Básně (Sládek)/V upomínku/IX
Je proud můj život divoký,
jenž skalným břehem kouří,
vše odnese, nic nenese
a bouří jen a bouří.

A tebe, kvítek nejdražší
mi jedním mžikem splavil
a na věkův už na věky
vší radosti mne zbavil.

Já dívám se, já naslouchám,
já volám v dáli mhavou.
„Co uchvátím, to nevrátím,“
jen zní to řekou dravou.

Na břehu stojím podrytém
a hledím, jak to rve se;
a až ten břeh to utrhne,
tam v moři sejdeme se.