Ottův slovník naučný/Dáma
Dáma (frc.  ital.  špaň.  z lat.  = . Tak nejprve nazývány byly ve Francii manželky nejvyšších šlechticů, kdežto choť šlechtice nižšího jmenována pouze paničkou ( v. t.). Později zvána byla dámou paní šlechtická vůbec a ještě později každá paní, šlechtická nešlechtická, najmě ze stavu měšťanského; což souvisí s rozvojem moderních ideí demokratických, neboť ještě ve stol. XVII. na př. manželka Corneillova nebo Molièrova slula  — D-mi jmenovány také abatyše neb i jeptišky některých klášterů, pak paní a slečny náležející ku komonstvu královen a princezen, jako  (čestná d.),  (d. mající na starosti toilettu) a j. Jako pak jsou řády rytířské, tak zařízeny podobné řády pro šlechtičny, jejichžto členové se titulovali d-mi (u nás na př. řád hvězdného kříže). — Rytíři středověcí nazývali dámou svého srdce paní nebo slečnu, již obzvláště ctili a k vůli níž podnikali i různá dobrodružství. — V Paříži ode dávna nazývány d-mi žertem prodavačky na trhu  Šra.

D., velmi stará a rozšířená hra, již na šachovnici (vrhcábnici) o 64 polích (8 × 8) hrají dvě osoby 24 kameny nízce cylindrickými (vrhcáby) dvojí barvy, obyčejně 12 bílými a 12 černými. Šachové prkno položí se tak, aby v pravém dolním rohu bylo pole bílé, a každý hráč položí své kameny na 12 černých polí dolních tří řad. Podstata hry v tom záleží, že kameny s obou stran střídavě posunují se šikmo ku předu po černých polích, a to jen o jedno pole dále, při čemž sousední kameny „nekryté“ (za nimiž jest pole prázdné) se přeskakují a s prkna odstraňují, a že hráč některým svým kamenem hledí proniknouti až do poslední řady protivníkovy. Podařili se mu to, pokryje se tento kámen vrhcábem téže barvy a sluje  maje právo, skákati v před i v zad i přes několik polí (někde jen přes jedno), což další hru velmi usnadňuje. Bráti nekryté kameny a skákati kde k tomu je příležitost, jest nezbytno, jinak, kdo toho opomine, ztrácí svůj kámen („vyfoukne“ se mu). Hra trvá potud, až některý hráč pozbude všech svých kamenů nebo ocitne-li se v postavení, že nelze mu dále táhnouti beze ztráty, což znamená prohru, anebo jsou-li oba hráči tak seslabeni, že ani ten ani onen protivníka nemůže zdolati, ve kterémžto případě hra jest nerozhodná (remis). Totoť jest způsob dámy hlavně u nás ve střední Evropě oblíbené; ale jsou ještě jiné její způsoby. Tak v Německu hrává se  d. (), při níž naopak vyhrává ten, kdo ztratil všecky své vrhcáby nebo zaujal postavení, že nelze mu dále táhnouti; ve Francii od r. 1723 oblíbena jest  d. na vrhcábnici o 100 polích (každý hráč má po 20 kamenech), kde skáče se i přes několik polí v před i v zad; u  hraje se nejen směrem šikmým, ale i přímým atd. — Není pochyby, že již za starověku znali podobnou hru Egypťané, Řekové (diagrammismos) a Římané (); tak v dávném Řecku mimo jiné obvyklou byla hra nikoli snadná a poleis () řečená, v níž hráno na šachovníci 60 kameny tak, aby soupeř soupeři další tahy zamezil. Nynější způsob hraní dámy pochází asi ze XVI. stol. Nejúplněji o dámě pojednáno v díle G. Balédenta  (Amiens, 1881—86, 3 sv.), kde dočísti se lze i veškeré odborné literatury. f.

D.  francouzských list co do hodnoty po králi následující a shorku karet německých a italských se rovnající; jinak zvána i .