočují k Uher. Hradišti a k Napajedlům, odkudž na oné straně řeky Moravy rozkládají se  hory neboli . Od pohraničné části B-d na jihovýchodě jdou konečně četné větve počnouc od Javořiny až na sever k Uher. Brodu a Bojkovicům s jedné a na záp. k Veselí a ke Strážnici s druhé strany.

B. náležejí k útvaru  složeny jsouce z pískovce řeč. karpatským, a to buď jemno- nebo hrubozrnného. Jemnozrnný pískovec střídá se zhusta se slidou a vápencem; je brzy jasnožlutý, brzy šedý, někdy tmavohnědý, až i černý. Jeho součástky jsou tak malé a husté, že je pouhým okem sotva vidíme. Někde se v něm nacházejí kousky křemene a živce. Na vyšších místech, na hřebenech a kupách horských, je hrubozrnný pískovec, jenž tu přechází ve slepence. Je šedý až bílý, ale zvětráním stává se nažloutlým až nahnědlým rozpadávaje se ostatně v drobný písek a pokrývaje takto mnohé výšiny, ano i údolí. Křesají z něho žernovy a je výborným stavivem. Pulčinské, lidečské a provodovské skály jsou z tohoto pískovce. Výjimku od tohoto povšechného složení horského Mor. Karpat činí pás jejich od Hranic počínaje až ke Štramberku. Pás tento složen je namnoze z vápence útvaru jurského, barvy bílé, světlošedé nebo žlutavošedé. Nejznamenitější tohoto druhu jsou vápencové lomy v hoře Kotouči u Štramberka, který svými jeskyněmi i v ohledu kulturním jest pamětihoden. Vck.

2) B., pruh vlastních Karpat, jenž obýván jsa maloruskými rody Lemky, Bojky a Huculy, táhne se 8—15 mil širokým věncem od vrchoviska Popradu až po horu  (), téměř na bukovinskosedmihradské rozhraní. Zprvu zachovává směr východní, jejž od sedla dukelského mění v jihovýchodní. B. tvoří přirozenou hranici mezi Uherskem po jedné a Haličí s Bukovinou po straně druhé, tam spadajíce příkřeji, kdežto do Haliče odnože jejich povlovně splývají a tratí se v rovinách řek. Při Popradu jsou hory nejnižší, dále k východu hřebenům a jednotlivým vrchům výšky přibývá, a snižují se opět od Černé Hory huculské, ne však na předešlé minimum. Celé B. jsou pokryty lesem, převážně jehličnatým, pohříchu velice zpustošeným od zahraničných spekulantů; zvlášť v poblíží vesnic a splavných řek zírají nahé skály a lysé stráně; jen lesy nepřístupné kommunikaci a lesy státní jsou zachovalé. Nižší hory porůstají stromy listnatými, promíchanými jalovčím a smrčím a tu tam i tisem a modřínem. Na horách vyšších daří se jalovci a smrku, kdežto v roklích rostou obrovské buky. Ve vyšší poloze smrky vegetují bujněji ve středu lesa, na pokraji bývají nižší, kostrbaté a s omrzlým vrškem. Kde se končí krajina lesův, počínají obrovská pastviska zvaná , na jejichž vonné trávě po celé léto pásají se stáda horalův. B. nemají tak vysokých hor, aby na nich neroztál sníh přes léto. Pouze v roklích Černé Hory stopy sněhu vytrvají po celý rok. Úvodím patří B. k oblasti baltické nepřímo Vislou, ale většina potokův ústí se do řek plynoucích do moře Černého. Na celém prostranství B-dů od hlavních pásův odstřelují pásma příčná, tvořící podhůří a koryta řek. Podhůří má široká údolí říčná s hustou lidnatostí, neboť půda těchto poříčí jest velice úrodna. Nejnověji se B. dělí na Bezkyd Lemkovský, Bojkovský a Huculský, proti dávnějšímu rozdělení na Nízký či Široký a na Vysoký.

