Pravý výlet pana Broučka do měsíce/XII
(Opět Etherea. — Poslední sonet. — Útěk pana Broučka z Chrámu Všeuměny. — Vzhůru, pegase! — Lapený motýl. — Děsná jízda světovým prostorem. — Meteor. — Pád. — Pan Brouček opět na zemi!)

Zacpávaje si uši letěl pan Brouček opět ke
scbodům, ale pojeduou klesly mu ruce a noha
stanula jako přimrazena.

Zočil totiž před sebou Ethereu, která zvěděla
patrně o jeho pobytu v Chrámu Všeuměny a při
jediném východu vestibulu vytrvale číhala.
Rozestřela mu vstříc pavučinovou náruč
a plesala:

Ó, sladký tvore, jehož máti Gen,
jsi můj. ó, můj! Jak zefýrek to suslím
a volám to jak svoje Allah! Muslim,
že stínem tvým je navždy Etherea!

Tys květ mi družsí nez Kytajci thea!
Své loutně svěřím to a zlatým huslím,
do himalajských ledovců to vbruslím,
že trou je navždy, navždy Etherea!

Chci unésti tě do Alhambry Maurů,
tam ovíjet tě laskou rovna boe
a věnčiti tě větví svého lanru.

Mnou budeš opojen jak révou Noe
a zlatou knihu svého žití zauru 
tvým drahým jménem, sladším nad aloe!

Pan Brouček vzpamatoval se již při prvních
dvou slokách, odfoukl Ethereu stranou a skákal
po schodech dolů. Avšak slyšel přece i závěrek
sonetu, jejž líbezná vidina toužebně pronášela
letíc v patách za ním.

Když pan Brouček vyskočil z brány paláce,
spatřil tam hrabajícího nedočkavě kopytem pegasa,
kterého Blankytný k portálovému sloupu přivázal.
Mžikem probleskla hlavou pana domácího spasná
myšlénka.

Střelhbitě vyšinul se na křídlatého koně,
kopnul jej podpatky do slabin a vzkřikl: „Vzhůru,
pegase!“ Pegas ihned rozepjal křídla a vznesl
se s jezdcem vysoko do povětří.

Hledě dolů spatřil pan Brouček Ethereu,
která právě z paláce vyběhla a na svých motýlích křídlech již již k letu za ním se strojila, ale
v tom prichumelil se k ní veliký chomáč bílých
vlasů a vousů, z něhož čouhala napřažená ruka
s dlouhou tyčí, ku které byla na kouci připevněna
veliká zelená síť. Tato zavlála vzduchem a v příštím okamžiku třepetal se chycený etherický motyl v jemné tkanině. Patrně stíhal a dostihl v pravý čas otec filosof vzorně vychovanou dceru, která by jej svým dobrodružnym záletem bezmála byla oloupila o jedinou potěchu stáří a jedinou posluchačku jeho esthetických přednášek.

Tak byl pan Brouček štastně zachráněn před Ethereon a zároveň svitla mu přeradostná naděje. Zpozoroval, že měsíc pod ním zapadá hloub a hloub a pegas že letí ustavičně výš a výše. Bezpochyby
uvykl jako neokřidlení pozemští jeho bratři říditi směr své jízdy podle rozličných „hý!“, „čehý!“ a „hot!“ — arci poetické měsíčtině vhodně přizpůsobených — a zvolání „Vzhůru, pegase!“ předpiso
valo mu asi směr do výšky.

Rozumí se, že ho pan Brouček v tom směru co nejhorlivěji podporoval ustavičným opakováním onoho výkřiku, boucháním do zad a jinými drastickými prostředky. Byla to děsná jízda. Za ním ve strašlivé hloubce zmenšující se měsíc, před nim nesmírný prostor nebeský s hvězdami, sluncem a rostoucím srpem země a on tu v šíleném trysku prázdnem na báječném bělouši, letícím jako lavina do bezedné propasti a šlehajícím jebo skráně vzepjatýma křídloma jako sněhovou vichřicí.

Úzkost a hrůza opanovaly pana domácího
tak, že nepronikly k jeho vědomi další podrobnosti
příšerného letu. Pamatuje se toliko, že pojednou
ohnivá koule, patrně meteor, děsně zasršela
vzduchem a přerazila jedno křídlo pegasovo; ten
zařehtal bolestně, svěsil po chvilce i křidlo druhé
a začal s neuvěřitelnou přímo rychlostí padati
k zemi, blížící se víc a více.

Dopadl na ni jako blesk a naraz děsného
pádu zbavil pana Broučka smyslů.

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom I/XII