Polibek
Svět zatančil mi v reji zlatých květů
vášnivý tanec. Od srdce k hlavě
rozkoš se drala divoce, dravě,
já nad purpur se skláněl dívčích retů.

Pak svezla se mi hlava níže k hrudi.
Líbám a líbám. Srdce mi zpívá,
slavnostně zvoní. Vůkol se stmívá
a na nebi se bledé hvězdy budí.

tam za teplými ňadry slyším bití,
zmítat se srdce rozkošnou mukou.
Zdá se, že hvězdy jsou na dosah rukou,
zdá se, že obzor plameny se vznítí.

Já líbám, líbám… Ztrácím svět i sebe…
„Miláčku, počkej, takto by jistě
zrudla mi kůže na onom místě!“

Mráz náhle do srdce i do mozku se vstřebe,
pitomě z výše mrkají hvězdy,
páchnoucí listí ze stromu padá
v hnijící zemi, na černá lada.

Pohlížím v šeré kontury stromů.
„Pojďme již domů!“

Poezie