1.  má jméno po Lemcích, kteří na něm obývají. Před tím slul Široký nebo Nízký a co do rozsahu kryje se s novým pojmenováním úplně. Jest nejnižší, ale také nejširší částí B-dů prostíraje se mezi řekami Popradem a Oslavou. Nejvyšším vrchem jest  (1116 m) blíže Krynice. Lemkovský B-d tvoří pásmo jednostejné z ojedinělých, krátkých valův a skupin, dost daleko od sebe, jichž úbočí mírně se sklánějí v podélná údolí, a tato údolí jsou přehradou mezi valy, čím dále na východ, tím vyšší a příkřejší. Podhoří snižuje se lahodně a sahá do země až za Tarnov, kde končí horou sv. Martina, dále k Pilznu, Řešovu, Jaroslavi a Přemyšli (horou Zámkovou 359 m;); místy se však náhle končí, místy zase mizí v nížinách Visly a Sánu. V tomto podhoří jest prostranná, úrodná nížina, zvaná Sanockým Podolím, s četnými naftovými a solnými prameny. Z vrchů Lemkovského B-du jsou důležitější nad Popradem:  (949 m),  (1044 m), nad  (1083 m); jižně od Popradu:  (1005 m),  (1055 m), nad  (713 m),  (734 m),  (710 m); po straně uherské mezi Ondavou a Teplou jest hřbet Makovića s Černou Horou (670 m) a na jih od Jaslisk zdvihá se  (863 m). Vodstvo s uherského, jižního svahu stéká do Dunaje, s haličského, severního, do Visly, třeba tu i tam nepřímo. Údolí řek, po většině příčná, jsou někde velmi široká; přes to však řeky mají bystrý tok a povážlivě pustoší břehy, jakmile se rozvodní. Poprad má úbočí spádná a do jeho řečiště ústí mnoho podélných dolin, zanesených množstvím drobnějšího kamení pískovce. Nad těmito údolími vznášejí se nejvyšší vrchy; na pravém bř. krom Javoriny nedaleko Žegestova  (1061 m). Horská dolina Popradu vyznačuje se bohatstvím skal pískovcových a lupkových, které prorývají její stráně podobajíce se stěnám starých hradů. Do Uher B-d Lemkovský hloub nesahá; úzké podhoří odhraničuje zde cesta z Michalovec do Mukačeva (Munkač). Střední horstvo má po této straně půdu hlinitou, v nižších polohách převládá písek. Mezi řekami Popradem, Torysou a Teplou jest rozseto hnízdo lesnatých hor s temeny  (1256 m) a Jehla. Též mezi řekami Teplou, Ondavou a Lubyrcou blíže k centrálnímu pásmu táhnou se rovnoběžně podélné valy, z nichž první jsou středně vysoké a krajní přecházejí v podhoří místy obnažujíce hřbety zřídka kde porostlé křovím; doliny mají strmé, hluboké a málo úrodné. Jen pobřeží Teplé jest vzděláno, a lesem porostly jsou pouze údolí Ondavy a krajina jejího poříčí. Horská pásma mezi Ondavou a Lubyrcou mají po výtce lesy bukové. Dále k východu rovnoběžné valy mezi Lubyrcou, Uhem a Latorycou jsou skalnatější, útesovité a zalesněné, se širokými údolími v pole a v luka pečlivě vzdělanými. Čelnější z vod B-du Lemkovského po straně uherské jsou: Toryce, přítok Hernadu; Teplá, tekoucí na Barděv a Vranov; Ondava splývající s Teplou; Labyrce, přítok Latoryce. S touto poslední řekou všechny tři předcházející od města Zemplínu slují , která u Tokaje ústí do Tisy. Se strany haličské vytknouti sluší: Ruský potok neboli Krejcaryk, jenž ústí do Dunajce u Krosćenka; Poprad, přítok Dunajce; Kamenice vlévající se rovněž do Dunajce; Běla; Ropa vplývající do Visłovky, kteráž jest přítokem Visly, přijímajíc Jaseł, jenž teče s B-du dolinou sanockou; Visłok a Oslava jsou levé přítoky Sanu. Z lázeňských míst a obcí s minerálními prameny jmenovati sluší: Krynice, Barděv, Ivonič a j. V Lemkovském B-du nalézají se bahnité močály, z nichž se též napájejí horské potoky. Planin zde není žádných. Málo kde najdeme tučnější pastviště, neboť se půdě vykácením lesů ubralo vláhy. Lemkovský B-d jest pokryt lesy bukovými, jež prorůstají jalovec, javor, klen, jasan, habr, místy lípa a zřídka kdy smrky. Na značném dílu hraničného pásma roste křovitá bučina, habří a bujné ořeší. Poněvadž tento B-d jest nižší než sousední Bojkovský, jest na něm čilejší kommunikace a tudíž i hustější lidnatost. Známa jest silnice dukelská, vedoucí sedlem dukelským z Dukly do uherského Svidníka. Hraničný hřbet v tomto místě jest toliko 502 m vysoký. Kromě této ještě 7 silnic vede přes Lemkovský B-d z Haliče do Uher. Železnice protíná tento B-d na dvou místech: dráha tarnovsko-leluchovská (z Tarnova do Prašova) a dráha lupkovská (z Přemyšle do Michalovec). Obě dráhy procházejí tunnely. Haličským podhořím vede státní dráha příkarpatská z Chýrova přes Sanok, Jasło a Nový Sonč.

