Na domácí půdě/Modlitba na horách
Jak slunná báj
          pode mnou kraj 
se otvírá a v dálku modrou ztrácí,
          i necítím,
          jak dolů zřím, 
že příkrá cesta nohu utrmácí.

          Za orlem v let
          a v propasť zpět 
se rozhlížím a plný touhy dívám,
          a duše ples
          až do nebes 
a ohlasem šlu zpátky k českým nivám:

          Kéž by můj lid
          chtěl vždycky být 
svou povahou jak jeho kolem hory!
          Jak svazy skal
          mít pěst i sval 
a mysl tuhý křemen v boj a spory!

          Teď síla mdlá,
          jak bystřen zlá 
kéž vzkypěla by hromem v našem tichu,
          těch skalných čel
          kéž lid by měl 
tu bleskům vzdorující, velkou pýchu!

          A orlů vzlet
          a rozhled v svět, 
by tím víc hájil práh domácích srubů,
          všech do vichřic
          kéž nes' by vstříc 
tu nepodajnou houževnatosť dubů!

          Ó pak by snad
          svit štěstí spad 
v skal klín i na mez, již zřím kvésti,
          a v českou zem
          modlitbou, snem 
by vrátilo se vytoužené štěstí!