Doma/Zimní večer
Já mnohou chovám pomněnku
na české domky klidné —
Ó zimní večer na venku
tak někde v síňce bídné!

Kouteček věru nevelký,
zeď ku zdi jen se tlačí,
však děti jako křepelky —
těm hnízdo malé stačí.

Otcova ruka znavená
u kamen louče robí —
i jeho líce zkalená
se večer jasem zdobí.

U kolovrátku matička
s přeslice nitky souká,
poslouchá, jak ta maličká
tichounce písně brouká.

Jak švitoří to, hovoří,
jsou děcké srnky čarné —
ó v těchhle domách v podhoří
pohádka nesestárne.

Tam štěstí kvete dost a dost,
ty děti stačí věru
chudákům vždycky pro radost —
ó těžko líčit péru!

Ó těžko líčit, věřte mi,
ta srdce chudých měkká,
před těmi jenom na zemi
má píseň zbožně kleká!