2. , kdež obývají Bojkové. Prostírá se mezi Oslavou a Lomnicí, avšak přirozenější předěl mezi ním a B-dem Huculským tvoří , t. j. lesnaté pásmo mezi Lomnicí a Bystřicí nádvorňanskou, jež k rovnoběžným valům staví se napříč a počavši od hranic táhne se až k městu Haliči nad Dněstrem. B-d Bojkovský liší se od Lemkovského tím, že skládá jednostejné valy, popřetínané koryty řek a hlavně, že už má poloniny. Valy jsou si blízko, pročež není zde širších dolin, z čehož vyplývá řidší lidnatost; pouze pobřežím Stryje, Oporu a Mizuňky vesnice dosahují zemské hranice. Za to území mezi vodami Ilnikem, Oravou, Stryjem a Oporem na několika mílích nemá jediné vsi. Podobně bezlidná krajina dále na východ mezi Oporem, Švicí a Bystřicí zšíří 20 km jest neproniknutelnou lesní pouští. V bývalém obvodu samborském, pokud v tento B-d zasahoval, valy krom hraničného pásma jsou nízké a šikmé, průměrně na 950 m, a jsouce do poloviny bezlesé tvoří šíré, ale hubené pastviny. V okolí m. Skolého valy dosahují až 1270 m; jsou strmější a porůstají bujnou travou. Vrchy nad ř. Švicí jsou skoro holé, bez pastvišť a lesů. V západní části Samborštiny a Stryjštiny až po Švici hřbety nejsou nikde tak vysoké, aby na nich nerostla olše zelená (Alnus viridis); avšak už na pravém břehu Švice viděti vrchy částečně porostlé touto olší. V celém Bojkovském B-du vrchy pokryty jsou obrovskými plotnami pískovce s porostem žlutě špinavým nebo jsou vystlány mohutnou vrstvou mechů; nalézají se tu dále vysoké odkryté hory, skalnaté útesy, četně ostrých hřbetův a špicí. V horách Bolechovských a Dolinských některá pásma skládá měkčí lupek, drobící se; odtud jsou divoce rozryty, plny strží a na jejich stěnách může se zakořeniti leda bučina a různé křoví, jež Bojkové  zovou. B-d tento jest nejširší na zřídlech Sanu, a jsou v něm nejmalebnější partie horské. Vzpomenuto budiž skal v Uryči a v Rozhořči, dále pověstné  (mezi Polanycou a Bubniščem), jež osaměle ční ze smrkových a jalovcových hájů podobna chrámům, věžím a zříceninám. Nejvyšší hory jsou: na Švici  (1405 m), na zřídle Hočvy  (1001 m), mezi Podhorcemi a Skolem  (1271 m), dále  (1220 m),  (122 m),  (1123 m),  (1222 m),  (1258 m),  (1188 m); na zřídlech Lomnice zdvihají se  (1742 m),  (1737 m) a  (1752 m). Se strany uherské za Labyrcou, mezi touto a řekami Uhem a Latorycou valy táhnou se rovnoběžně, jsou po výtce ostře končité a porostlé lesem. Jejich široká údolí se vzdělávají. Hned za Latorycou, mezi ní a ř. Beržavou, postupuje ke hranici úzké pohoří . Vodstvo, jež s haličské strany v Bojkovském B-du vyvěrá, patří k úvodí Visly a Dněstru. Do Visly ústí San, jenž sbírá prameny na hoře  (1004 m), a při jehož nejhořejším toku zdvihá se hora  (1327 m) a blíže k ní nižší . Až po horu  (740 m) plyne podélným údolím a mezi městečky Liskem, Zalužem a Sanokem tvoří kotlinu, načež dotknuv se doliny sanocké teče úzkým řečištěm až ku Přemyšli. Jeho přítoky, vznikající v podhůří Bojkovského B-du, jsou: Tyrjava, Stupňa a Vihor či Stryvihor (na pravém břehu); Stuposaňka, Solyna a Hočivka (na levém břehu). Dněstr pramení v nižších pásmech. Až po Staré Město lemují jej vysoké hory. Přítoky jeho jsou v Bojk. B-du: Bystřice samborská, Nezachovka, Stryj (s Oporem), Švice (s Mizuňkou a Sukelem), Sivka, Lomnice a Strvouž. Vodstvo s uherského boku patří k úvodí Tisy. Jsou to kratší potoky, spolu téměř rovnoběžné: Už, Latoryce, Beržava (Borsova), Veliký Ag (Nagy-Agh), Talabor a Torec (Taracz). Z podhorských dolin haličských řek hodno povšimnutí jediné údolí středního Stryje. Mimo trať státní dráhy ze Lvova přes Stryj do Mukačeva vedou z Haliče do Uher přes tento B-d 3 silnice a 7 cest vozových.

