Ottův slovník naučný/Arciúřady
Arciúřady (lat. , ) nazývaly se dvorské a státní hodnosti nejvyšších úředníků, kterým obyčejně jistý počet nižších úředníků býval podřízen. Na dvoře franckých králů byly zařízeny takovéto vyšší úřady větším dílem podlé příkladu dvora římských a byzantských císařův; a dle vzoru franckého dvora zařizovaly se zase napotom skoro ve všech státech křesťanských přední dvorské úřady, kterým zároveň vyřizování státních záležitostí u větší nebo menší míře se přikazovalo. Ve všech státech přednostové dvor. úřadů: , nechť jména jejich byla jakákoli, považováni jsou za nejvyšší dvorské a státní úředníky, a k nim řadili se dvorští hodnostáři, kteří měli na péči toliko záležitosti dvora, zvláště kteří dohlíželi na  panovníků. Na dvoře Karla Velikého obstarávali záležitosti, jež měly více povahu státní, přednosta císařské kanceláře čili  a stálý přísedící dvorského soudu,  (); vedle nich byli předními dvorskými hodnostáři: , též  (, dapifer, truchses), vrchní dozorce dvora a zvl. stolu císařského;  (), správce sklepa a vinic císařských;  (), přednosta koníren císařských, a  nebo pokladník (, , ), správce důchodů císařských. Dle toho vzoru zařízen byl dvůr německých králův a napotomních císařů římskoněmeckých. S počátku králové obsazovali svobodně dvorské úřady, pro něž užívalo se stejných pojmenování jako ve Francké říši; avšak záhy dávali se nejvyšší úředníci zastupovati ve službě podřízenými úředníky a zároveň snažili se o to, aby a. trvale spojeny ostávaly buďto s vysokými jejich hodnostmi církevními, buďto s předními územími říše Římské, jež dědičně v rodinách svých hleděli podržeti. Takovým způsobem se stalo, že v čele říšské kanceláře od r. 965 skoro nepřetržitě stáli arcibiskupové mohučtí aneb aspoň titulu arcikancléřů říše Římské v Německu užívali; v XI. stol. přiznáno arcibiskupům kolínským řízení kanceláře říšské, kdykoli by císař meškal v Italii, a podobně r. 1157 přiznáno totéž právo arcibiskupu vienneskému, kdykoli by císař meškal v Burgundsku. Od té doby byly s těmito hodnostmi arcibiskupskými trvale spojeny úřady tří arcikancléřů říše Římské (v Německu, v Italii a v Gallii), a v tom nastala od polovice XIII. století toliko ta proměna, že arcikancléřství říše Burgundské přeneseno s arcibiskupství vienneského na arcibiskupství trevirské, což také r. 1314 výslovně bylo potvrzeno. Ostatní a. dvorské zastávali obyčejně někteří vévodové, avšak toliko při slavnostních příležitostech osobně je vykonávajíce. S kmenovými vévodstvími nebyly hodnosti ty trvale ještě spojeny; teprve od XII. st. počínaje jednotliví knížata říšští snažili se podržeti je dědičně ve svých rodinách a spojiti se svým územím. Vévodové čeští — pokud víme — od r. 1114 zastávali úřad , z franckých vévodů přešlo dle všeho  na falckrabata rýnská, vévodové saští činili nároky na , a Staufovci přenesli po r. 1184 hodnost  na markrabata braniborská. V první polovici XIII. stol. uznávala se dědičnost a-dů již takovou měrou, že spisov. Saského zrcadla přiznával držitelům těchto hodností přední hlasy při volbě krále římského. Císař Rudolf sice r. 1275 popřel Přemyslu Otakaru II. právo na arcičíšnictví a spojené s ním volenectví, přiřknuv je vévodům bavorským, avšak později (listinami d. v Chebu 4. března 1289 a v Erfurtě 26. září 1290) navrátil je Václavu II. Zlatou bullou cís. Karla IV. z r. 1356 spojeny jsou a. konečně a trvale s územími a s právem voleneckým a stanoven počet arciúředníků na sedm. Arcibiskupové mohučský, kolínský a trevirský ostali  říše Římské (; mohučský , kolínský  a trevirský ); král český  (), falckrabě rýnský  č.  (), vév. saský  () a markrabě braniborský  (). Výrazu a-dův od té doby hlavně pro tyto říšské hodnostáře užíváno. Nicméně Karel IV. potvrdil také r. 1356 opatům fuldenským hodnost , a zároveň rakouský vévoda Rudolf IV. činil nároky na hodnost , která vévodům rak. také roku 1453 byla potvrzena. V držení a-dů nastaly průběhem XVII. a XVIII. stol. některé proměny. Arciúřad nejv. stolnictví byl r. 1623 přenesen císařem Ferdinandem II. na vévody bavorské, když byl Bedřich falcký dán do klatby a teprve r. 1654 navrácena jest synu jeho Karlu Ludvíkovi Dolní Falce, při čemž tomuto udělen nový arciúřad . Když pak r. 1777 po vymření bavorské linie Bavorsko s Falcí jest sloučeno, ujal se falckrabí Karel Theodor úřadu arcistolnictví, a arcipokladnictví přeneseno jest na vévody brunšvické. Hlavním usnesením říšské deputace z roku 1803 zrušeny kancléřské hodnosti arcibiskupů kolínského a trevirského, a arcibiskup mohučský přesídliv se do Řezna stal se jediným titulárním kancléřem říšským. Z nově jmenovaných čtyř volenců toliko vévoda virtemberský přisvojil si arciúřad , kdežto ostatní tři ostali bez a-dův. — Pokud se působnosti těchto arciúředníků týče, ukládaly jim hodnosti jejich původně jisté povinnosti při dvoře císařském, obzvláště při slavnostech korunovačních; avšak během času staly se a. pouhým titulem některých knížat říšských, kdežto skutečné úřední povinnosti konali nižší dvorští a říšští úředníci, z nichž někteří úřady od arciúředníků lénem drželi, a to dědičně ve svých rodinách. Tak arcibiskup mohučský jako arcikancléř svolával a řídil sněmy volební; byl-li zaneprázdněn, zastupoval jej v tom arcibiskup trevirský; arcibiskupu kolínskému pak náleželo korunovati v Cáchách římského krále. Na řízení říšské kanceláře a na jmenování úředníků neměli arcikancléřové hrubě vlivu; toliko ve starší době tázáni bývali o souhlas při jmenování dvorského kancléře a v první polov. XIV. stol. a opět za Bedřicha III. a Maximiliána I. snažil se zvláště arcibiskup mohučský o to, aby mu bylo přiznáno právo jmenovati kancléře a úředniky kanceláře dvorské, avšak snahy jeho nedodělaly se trvalého účinku. (Srov. Bresslau H., , str. 259. a násl.) Světští arciúředníci dávali se pak záhy zastupovati podúředníky na dvoře císařském, na př. král český  říše Římské, kteréžto důstojenství dědičně náleželo pánům z Limburka jako léno koruny české. Zrušením říše Římské r. 1806 pozbyly a. všeho významu. Srov. dra. Špačka článek „O arcičíšnictví a kurfirství králů Českých“ v Právníku, 1866, str. 433. a násl.; Waitz, , II., 2. str. 70. násl., III., str. 493. násl. a VI., str. 265. násl.; Haedicke, , 1872; O. Harnack, , 1883, a V. Maurenbrecher, , 1889. JČ.