V přírodě/XCIV.
Větřík, jak když panna dýchne,
neobjímá, dotkne se,
a já se mu vrhnu v náruč,
ať mne kam chce zanese.

A my lítnem háje lemem,
jenž se v rosu obléká,
a my pijem jeho písně,
jež nás zvou už z daleka.

A my lítnem do osení,
jež se šeptmo rozvlní,
a my pijem jeho vůni,
až nám srdce naplní.

A my lítnem k růže keřům,
když jim puknou poupata,
a my pijem jejich lásku,
až nám duše ohřáta.

A my lítnem pod okénko,
kde ty dřímáš, anděli,
a my hudem písně o tom,
co jsme v světě viděli.