3.  táhne se od zřídel Bystřice solotvinské v oblouku jihovýchodním na rozhraní haličskobukovinskouherské a zde utvořiv uzel  pokračuje skoro jižně Bukovinou a Uhry, až horou Ruský Vrch a vsí Kirlibabou blíže hranic sedmihradských se končí. Od pramene Dněstru horám výšky nápádně přibývá, i dovršují se v , jejíž nejvyšší štíty jsou  (2058 m),  (1822 m),  (1866 m), 
(2026 m),  (2002 m) a j. Geologicky pásmo haličskouherské patří do systému hor řetězových, skládajících rovnoběžné pásy téhož směru a s týmž pochýlením vrstev, hlavně jihozápadním. Pás hraničný jest plochý, pokryt lesem a místy vyšší nad pásy sousední. Podhůří haličské zmizevši v dolině poprutské utvořilo pozoruhodnější doliny: ř. Lučky až po m. Jablonov a ř. Čeremoše. Že obsahuje mohutné vrstvy pískovcové útvaru křídového a eocénu, vysvětluje se jeho sráznost se strany uherské, kde nejvýše strmí  (2028 m). V Haliči počítají se čtyři souběžné podélné pásy, z nichž krajní tvoří patro nejnižší a každé následující jest vyšší patra předcházejícího. Prvým jest pahorkatina podhorská; druhé charakterisují  u Kut a  (815 m) u Kosova, třetí, čistě horské,  (1224 m); k poslednímu se čítají hřbety  se skalistým  výše kotliny mikuličinské a . Zde hřbety valů dosahují 1700 m. Štíty vůkol Černé hory jsou:  (1822 m),  (1815 m),  (1762 m),  (1737 m),  (1655 m),  (1646 m); v dalším okolí pak  (1958 m) v Hryňavě,  v Roztokách a  (1636 m) v Kosmači. Bukovinský B-d Huculský jest vlastně prodloužení Černé Hory. Vyznačuje se bohatstvím lesův a poloninami velice rozměrnými. Horstvo jest rozloženo podél hranice uherské, sedmihradské a rumunské; krom toho pokrývá téměř celou Bukovinu po města Vižnici, Berhomet, Krásné a Karlohoru k Prutu a k severovýchodu terassovitě se snižujíc. Většina vysokých hor bukovinských jest bez vegetace, a v nižších polohách sázejí se jen zemáky a seje oves. Nejvyšší hřbety jsou v jižní části země, kde B-d přechází v Karpaty sedmihradské. V těchto stranách vyvěrají vody minerálné a zařízeny jsou stanice lázeňské. Značnější vrchy jsou mezi ř. Bystřicí a Dornou  (1855 m),  (1842 m),  (1648 m); mezi ř. Moldavou a Sučavou  (1475 m); mezi Čeremošem a Sučavou  (1555 m); na zřídle Seretu  (1376 m).  skupina Huculského B-du obsahuje rudu, žulu, hadec a krystalický vápenec a má hojné rudní žíly, zejména v Bukovině obsahují chloritické břidlice lože měděných kyzův, a v téže zemi nalézá se lože železné rudy na mangan bohaté, pak lesklá železná a magnetová ruda v krystalických břidlicích, kdežto v břidlicích grafitových, do svoru vložených, nacházejí se shluky galenitu, jež provází siderit, křemen, sfalerit, chalkopyrit, cerusit a anglesit. Z  jest pásmo křídové zajímavo svými petrolejovými zřídly a ložisky skalního vosku na severním úpatí v šíři 2—3 mil. Nízká podhoří skládají převahou siné jíly solné, z nichž vyvěrají četná zřídla solná. Tyto neogenní útvary solné na podhoří přiléhají k starším útvarům horským, nejvýše v dolině Prutu, v Delatyně a v Kosově, z čehož lze souditi, že Karpaty zdvihly se teprve po době eocenní a moře miocenní že je od severu oblévalo. V těchto jílech přicházejí také ložiska sádry, na př. v Luči nebo v Dobrotově. Horninu skládají liasový vápenec, zrnitý a čistý pískovec karpatský. Poměry vrstev starších  ukazují na velké převraty v době