Ottův slovník naučný/Testament
Testament, z lat., ,  neboli  zove se pořízení na případ smrti, kterýmž zůstavitel jednostraně a odvolatelně povolává dědice k pozůstalosti buď celé neb určité její části (na př. k jedné polovici, třetině atd.). T. náleží pod širší pojem »poslední vůle«, která zahrnuje v sebe ještě  čili , obsahující pouze jiná nařízení na případ smrti a , při níž jednostraná odvolatelnost jest vyloučena. Lišení mezi t-em a kodicillem nemá podle rak. zákona velikého významu praktického a nový občanský zákon něm. toto dělení poslední vůle na t-y a kodicilly vůbec nepřijal, nazývaje t-em každé pořízení na případ smrti. (O volnosti pořizovací a historickém vývoji viz čl. .) K platnosti t-u vyžaduje se přesné splnění všech náležitostí zákonem občanským předepsaných, a to: zůstavitel musil býti v čas zřizování t-u k testování způsobilý, t. musí obsahovati jmenování dědice (neobsahuje-li jmenování dědice, ale má-li ustanovení jiná a formu zákonem předepsanou, může platiti jako kodicill), dědic musí býti v čas nápadu dědictví způsobilý a t. musí míti některou zákonem předepsanou formu. Podle formy rozvrhují se na t-y  a t-y . Ony obsahují t-y  buď písemní neb ústní a t-y  buď soudní neb notářské. 

1. T-y : a) testament písemní , jenž psán a podepsán jest vlastní rukou testatorovou, nepotřebuje žádných jiných formalit, je-li jen z obsahu listiny takové patrno, že testator měl úmysl testovací (animus testandi; § 578 ob. z. obč.); b) t. písemní , jenž psán byl někým jiným než testatorem; t. tento musí býti testatorem podepsán a opatřen dále podpisem tří slavnostních svědků, z nichž alespoň současná přítomnost dvou jest nutna. Jak testator tak svědci musí býti si vědomi, že se jedná o poslední vůli; obsah její však svědkům sděliti není třeba. Svědci musí se podepsati jako svědci poslední vůle a znamení ruky jejich nestačí (§ 579). Těžších formalit nutno ještě šetřiti, neumí-li testator čísti neb psáti neb obé (§ 580 a 581); c) t.  vyžaduje, aby testator před třemi současně přítomnými svědky poslední vůle jasně svoji vůli projevil (§ 585) a nestačí pouhé přisvědčení k danému návrhu. 

2. T. . Občanský zákon znal jedinou formu t-u veřejného, totiž písemní neb ústní . K němu připojil notářský řád z r. 1371 t.  stejné síly jako soudní, ač-li bylo při něm šetřeno kromě předpisů zákona občanského (§ 587 a násl.) platných pro t-y soudní, také zvláštních předpisů platných pro úřadování notářů (§ 70 a sl. not. ř. a § 52 a sl.). Tento t. veřejný notářský může býti sepsán buď ve formě spisu notářského neb ve formě protokolu, do něhož pojme se poslední vůle testatorem před notářem a dvěma svědky aktu ústně projevená, aneb ve formě protokolu o přijetí t-u písemního testatorem osobně notáři před dvěma svědky aktu odevzdaného. Jak soud tak notář v tomto případě musí testatora upozorniti, že spis jím odevzdaný jako poslední pořízení musí býti od něho podepsán (§ 587). Dva svědky aktu může zde nahraditi druhý notář. 

T.  vyžaduje méně formalit, avšak jest připuštěn pouze při epidemii, mezi plavbou, na polní výpravě (zde stačí dva svědci, i tací, kteří při formách řádných ze svědectví jsou vyloučeni) a u osob onemocnělých v kontumačních ústavech (zde není třeba žádné formy, důkaz provede se podle soudního řádu). 

Zvláštní druh t-ů jsou t-y , jež však mohou ujednati pouze manželé neb snoubenci, kteří mohou v jediném spisu povolati za dědice sebe neb osoby jiné. Z pojmu t-u plyne, že jsou tyto t-y odvolatelné, avšak z odvolání strany jedné nelze souditi na odvolání strany druhé. Kdežto při smlouvách dědických rovněž jen mezi manžely neb snoubenci připuštěných jest předepsána forma notářského spisu, ke vzájemné poslední vůli formy této není třeba. 

Oproti těmto četným formám rakouského práva jeví se v novějších zákonodárstvích snaha počet forem t-u pokud možno obmeziti. Zvláště jest to t. allografní, jenž ve většině zemí evropských připuštěn není, a to zcela právem, neboť t. tento podle práva rak. vyžaduje zachování tolika zvláštních formalit, že jejich znalost u laika předpokládati nelze, a proto tyto t-y jsou stálým semeništěm sporů o neplatnost. Nový zákon občanský německý nezná t-u allografního soukromého, ani t-u ústního soukromého, a lze podle něho testovati pouze holografně neb veřejně před soudem a notářem a pouze v nejnevyhnutelnějších případech lze t. ujednati před obecním úřadem. Ještě více formy t-u obmezil občanský zákon francouzský, znaje pouze holografní a veřejný notářský. 

Výše uvedené formy t-u nejsou pouhé prostředky důkazní, nýbrž jsou to formy slavnostní, jichž nešetření má za následek neplatnost t-u. Má se jimi totiž ručiti za opravdovost vůle testátorovy a jsou proto materiálními podmínkami platnosti t-u (§ 601). 

. Tilsch, Dědické právo rakouské se stanoviska porovnávací vědy právní; Unger, Das österr. Erbrecht; Anders, Grundriss des Erbrechtes; Strohal, Deutsches Erbrecht; Endemann, Einführung in das Studium des bürgerlichen Gesetzbuches (III. sv., Erbrecht); Randa, Erwerb der Erbschaft a j. Dr. Svoboda. 

T.  míval časem rozličné formy, z nichž k nejzajímavějším náleží . Pořizování záleželo v tom, že zůstavitel převáděl  (v. t.), předsevzatou nummo uno, celé svoje jmění (familia pecuniaque) na jiného (familiae emptor) na případ své smrti a připojil k tomu ústní prohlášení (nuncupatio t-i), kterým ukládal familiae emptorovi odkazy a dával jiná nařízení na případ smrti. Po smrti testatorově pak familiae emptor představoval dědice. Později zaujímal místo dědicovo jen formálně, a ústní nuncupatio obsahovala celou poslední vůli zůstavitelovu, tedy především ustanovení dědice. Z této ústní formy t-u per aes et libram vyvinula se forma , při níž k ústní nuncupatio testamenti přibyly ještě tabulae t-i, t. j. vlastní t., listina obsahující poslední pořízení. Nuncupatio t-i byla tu jen pouhou ústní formulí, v níž zůstavitel prohlašoval, že tabulae t-i obsahují jeho poslední vůli. Viz Heyrovský, Dějiny a system soukr. práva římského, 3. vyd. 1903, str. 1045 sl. 

V mluvě  jest t. tolik co  (Vetus et Novum testamentum). 

Testament
Testament