Heinův passionál/Jak pomalu…
Jak pomalu se plazí čas,
ten hnusný netvor, slizce plží!
Však mně ni na píď nelze lézt,
mne neduh zchromlého si drží!

V mou celu naděj nevniká
ni slunce rozradostňující;
vím, že ten pokoj smuteční
smím zaměnit jen za márnici.

Snad jsem už dávno umrlý;
snad pouhých přízraků jsou reji
hry pestrých mask, jež v mozku mém
v čas půlnoční se roztáčejí.

Ba, jsou to asi strašidla
staropohanských jakýchs bůžků;
ti tančí v básníkově lbi,
jež na smrtelném svítí lůžku.

Ty hrůzně sladké orgie,
ta potřeštěná fantasmata
k jitru má ruka mrtvolná
chce chytit, po tužce jak hmatá.

Poezie