třetihorní. Tuto skupinu skládá jednostejný pískovec drobného zrna s pouhými otisky fukoidův a jest provázen mohutným pásmem trachytovým. Z vrstevního slohu dá se soudit na porušenost pozdějším vyzdvižením. Široký pruh těchto pískovců lemují nížiny mladších třetihor a náplavů haličských s modrošedým lupkem a s amfisilovými břidlicemi, v nichž nalézá se druhé pásmo petrolejové s prameny asfaltu a skalního vosku. Numulitové vápence a jiné kamení bohaté na skameněliny objevuje se osamotnělé, zvlášť u Nádvorny a na Bukovině. Vrstvy mladších třetihor připojují se k severnímu úpatí bezmála celých Karpat v příkrém vyzdvižení, kdežto v rovinách leží vodorovně. Skládají se z hlinité a písčité hmoty, prostoupené sádrovcem a shluky kamenné soli nebo slaného jílu s otisky mušlí, hlemýžďů, korýšů, ořechů, bukového a březového dřeva i listův a sosnových šišek. V okolí Černé Hory v pískovci objevují se vrstvy, z nichž zpodní a střední náleží formaci křídové od neocénu až po nejmladší vrstvy křídy, kdežto horní patří k nejstarším útvarům třetihorním. Vrstvu zpodní rázují vrstvy hieroglyfové a fukoidové, skládající se z rozmanitých lupkův a tence vrstvených pískovců. Vrstva střední obsahuje převahou  a pískovec, jehož ohromné skály vycházejí na den co Psaný kámen a co skály Sokulské a j., a jenž někde přechází v žlutavé vrstvy hieroglyfové nebo slepence, tudíž v rozmanité lupky. Vrstva svrchní u zpodu obsahuje zelenavé hlíny s pískovcem, na němž leží vápenný pískovec numulitový a na tom živičné lupky menilitové s ostatky ryb, pokryté deskami bělavého a drobivého pískovce. Průřez doliny Prutu od Delatyna až po Černou Horu ukazuje, že dolní a střední útvar křídový rozvinuly se více k severu, vrchní pak útvar eocenní více k jihu, k pramenisku této řeky. Vápno kope se v této krajině na hoře  a ve vsi Luhu. Skupinu plutonickou badatelé připouštějí, avšak dokázána není, za to Černá Hora ukazuje patrné stopy dávných ledovců. Vody Huculského B-du v Haliči odvádějí Prut a jeho přítok Čeremoš; výše Prutu Lomnici, Lukvu a obě Bystřice odvádí Dněstr. Bystřice solotvinská prýští z pod hory  (1818 m), Bystřice nadvorňanská pramení z pod hory  na hranicích. Prut pramení v Černé Hoře. Čarokrásným jeho údolím vede silnice z Delatyna do Sigetu, jediná v haličskouherské části tohoto B-du, ač několik jiných cest vede hluboko do hor až po hranice. Důležité přítoky Prutu jsou: Prutec, Osłavka, Pečenižinka, Lučka, Pistynka, Rybnice a Čeremoš. Uherské potoky sbírá Tisa vyvěrající opačně pramenův Prutu a Čeremoše Černého; jejími známějšími přítoky jsou: Vyšov a Torec. Bukovina s podobně četnou sítí vodní náleží k úvodí Seretu a jeho přítoků Sučavy a Moldavy; částečně sem patří Zlatá Bystřice v Uhrách vznikající. Co do podnebí, máme-li na mysli vůkolí Černé Hory, tedy asi střed Huculského B-du, panuje nejvyšší temperatura v červenci a srpnu. Větry převládají západní a vanou někdy 14 dnů a více; tyto a větry severozápadní přinášejí dlouhotrvalé deště. Větry východní a severní jsou studené. Obloha se zachmuřuje hojně v dubnu, nejméně v červenci, srpnu a září. Nejvíce dešťů připadá na červen a červenec, nejméně v potomních dvou měsících. Následkem dešťů řeky až o 2 m stoupají pustošíce doliny podhorské. Jaro jest kratičké počínajíc koncem máje, jeseň bývá pohodlná.

