Jan Cimbura/První část/VIII
Pana radu Cimbura si upřímně zamiloval. — Byl to milý pán, „ani by člověk neřekl, že je to pán — tak něco našeho má v sobě. Nestydí se
za člověka, pěkně pohovoří, poučí, pochválí a poradí,“ říkal pak o Miltnerovi Cimbura po celý svůj život. S rodinou Miltnerů projel Prahu křížem
krážem — a jak Prahu znal. Nemusil se na křižovatce otáčet zpět ke dvířkám kočáru, kde pan rada Kovandovi vždy směr rukou ukázal, ani se ptát strážníka. Vyznal se sám v čtvrtích i ulicích. Staromódní kočár pana rady, krásné selské koně
v něm a kočí v kožíšku, to působilo v ulicích pražských poněkud sensačně, starobyle, jako na starožitnost ohlíželi se lidé za tím rachotícím spřežením; ale to se hlavně panu radovi líbilo. Miloval
každou starožitnost a proto právě jezdil i Prahou
ve své ekvipáži venkovské. Mnoho času pro sebe
Cimbura neměl. Musil se starat o koně i o vůz
a vozit Miltnerovic, kam poručili — do musea,
k místodržitelství, večer do divadla i z divadla do
různých paláců a domů. Pouze rána — asi tak
do desíti hodin — byla Cimburova. — A v těch
jitrech Cimbura procházel se Prahou. Navštívil
po letech zas stříbrný hrob svého patrona u sv.
Víta, podíval se do kasáren, prohlédl si s mladým pánem Miltnerem i Museum. Prováděl je sám pan Vocel a vlídně s Cimburou porozprávěl.

Ale jednu vadu měl pan rada, pro kterou se naň Cimbura často mrzel. Odevšad se vypravoval jako vrabci z Čech. S každým známým se zastavil, často už od kočáru ještě zpět se vrátil, někam zaskočil se slovy: „Hned se vrátím“ a takové jeho „hned“ trvalo třeba hodinku.

„Ach, tatínek když spatří Prahu!“ mávl rukou mladý pán; ale pouze paní odvážila se ho napomenout, a to ještě německy.

I teď, když už Cimbura stál před bytem mladého pána s koňmi a kočárem připraven na odjezd, nemohl se jich dočkat.

Nejvíce ho mrzeli zevlouni, kteří podivný kočár, teď zase na cestu senem i škatulemi vystrojený, – zástupem obklopovali. Tisíc chutí cítil ohnati se alespoň jednou bičem, ale věděl, že nesmí. Tak jen v duchu je plísnil: „Bože, jak jsou
li Pražáci hloupí. Doma si Cimbury ani pes nevšimne a tu na něho troubí půl Prahy.“ Bylo mu nevolno pod těmi dotěrnými zraky, jemu i koním.
Ti také jako by cítili, že už končí vyhnanství,
u že se vracejí zase domů, do Hradiště, na jeho
měkké cesty, do jeho ticha a klidu, do teplých
slují, do čistého vzduchu a k chutné pitné vodě,
netrpělivě přešlapovali a zlostně bili nohama
o dlažbu, až podkovy zvonily.

„A že ti lidé nemají co dělat, že tu tak mohou
čumět,“ rozumuje Cimbura a vzpomněl si, jak
u nich ani dítě nesmí dlouho stát, hned že je
volají: „Co stojíš, běž a udělej to a to — přines
mi to nebo ono“ — a tu zevlují i dospělí lidé.

Nahoře mezitím loučili se rodičové s nejstarším
synem. Měli vyjeli z Prahy v jednu hodinu — a
už odbíjely hodiny po pražských věžích druhou a Cimbura dosud stojí na dlažbě.

„Přijedeme tam za noci,“ zlobil se v duchu a
napadly ho mimovolně ohromné lesy, kterými
sem projel…

„Nu, koně jsou čerství, odpočinutí, od rána
stáli“ ~ umlouval a krotil zas v sobě nelibost.

Konečně vyšli a syn s nimi. I do kočáru k nim
usedl a až na Zlíchov musil jeti Cimbura krokem,
„aby se ještě užili“.

Pan rada zapomněl na Dobříš, na přátele,
kteří ho tam očekávají, a jen se synem stále se
obíral a jako by se odloučili od něho nemohl. —
Znovu mu připomínal, o čem mu má psáti, které
knihy poslati, ve kterém archivu co opsati, koho
navštíviti. I Jindřich novými otázkami otce zahrnoval — v té poslední chvíli se mu zdálo, že se rozejíti ani nechtějí. A když syn přec první sám od nich se odtrhl — ještě stáli na obkročáku stárnoucí rodiče, oči matky zalily se slzami a
mávali šátkem tak dlouho, pokud nezašel.

