Dívka jež pláče
Stojí a pláče a stojí
v ramenou slzy a v ústech slzy
a ty ji Bože necháš takto stát
a ty se o ni vůbec nestaráš
vždyť ona neví co ty víš
vždyť ona vůbec neví

Večer obživují podivné věci
jsou živé jako byly vždycky
člověk má strach
člověk spí a neví
taková tma všude
a není možno cokoli učinit

A ráno ach ráno
tehdy věci umírají
je jí líto že umírají
jaký to bude smutný pohřeb
bez hudby bez hlíny
a bez maminky

Zdalipak ty někdy pomyslíš
na okna otevřená v zimě
a na letní sklepy v ošklivém horku?
Strašně rád bych se to dozvěděl
protože mně — a jsem jenom člověk —
to nedává spát

Ach podívej se přece na ni
pohlédni na ni jak je utrápená
ty musíš vědět kdo jí ublížil
ona je příliš malá
bojí se cvrčků a bojí se ticha
bojí se lásky a tebe se bojí

Ó velikánský Bože
který se umíš tak záhadně usmívat
který nemáš z ničeho strach
ani z noci a ta je přece zlá
ani z velikých ptáků a jejich křídel
vezmi tu malou k sobě do učení!

27. VIII. 1939.

Poezie