Domky z karet/Babí léto/VI.
Tři dny po sobě čekal Štěpán vždy dvě hodiny na místě, které Míle určil ke smíření, avšak vždy darmo. Tvrdil, že se asi již změnila, že je již usedlou a že více není pošetilou, romantickou Mílou. Prokop tvrdil, že je na letním bytě a že list nedostala.

Nakladatel odročil rozhodnutí ohledně vydávání „Tábora mladých“ na dobu pozdější, až sestaví si rozpočet a oba poeti, aby nezaháleli, bavili se s Dolfou a Zdénou.

V mnohých vinárnách znali brzo veselé ty dvě dvojice mladých lidí, kteří pod praporem mládí, bez vzpomínek a starostí, bez obav a nedůvěry trhali plody vládnoucí právě chvíle. Útraty při tom ovšem nesměly být veliké, neboť i tak obědvali Štěpán a Prokop častěji chleba s máslem, zapíjejíce čajem ze starých zásob — avšak veselé to bylo vše a praktickým se to zdálo též, neboť život ten měl trochu románového nátěru a zdál se tedy dobrou studií pro literární práce.

A přece poměr těch mladých lidí byl dosti podivný. Štěpán doufal dosud v odpověď na své psaní a často budil Zdeninu žárlivost tím, že ji omylem nazýval Mílou. Zdéna, ač věděla, že láska ta skončí tak snadno, jako začala a že nikterak není věčná, tím méně cestou k manželství, měla Štěpána přece jen ráda a Prokop své sentimentální verše, které doma psal o Zdénině smíchá, procítil zcela upřímně. Dolfa bavila se ráda s oběma literáty, ale tvrdila i v nejprudším dešti polibků, že je věrná svému Jardovi.

Prokop se někdy omeškal a propásl odchod svých přátel. Pak psal doma verše a Štěpán chodil s děvčaty sám a zábava byla stejně živá; Prokop, jakmile se octnul s nimi sám, bez elektrisující přítomnosti Štěpána, který celou tu hru svedl a řídil, stal se loutkou, odříkávající nudné společenské dvornosti.

V neděli bývali celé odpůldne spolu, svačili v Chuchli nebo v Císařském mlýně, líbali se pod hvězdami na parníku nebo v alejích Stromovky a ráno v pondělí vzájemně se družky navštívily, aby hněv rodičů za pozdní příchod dcery svedly na bedra svá a obvinily sebe. Byla jedna druhé výmluvou.

Kdysi k večeru zastihl Štěpán Prokopa dopisujícího báseň o mládí a lásce a končící slovy o zahozené číši, z níž klamný nápoj života byl dopit až na dno.

Nežli Štěpán vyslovil své ustrnutí větší než báseň sama, ozval se zvonec. Nenadálá návštěva překvapila literáty a to tím více, když za dveřmi spatřili Zdénu a Dolfu.

„Ó, já jsem věděl, že dostaneme hosty, kýchnul jsem před snídaním!“ bylo slyšet výkřik Štěpánův ve všeobecném hluku, smíchu a jásotu. Štěpán — snaže se být dvorným hostitelem, snášel židle, vypátral zbytek vína a suchary — (byli toho dne bohatí) — ale děvčata prohlížela pestré poklady pokoje, při čemž jím Prokop všude překážel, až odstrčen byl na ottoman a oběma zlíbán.

Dolfa dovedla trochu hráti na piano i usedla k nástroji, který byl zanedbán od té doby, co tu bydlil Štěpán, který nesnesl hudbu. Hrála po paměti úryvky z Carmen a Zdéna zatím prohlížela psací stolek.