Beze slova pak znova usedli a teprve od Zlíchova kočár vlastně se rozejel. Nebe potáhlo se mraky, ze kterých každé chvíle hrozil déšť.

Za Zbraslaví už valem se šeřilo, a když přijížděli k Mníšku, už nerozeznávali ani v lese Skalku s kostelem a klášterem Františkánským: Cimbura
cestou do vršku mezi jízdou rozkřesával oheň, od
doutnající hubky zažehl sirky a rozsvítil lucerny.
Za Mníškem projeli okolo Malé Svaté Hory — tu
ještě Cimbura jako by kraj rozeznával, ale pak
se slila tma kolem něho a pouze obě lucerny
vrhaly pruhy světla koním pod nohy a na strany.
Předjeli několik těžkých povozů, několik jich
potkali a pak ztichlo všechno. Jen les s obou stran hučel, jako by z hluboka oddychoval. Hvězdy otevřely své zlalé oči, černou tmu na silnici, černé mraky nad černými lesy rozrážel kočár s hlukem rychle jedoucí a svílící si na cestu žlutým světlem.
Nočním tichem daleko bylo slyšeti temný rachot.

„Měl bys zhasnout lucerny,“ napadlo Cimburu. — Slyšel mnoho o dobříšských lesích, každý vozka i za dne si zavýskl, když je měl za patami
a ve tmě odvažovali se jimi nejmíň tři-čtyři
pohromadě.

„Zhasni lucerny,“ radil znovu vnitřní hlas, „lucerna je zrádce, ukazuje cestu, směr, zdaleka na vás upozorňuje, napřed vás ohlašuje, podle
luceren lze mířit, po koních střílet, po kočím,
anebo i po pánech za lucernami.“

Ale cosi vzpíralo se tomu hlasu. „Jsem poctivý
člověk, nepojedu přece se zhaslými světly. Což
když se s někým setkáme — má právo každý nás
cestou zastavit jako podezřelé,“ rozjímal Cimbura.

„Zhasni je,“ ozvalo se v něm znovu.

„A nezhasnu,“ rozhodl se pevně Cimbura a už
měl pak v duši pokoj. Jeho oko zvyklo si konečně
i na tmu, rozeznával šedivou, prašnou silnici před
sebou, po stranách příkop a za ním vysokou, černou, jako neproniknutelnou zeď — vysoký les.

Koníci vesele běželi a pravidelně — přesně —
jakoby v taktu ozýval se tvrdý dupot jejich. Cimbura se zálibou naslouchal. To neomylně znamenalo, že jsou zdrávi a svěží, že jim Praha neublížila, nekulhají, neklopýtají, jejich klus je stejnoměrný, vytrvalý a pravidelný, jako dva sehraní
hudebníci zachovávají dosud stejné tempo. — A
Cimbura měl ucho bystré. Poznal hned u každého
koně vběhli pouhým sluchem, kulhá-li a na kterou
nohu, běží-li a jak běží, střečkuje-li, hned rychleji,
hned volněji se žene, poznával jeho únavu, malou
vytrvalost, zemdlenost. — Ale Dobrák s Divokou pluli tmou vesele jako dvě rybičky. Bezstarostně
hleděl proto do tmy se svého kozlíku a myslil si,
kdyby tak spatřil jelena nebo daňka, anebo srnčí
kus, alespoň pásti se v příkopu, v trávě — přál si
to — necítil by se tak samoten, cesta veseleji by
uběhla — — — Koně sami vtom zmírnili klus a
Cimbura poznával, že cesta se níží, že sjíždějí
s kopce do údolí. Přitáhl brzdu tedy, a jak dřevěné špalíky její přilnuly k obručím, zaskřípala bolestně obě kola.

Pan rada se probudil. Neměl v Praze „svůj pořádek“, byl unaven dojmy i nezvyklým nočním bděním, podřimoval proto ve voze on i jeho paní.
Ten výkřik kol teď ho probudil.

„Kdepak jsme?“ optal se oknem.

„Za Vosnicí už, milostpane.“ hlásil Cimbura a
pan rada znovu spustil okénko. „Měli jsme přece
dřív se vypravit,“ řekl kajícně paní. Ale ta neodpověděla. Neslyšela ho. Spala stulená v druhém rohu kočáru. I pan rada potom zmlkl, zachrul se
znovu pod přikrývku, vyhledal si jinou posici
nohou a opět přivřel oči.

