V zimním slunci/Chrám svatovítský
Těch velkých, přísných mistrů středověku
duch nepoddajný ve snech zbozně pilných
se svěřil kamenu. — Nad útisk silných,
— jak i to nebe chmurno ke člověku, —
mrak protkli kopím kathedrálních věží.
Hněv bouří krotnul, na kamenné květy
se roně deštěm slitování. — Světy
tam hvězdné září, zem jak ve tmách leží.

Své, chráme Karlův, zvedáš obří témě
nad srdcem mohutným, jež dále bije
od věků k věkům, — k Bohu tvého lidu,
tak vážný, velký, svatý, v bouři, klidu,
jak v tmách to srdce, jak ty tvrdé žije
té šlapané a nepoddajné země!