Rozeznávají se tři hlavní pásma vegetační: 1. kraj nížin, 2. horský a 3. kraj polonin. V krajině nížin (600—700 m) jsou údolí mezi podhorskými výstřelky přístupné teplejším proudům, proto se zde daří kukuřice, tabák, ano i réva na úbočích proti jihu. Lesy jsou dubové, bukové, habrové a březové, flora přerozmanitá, ježto svět horský se stepním se tu stýkají. Krajina horská zdvihá se mezi 700—1700 m a dělí se na pás dolní bučin a jedlin a horní smrčin. Dolní pás charakterisují převážně bučiny s habrem a jedlí a na dně údolí sady věnčí roztroušené chaty huculské, na nichž se pěstují zemáky, bob, kukuřice míchaná s fazolí, ječmen a oves, ano i zelenina. Mimo buk roste zde jasan, olše, bříza, javor, jeřáb (Sorbus aucuparia) a vrby (Salix silesiaca a S. respra). Pás horní porůstá smrkem, ač jsou příklady ukázek stromoví z dolního pásu, arci ojedinělé. Zpodek tohoto pasu porůstá lískoví, bezoví (Sambucus racemosa), vrboví, maliní, ostruží, borůvčí, jalovec, olše (Alnus viridis i A. incana) a zimolez (Lonicera nigra). Krajina polonin dělí se na pás kosodřeviny a pás holých hřbetů. V prvém přestávají lesy, vegetujíce mezi 1400—1700 m, jež končívají zakrnělými, při zemi sedícími smrky. Po nich nastupuje rozložitá kosodřevina huc.  (Pinus Mughus) a spanilá  (Pinus cembra). V tomto pásu Huculové stavějí salaše, jichž blízkost prozrazuje četný šťovík (Rumex alpinus). Charakteristickými pro tento pás jsou pícnaté louky, zvané . Výše polonin kosodřev tvoří drobné chomáče s pěnišníkem (Rhododendron ferrugineum) a odurem (Azalea procumbens), a mezi tímto žerepem blyští se oka a kaluže. S horní hranicí kosodřeviny nad 1900 m mizejí poslední chomáče pěnišníka, oduru a borůvčího a počínají holé hřbety, porostlé skoro výhradně žlutým povlakem lišejníku zeměpisného (Rhizocarpon geograficum) a na větších prostorách je porůstá lišejník islandský (Cetraria islandica) s chomáči plavuně (Lycopodium Selago). Fauna chudší jest na hřbetech, bohatší níže. Z ptákův jmenováni buďtež: orel, káně, výr, sova lesní, tetřev (Tetrao bonasia, T. urogallus, T. tetrix) a jeřábky; pod střechami salašův hnízdí vlaštovky stavějíce třípatrová hnízda jedno nade druhým. Ve vodách žijou divoké kachny, při potocích konipas žlutý (Motacilla flava), po jalovcích kvíčaly. V poblíží chat vrány, havrani, straky, špačci a vrabci. Ze čtvernožců: medvěd, vlk, liška, rys, divoká kočka, tchoř, kuna, jezevec, morčata, veverka, myši, krtek, ježek, jelen, srn, divoký vepř a netopýr. Z plazův a obojživelníků jsou důležiti: ještěrka (Lacerta crocca), zmije (Pelias berus a P. praester), pak mlok (Salamandra maculosa) a čolek (Triton alpestris); ze žab: kuňka ohnivá, žába zelená a žába hnědá. Z ryb slyne pstruh. Srv. Fr. Řehoř, Území Huculův („Slovan. Sborník“, 1884). Řř.