Poesie (Asnyk)/Noc pod Vysokou
Již večer blížil se, nám nade hlavy
vždy nové rostly strmé, příkré stěny,
dál jíti zdál se vrchol jejich tmavý,
paprsky slunce rudě vyzlacený.
Teď bylo třeba myslit o noclehu,
než zrádné tmy nás zaskočí kdes v mraku
neb nad strží, skal na zříceném břehu.

V tom našemu se objevila zraku,
dvou vrchů v ramena se tulíc směle,
sluj, plná štěrku ze žuly a zlomků,
jež z dálky trčely jak hradby ztmělé
dobytých hradů, jak zdi spadlých domků.
Ten úval chmurný byl a holý zcela,
dvou hrozných štítů černým stínem spjatý.
Tůň modrá jezera se v hloubi chvěla,
a po skále mech rostl šedozlatý.
Ni travičky tam, kleče ani křoví —
jen voda, skály, mech si v tůni hoví.

Tam k břehu jezírka jsme sešli strání
v balvany žulové, jež s výšin spadly,
vyhledat sobě na noc místo k spaní
a pod svou hlavu hedbávný mech zvadlý,
kde velká skaliska a divé srázy
před větrem nočním bezpečnou jsou hrází.
Na nebi ještě den se usmál dálí
a slunce, za hřbet hor se chýlíc chvatem,
barvilo rozryté jich vršky, skály
buď nachem, fialkami aneb zlatem.
Dost času k soumraku. Já sedl si tam
a zmrzlé zrcadlo vod ztichlých vítám,
jež, vroubeno kol břehů sněhem, ledy,
vraštilo v dálce proud svůj černošedý.
I zřel jsem, vlna v neustálé práci
svůj povlak stříbrný jak podemílá,
až praská ledu síť jak sklo, se zvrací
a puká, dále plynouc sněhobílá.
I zřel jsem, na chmurné jak tůni zvoní
kry urvané, kol břehu jak se kroutí,
jak vzájemně se drtí vždy a honí,
určené osudem k té trudné pouti:
a litoval jsem, že tak marně krouží,
sám na strasť lidskou vzpomínaje s bolem —
v ni snahy dobré též se často hrouží
a zakletým pak vracejí se kolem!
Leč hustší rostly zatím dole stíny,
sivěly hvozdy mlhy šerým hávem,
štít nad hlavou nám hasl, bledl siný,
a zvolna mizel v šatu popelavém.
S tím leskem paprsků, jenž znikl cele,
poslední žití prchaly již sledy…
Mrak zvětšil mrtvo pouště zkamenělé
a obzor stydl posupný a bledý,
a ztlumil ohromností svou vždy tišší
myšlenky, bloudící v té skalné říši.
Těch výšin genius, tak přísný, děsný,
vstal z propasti, zřel na mne hrůzou hledu,
mrazného dechu slal mi pověv plesný,
a ruku obrovskou pak vztáhl ku předu —
nade mnou rozestřel jak přízí jemnou
mlčení pustin, nekonečnosť temnou,
i samotu též zmrtvělého světa,
jež smutkem lidskou hruď vždy hněte kletá;
samotu, v jejíž tiché bezměrnosti
svou slabosť člověk poznává a hostí,
i prchati chce před neznámou mocí,
před rozloženou nad propastmi nocí,
před objevem sil divokým a zlostným,
před právem neúprosným, bezlítostným,
před zmatkem živlů, jenž vzdor každý zlomí,
jenž tajný, nespoután a bezvědomý.

Přemožen pocitem té hrůzy divé
se vracím v zátiší hor klidné, snivé,
kde soudruzi již lehli ztrmáceni
skal pod střechou kdes na mech, na kamení.
I sám jsem složil hlavu na tom loži
a dumy v polosnu se v duši množí.

Noc hustý soumrak spustila již všade;
i lazur nebes průsvitný a čistý,
jejž vroubí římsy černých skal, se klade
vždy temnější a hlubší, pouze místy
skrz šero blankytné se kolikráte
zamihly spěchem velké hvězdy zlaté.
Tma vrhla na most, kde propasti se šklebí,
a srovnala hor vnitřek rozervaný,
jen lešení tam velké čnělo k nebi,
žulové hřbety, zryté na vše strany,
nad nimiž vrcholku dvě věže stály,
dva kužely dvou stínů, které vezdy
v nebeském étheru se chvěti zdály
v kmitavém paprsku, jímž plály hvězdy.
Kol tiš — a přec v té zdánlivé jen tiši
pozorné ucho stálé vření slyší,
šum věčný, v nějž se sbírá vše a kvasí,
co zvukem k životu se vzpíná, hlásí:
i voda, v skulině jež syčí kdesi,
i vzduchových vln tajný šept a plesy,
jej pukajících skalisk rachot jímá,
i každičký ruch světa, který dřímá.
Též časem od vrcholku balvan těžký
se dolů valí s hlukem, padá v sluje
a s jekotem se tříští o výběžky.
Skal echo dlouho ryk ten opětuje,
až v drobty rozbitý jak krupobití
kdes v propasť rozdrcený štěrk se sřítí.

Pak vše zas k míru vrací se tichne.
Jen, jako dřív, cos hora šeptne hoře,
neb potok zašumí, v nějž větřík dýchne:
a píseň přírody zas vlá jak moře
do hvězdných sfér, v tu klenbu nekonečnou,
kam všecky písně plynou drahou věčnou,
a tam se bratří, slévá, spájí v letu
s tím souzvukem všech nadpozemských světů.

Mé myšlenky v sled spěly za tou písní,
a smělé strhly hrůzy řetěz tvrdý.
Můj duch, ač věčné zákony jej tísní,
na vozy hvězdné stoupal volný, hrdý,
a lidských bytostí svět tratil s očí
i stopu svou tam zemském na úbočí,
a na jho své pak nadšen zapomínal
a na hrot běd, jenž do snů se mu vtínal.
On vnořil se v ty věčně živé zdroje,
jež velkým kolem žití pohybují,
a článkem řetězu se cítil, roje,
přes lazurnou tůň jehož křídla dují;
i životů všech našel střed a svazky
s vesmírem všeho tvorstva, plným zmaru,
i s věčným duchem, jenž mu z pouhé lásky
chce podat ruku z tmy neb hvězdných žárů.
V propastech noci, jež se pne kol v snění,
již bezmoc nezřel svou ni opuštění,
a mohl poddati se, atom lidí,
myšlence tvůrčí, která světy řídí,
i shodnouti se s osudem, když hřímá
a v klidu snít — jak matky před očima!

Poezie

pl:Noc pod Wysoką