Večer (Jahn)
Byl večer v máji… S hor jsem domů šel
jich vůni nesa v duši, hudbu, pel.

Můj cit byl svěží, mladá byla zem,
iež pod mlhavým snila závojem.
Byl měsíc v úplňku a svitem svým
kraj zahaloval ve stříbřitý dým,
že zkvetlý sad, jenž mlékem višní plál,
mně sborem družek svatebních se zdál.

Tu z mlhy kdes jak fléten čistý hlas
tím zašeřeným dolem zpěv se třás'.

To z vonných sečí v záři měsíce
šly tichým žlebem horské děvčice,
jež opojeny mladou zelení
si pěly píseň plnu toužení
a milostného varu, jak ji dých
jen prudký žár těch ňader mladistvých.

Tak slavík jenom klokotá svůj vzdech,
co lesní mlází dřímá v noci snech.

Zem rozkvetlá i měsíc v kruhu par
hned braly zvuk ten jako jarní dar,
ba zdálo se, že žhavý tento zpěv
sám vesmír vnímal ze rtů horských děv
a jak tresť její, omamnou tak, nes'
v dál zamlženou lásky bol i ples,

že i mé srdce jala čaru moc
a změnila mi v den tu jarní noc…

Poezie