Panáček z města
Hádejte, děvčata, lamte si hlavy,
která mne hádanky zbaví,
proč as ten panáček z bílého těsta
k nám přišel z města?

Svítne-li slunéčko, roztáhne v spěchu
nad sebou hedbávnou střechu;
nebude za horka s námi as chtíti
na poli žíti!

Sprchá-li, mžívá-li, utíká z louky
panáček z výražné mouky,
bojí se komárů, bojí se rosy, —
potom ať kosí!

Kravám se vyhýbá celičký zbledlý,
bojí se, že by ho snědly;
když potkal berana, strachem se třásl;
kterak by pásl?

Chodí jak na drátkách, svižně se točí,
nespouští se sebe očí,
botky jak zrcadlo z dola i s hora,
potom ať orá!

Ručinky v růžové vodě si koupá,
do rukaviček je všoupá,
praskly by, chtěl-li by cepem as klátit,
nepřišel mlátit!

Cítí-li panáček větřík dost malý,
do šátků dlouhých se balí;
věřte mi, přišel k nám do zelí strašit,
zajíce plašit.

Poezie