Zalkej vlasti! Zastři sobě tvář Čechie! Veliké Národní divadlo shořelo!
Se slzami v očích, s chvějícím srdcem zvěstujeme krajanům svým tuto neočekávanou,  zprávu! Národní naše velké divadlo, tato chlouba a časem jediná potěcha těžce zkoušeného národa našeho, tato práce a starost celých dvou pokolení, tento velkolepý pomník našeho národního znovuzrození — o zalkejte, kdož máte srdce české! — 

Včera ještě pnul se velebný ten chrám umění českého pyšně do výše; včera ještě starci stavili chod před ním šeptajíce: „oko moje vidělo spasení“; včera ještě kde kdo byl v české naší Praze s pýchou a nadšením pohlížel k spanilé, nádherné té stavbě, kterou byl zbudoval „“ — ten ubohý, ušlapaný národ, jehož paměť v dějinách měla na vždy vymizeti a jenž dal svým přátelům i nepřátelům tak dojímavý důkaz, 

A dnes! Jaká žalostná proměna! Tam kde stála krásná ta naše Pallas Athéna, jakby vynořená z moře vlasteneckého nadšení celého národa, tam dnes spousta druhu nejhroznějšího, jež i vedle stojící  zasáhla. Co toto píšeme, šlehají ještě divoké plameny z obou těchto národu tak drahých budov a všechno mamahání lidské zachrániti aspoň část tohoto národního majetku ukazuje se býti . V postranních ulicích stojí tisícové a opět tisícové věrného českého lidu a není jediného oka, v kterém by se neleskly bohaté slzy. Starci, mužové, ženy i děti,  — — — —

Jest v těchto slovech něco  tragického. Třicet let sbírali jsme takřka po krejcaru na toto dílo; přes půl druhého millionu zlatých sebrali jsme mezi sebou s obětovností a přičinlivostí, o jakéž není příkladu v jiných národech; čtvrt století těšili jsme se jako děti na den, kdy bude nám konečné možno vstoupiti do řady vzdělaných národův — a nyní, několik dní před samou slavností otevření Národního divadla, nyní, kdy jsme chtěli radostně zvolati „“, potkává nás , zastupuje nám cestu osud, aby nám pověděl, že není ještě konce 

; vypijme jej s , jako se sluší lidem, kteří uvykli  trpěti a strádati. Rozpomeňme se v této hodině bolesti na své předky, kteří měli více příčiny býti na pokraji zoufalství a  nikdy. Snad je souzeno národu našemu projíti touto školou utrpení, aby v něm vědomí národní a šlechetenství tím  kořeny zapouštěly. V národech  za všech věkův vznikaly , a věru když jsme stopovali a pocítili ten hluboký dojem, jaký veliké to neštěstí činilo na lid pražský, když jsme viděli, kterak prostí dělníci utírajíce si slzy ihned pořádali sbírky na Národní divadlo — tu našli jsme úlevu v této hluboké bolesti, tu nabyli jsme nezvratné přesvědčení, 

Co máme více pověděti?

Děsná zpráva o zničení naší nejkrásnější naděje rozlétne se po celém národě a vzbudí všude v českých srdcích zármutek .

Avšak z toho zármutku všeobecného nechať vyšlehne  a z toho rumu a spáleniště novým přičiněním, novými obětmi, vlastními silami našimi i bohdá pomocí země a státu nechať povstane .

Nezoufejme! Naopak, právě nyní mějme se zmužile k dílu a dokažme celému světu .

Národní divadlo bylo.