„Psal jste báseň?“ — „Ano.“ — „O čem? Přečtěte mi jí!“ — „O vašich očích.“ — „Ó ta není pravdiva.“ — „Přečtu vám tedy jinou.“ — „O čem je ta?“ — „O ničem. Ta je moderní!“

„Nechtě veršů, fi! Nebudeš přece předčítat básně!“ zlobil se Štěpán. Dolfa seděla u piana, ťukala jedním prstem a zpívala z Carmen: „A já tam sama nepůjdu, bez hocha tančit nebudu, ni sama zpívat, sama hrát, až přijdu tam, kdo má mne rád…“ a to bylo zřejmé vyzvání, aby Prokop zavřel rukopisy do stolku.

„Zpívej! Zpívejte!“ křičeli všichni na Dolfu. — „Neumím.“ — „Musíš.“ — „Uspořádáme koncert!“ — A stalo se.

Nejprve hrál Prokop ouverturu, při které Štefa se Zdénou tančili, ale bylo brzy po všem, neboť Dolfa štípala Prokopa do rukou, že musil přestat. Potom zpívala Zdena kuplet z „Mamzelle Nitoucbe“, pak blouznil Štěpán po pianě — hrát ovšem neuměl — obě děvčata svářila se o Prokopovy rty. Potom zpíval tento sopránem arii z „Prodané“, a když by se byla děvčata již zadusila smíchem, vystřídal jej Štěpán a balancoval na nose nový čínský slunečník.

Konečně byla na řadě deklamace a všichni očekávali, že Prokop přednese některý monolog Otellův kterým již delší doba děsil své přátely, avšak on již stál uprostřed pokoje s rukopisem v ruce a spustil:

„Lid všechen z Ellah spěl, tož z údolí, kde zkáze
dnes propad Filistín. Voj za ním hnal se s rykem
až k branám Akaron, neb strachu siné hráze
byl David pobořil, i vpadli v tábor s křikem
na zlaté nádoby i zásoby i zbroje
a s řevem vítězným a v roznícení stálém
zas všechen Israel spěl z potupného boje
a září bělostnou vstříc plál mu Jerusalem.

Řvouc chátra hnala se v před jako moře špíny
a voje nesmírné pak s bukem spěly za ní
a vozy s kořistí dav volů táhl líný;
pak stáda velbloudů šla s uloupenou zbraní,
pak řady zajatých šly v mlčelivém vzdoru,
jenž z očí blýskal jen a jenom pouta zněla,
jež údy vázala a dětí křik, jež v sboru
kol táhly, plíjíce na snědá jejich těla.

Pak harfeníci šli před vozem, jehož pýše
své zlato Ofír dal a Libán cedrů klády
a na něm stáli ti, jimž Jahve žehnal s výše.
Saul, tichý, hrozivý a David, vítěz mladý,
a vzteklé ženštiny kol prostovlasé táhly
a v refrain jediný jich píseň zněla, mísíc
se v bubnů, píšťal jek — i řval jich jícen spráhlý:
„Ó tisíc zabil Saul, však David deset tisíc!“

Tak řvaly, opity tou vášní, v které draly
šat s ňader osmáhlých — a řvaly…“

„Deset tisíc, deset tisíc!“ počali křičeti na Prokopa všichni tři ostatní a tvrdíce, že představují jásající lid židovský nedovolili mu čísti dále.

Jak to děvčatům napadlo, že přišly sem na návštěvu, nevěděly snad ony samy; nyní však vzpomněly si, že je vlastně večer a že by již měly být aspoň na cestě k domovu.

„Můj bože! uvidí-li nás někdo!“ — „Ježíši! kdyby to věděla maminka!“ — „Naše maminka dnes není doma, šla k paní Havlasové do Spálené ulice na noc; umřela tam domácí paní, paní Šindelářová, a paní Havlasová by se bála.“

„Nebyla paní Šindelářová vdova po čalouníku?“

„Byla.“

Prokop se zamyslil a když doprovodili děvčata domů, řekl Štěpánovi: „Ta paní Šindelářová je má teta. Pozoruji, že přece stárnem, generace našich rodičů vymírá.“