Pomalu sunul se vůz po srázném svahu. Cimbura všechen pozor věnoval brzdě, ruky se žluté kliky ani nespouštěl. — Najednou slyší, jako by
divoký holub vrkl jednou — po druhé. Cimbura
vypjal krk — nachýlil ucho směrem, odkud holub
se ozýval. Měl velmi vybroušený sluch a v hradišťském lese v neděli poslouchával ptáky často po celé hodiny, l sám dovedl po nich hvízdat,
zpíval a volat.

Vtom zavrkal holub po třetí a blíž.

„To není holub,“ určitě, rozhodně poznal Cimbura a zbystřel celý. Kus cesty před ním se ozval sojčí skřek a stranou jako by se straka zachechtala, ale to všecko znělo falešně. „Jde to z lidských hrdel, ale umějí to výborně, pytláci
to budou — pytláci patrně,“ pomyslil si.

Ale již vtom náhle jako rudý blesk kmitlo mu
hlavou hrůzné pomyšlení: „A nejsou-li to pytláci?
Kdo je to potom?“ bál se domyslit. „Kopec je za
námi, kopce po stranách, ano tu, v tom údolí
tmavém a černém, v tom údolí i za dne smutném,
jako by v údolí smrti — tu jedině mohli by se
odvážit — vyskočit — — —“ rozvažoval náhle.

„Zhasni lucerny,“ probudil se starý, varovný
hlas.

„A nezhasnu — děj se, co děj,“ porážel jej
v sobě Cimbura.

„Někdo běží pokrajem lesa,“ hádal Cimbura —
když zaslechl praskot suché větvičky, „to bude
jelen“ a napjatě poslouchal, „ne – to není jelen – člověk běží,“ poznával po kroku.

„Připravím se na nejhorší,“ řekl si klidně. —
Tři kříže udělal na sobě a sáhl po biči, až dosud
zaraženém v koženém pouzdru. Tři kříže udělal
bičem i nad koňmi a pak jej vzal obráceně do ruky.
Vůz dosud sjížděl s kopce pomalu, krokem.

„Teď se neodváží, teď ne, vědí, že bych ujel,
ale až pod kopcem — tam budou čekat — a ten zde jen znamení jim dává,“ šeptá si Jan a znovu jemným sluchem zachycuje opatrné, liščí kroky,
sledující vůz z povzdálí.

„Vědí, že do kopce se koním nechce; ale neznají mých koní,“ a Cimbura na kozlíku potutelně, skoro škodolibě se usmál. Spoléhal se úplně na své
koníky, bystré a dobré, na slovo poslušné a smělé.

Ti frkali a podezřele stříhali ušima. Cítili, že
cosi visí ve vzduchu, co zle — ach – zle může
pro všecky skončit…

„Ujedu,“ rozhodoval se Cimbura, „jak s kopce
sjedu, pustím koně a vyjedu kalupem až na kopec,
jako generál Vindišgréc,“ kdy z vtom po levé straně
z příkopu zvedl se chlap jako hora, vykřikl „prr“
a vrhl se ke koním. Proti vozu plným tryskem
utíkal kdosi po silnici, jeho kroky duněly zblízka.

Cimbura věděl, kolik uhodilo a trhl opratěmi.
Bylo mu jasno, že na koních všecko záleží – „zastaví-li nás, podaří-li se jim koně zadržet, pak jsme ztraceni,“ projelo mu hlavou — „dvou, tří
i čtyř se nebojím, mají-li ruce holé. Ale kdo ví,
kolik je jich a nejdou jistě s rukama prázdnýma
— a což já, ale pan rada a panička –“ pomyslil
si ještě a potom už všecko, všecko propadlo v něm
do neznáma — pan rada — panička — on sám a
pouze jedno jediné znělo mu v uších — — —

„Musíš projet,“ slyšel hlas zřetelně a přísně
na sebe křičeti. A to už zase jizva na tváři krví
mu naběhla, zuby mu zasvítily a oči zaplály.
Každá chvíle drahá. Než se seběhnou, než ho
otočí, než koně do škarpy strhnou.

„Dobráku,“ zavolal Cimbura a postavil se na
kozlíku. Dobrák se plašil. Bylo patrné, jak divoce
nohama hrabal, jak se zadkem rozkročoval, jak
se vzpínal.

