Immortelly/Pod oblohou
K všem útrapám, jež táhnou dolem světa,
hvězd zlatookých nepočetná četa
se klidně třpytí!
v sklo studené já horké tisknu čelo
a divím se, že dávno nedoznělo
v něm všechno žití.

Co snů tak zářných jako samo světlo
jím v jara vůni třepotavě letlo,
vše marně, marně!
co plápolů v mém srdci vzplálo v reji,
teď naslouchám, jak tluče v beznaději
mdle, jednotvárně.

Ó hvězdné světy! zírám v oko vaše, -
ač halí vás už dávno do rubáše
tma ztroskotání …
a zdá se mi, že splácíte mi citem -
však, lhostejno vám věru, pod blankytem
zda ples či štkání. -