Černé růže/Žal
Jen stesk to byl, jenž náhle na mne padl;
já nedbal ho, ba ještě jsem mu zpíval,
však on svá křídla na hlavu mi kladl
a čelo v stíny skrýval.
Čím dál, tím krutější je zlý ten host…
Už dost, už dost!

Žal tajemný mi v hloubku duše klesl,
jak lvu, jenž broučka u své tlapy shledl
a šetřil ho; leč nevděčník se vznesl
a do týlu mu sedl
a bodl ho a otrávil mu krev…
A hyne lev!