I Divoká větřila. — „Ach, což ta, ta hned by
se nakazila!“ zlobil se Cimbura, protože jí nikdo
nedržel, ona nikoho nevlíkla, ona měla se pěkně
protáhnout a dát se v let a ne nohama sekat, tancovat, zadkem vyhazovat, takže cesty neubývá, i nohu mohla by za postraněk přehodit a co potom. „Divoká!“ zlostně, hněvivě i vyčítavě, hlasem jako hrom zakřikl ji Cimbura.

Koně poznali Cimburův hlas. Poznali v něm
úzkost i odvahu, důvěru i odhodlání. Vzpamatovali se a v té chvíli podržel se Cimbura levicí kozlíku, jednou nohou stoupl si na oj a druhým
krokem už seděl na Dobrákovi. Kůň ho poznal, jak jezdíval na něm Cimbura do kovárny i do brodu, vesele hned zařehtal a zatřásl mocně hlavou, na které jako pijavice visel člověk a ne a ne se pustit. Kolik kroků už ho vleče kůň a on drží
se jako klíště, jenom „prr – prr“ vyráží ze rtů.

Cimbura napřáhl bič a udeřil levicí do tmy.
Těsně kolem hlavy koně hvízdla rána. Bez výkřiku svalil se chlap k zemi a Dobrák vyskočil kupředu jako srna a skokem dal se do cvalu.

„Co se to děje, co se to děje?“ vzadu křičela panička.

„Nic,“ řekl pan radu, „bud jenom klidná,“ a ohmatával kapslíky na dvouhlavňové bambitce.

Plným tryskem letěl kočár. — Přikrčen, drže
se chomoutu a k ráně stále připraven seděl Cimbura na koni a srdce v něm plesalo. Povolil koním plně — letěli jako bez otěží. Cimbura je znal —
předjíždíval se s nimi častokráte o svatbách a
vždycky zvítězil. Věděl, že rozpění-li se jim v žilách chladná krev, že není moci, která by je naráz zadržela, že není překážky, které by se lekli,
propast přeskočí, plamen proletí, srazí k zemi
každého, kdo se jim do cesty postaví.

Jako dva dravci přehnali se po krátké rovince
- i vichrem dali se do kopce. Cimbura bičem dotkl
Divoké a koleny smáčkl Dobráka — a kopec—nekopec letělo spřežení mohutnými, dlouhými skoky, nohou země sotva se dotýkajíc. Teprve,
když k myslivně přiletěli, přitáhl Cimbura opratě a zarážel koně zvolna v běhu.

Do Dobříše vjeli už obyčejným klusem…

V hospodě ‚Na knížecí‘ už všecka městská honorace očekávala pana radu. I paničky se dostavily a musicírovalo se i zpívalo.

„Aha — Máte nové koně“ zdaleka volal podomek, kolébající se do průjezdu, aby pomohl vypřáhnout. Poznal Cimburu i kočár, ale nepoznal koní.

„I nemám — to jsou tytéž koně.“

„Měl jste hnědky, a tuto jsou šimli, mušáci.“

„Pohlaďte je!“

Podomek přejel rukou záda Divoké a hrst pěny zůstalo mu ve dlani. Ted teprve si všiml, jak jsou uhnáni, bez dechu, jak nohy pod nimi se třesou a celé tělo jak nervosně se chvěje.

„Ti se splašili,“ řekl čeledín.

„Lekli se čehosi pod kopcem a jedeme tryskem až sem. Myslil jsem si: Proběhnete se, však si odpočinete!“ lhostejně mluvil Cimbura a vší silou
třel slaměným víchem jednoho a podomek druhého koně. Do pokrývek pak oba zabalili a dlouho navečer prováděli je po velikém, trojhranném
náměstí dobříšském, než je zavedli na dvůr a do
teplé stáje. Tu noc spal Cimbura s nimi a při
nich ve stáji a nehnul se od nich ani na krok.
I jíst mu sem museli přinésti — máz piva tu popíjel a dýmečku pokuřoval.

Oslavný večer, na počest páně Miltnerovu pořádaný, protáhl se až do pozdních hodin ranních. Pan rada Cimburovi vzkázal, že před polednem
nevyjedou.

Tentokrát Cimburu to nic nemrzelo. Nakrmil
ráno koníky, jel s podomkem k polednímu do rybníka dobříšského je vyplavit a když se na nich z brodu vraceli, už zas „figuru dělali“ — stavěli
se, bočili a točili jako panny.

„Já mám koně — vrané koně – to jsou koně
mé–“ bručel si vesele na Divoké sedící Cimbura…