Kniha apokryfů/Římské legie
Čtyři z Caesarových veteránů, kteří prodělavše galské i britské tažení, se vrátili pokryti slávou a s největším triumfem, jaký kdy svět viděl, tedy tito čtyři hrdinové, a sice Bullio, bývalý desátník, Lucius zvaný pro svou hubenost Macer, Sartor zvaný Hilla, veterinář druhé legie, a konečně Strobus z Gaety se sešli ve vinárně sicilského Řeka a velkého taškáře Onokrata, aby společně vzpomínali na velké a památné vojenské události, jichž byli svědky. Protože bylo trochu horko, postavil jim Onokrates stůl na ulici a tam ti čtyři vojáci popíjeli hlasitě hovoříce. Kdo by se divil, že záhy se kolem nich nakupili lidé z té ulice, řemeslníci, oslaři, děti a ženy s nemluvňaty na rukou, aby naslouchali jejich slovům? Vězte, že slavné činy velikého Caesara tehdy ještě vzbuzovaly zájem všech římských občanů.

„Tak poslouchejte,“ řekl Strobus z Gaety, „co se stalo, když tam na té řece proti nám stálo třicet tisíc Senonů.“

„Počkej,“ opravil ho Bullio, „předně těch Senonů tam nebylo třicet tisíc, nýbrž stěží osmnáct tisíc, a za druhé ty jsi byl v deváté legii, která nikdy nestála proti Senonům. Vy jste tehdy leželi v táboře v Akvitánii a spravovali jste nám boty, protože u vás sloužili samí prťáci a příštipkáři. Tak, a teď povídej dál.“

„To si to pleteš,“ namítl Strobus. „Abys věděl, my jsme tenkrát leželi v Lutecii. A boty jsme vám spravovali tenkrát, když jste si je prodřeli, jak jste utíkali od Gergovie. Tehdy jste dostali pořádný mazec, vy a pátá legie, a patřilo vám to.“

„Tak to nebylo,“ pravil Lucius zvaný Macer. „Pátá legie nikdy nebyla u Gergovie. Pátá legie dostala na kalhoty hned u Bibracte, a od té doby ji už nemohli nikam dostat, leda na vyžírku. To byla pěkná legie,“ řekl Macer daleko odplivuje.

„Však kdopak tím byl vinen,“ pravil Bullio, „že se pátá legie dostala u Bibracte do kaše. Měla forykovat šestá, aby ji vystřídala, ale šestým se nechtělo, těm ulejvákům. Zrovna přišli z Massilie od holek –“

„Co tě nemá,“ namítl Sartor zvaný Hilla, „šestá legie u Bibracte ani nebyla; ta se dostala na frontu teprve na Axoně, když měl komando Galba.“

„Ty tomu rozumíš, ty nunváři,“ vece Bullio; „na Axoně byla druhá, třetí a sedmá legie. Šestou dávno poslali Eburoni k maminkám.“

„To je všecko samá lež,“ pravil Lucius Macer. „Pravda jenom je, že druhá legie, ve které jsem sloužil, bojovala na Axoně; to ostatní jsi si vymyslel.“

„Kdybys nepovídal,“ řekl Strobus z Gaety. „Vy jste na Axoně chrápali v záloze, a když jste se probudili, bylo po bitvě. Spálit Cenabun, to jste dovedli, a rozsekat pár set civilistů za to, že pověsili tři lichváře, to jste také dokázali.“

„To nám poručil Caesar,“ řekl Macer krče rameny.

„To není pravda,“ zvolal Hilla; „to neporučil Caesar, ale Labienus. Kdepak Caesar, ten byl na to příliš politik; ale Labienus byl voják.“

„Galba byl voják,“ pravil Bullio, „protože se nebál; ale Labienus byl vždycky půl míle za frontou, aby se mu nic nestalo. Kdepak byl Labienus, když nás obklíčili Nerviové, he? Tehdy padl náš centurio a já jako nejstarší desátník jsem převzal komando. Mládenci, řekl jsem, kdo mně couvne o krok –“

„S Nervii,“ přerušil ho Strobus, „to nic nebylo; ti na vás stříleli šiškami a žaludy. Ale horší to bylo s Arverny.“

„Jdi do háje,“ namítl Macer. „Arverny jsme vůbec nemohli dohonit. Lidičky, to bylo jako chytat zajíce.“

„V Akvitánii,“ řekl Hilla, „jsem vám jednou zastřelil jelena; ale to vám byl takový chlapík, parohy měl jako strom – dva koně vám ho museli táhnout do lágru.“

„To nic není,“ prohlásil Strobus, „ale v Británii, tam byli jeleni!“

„To mě podržte,“ zvolal Bullio, „tuhle Strobus by nám chtěl napovídat, že byl v Británii!“

„Však tys tam také nebyl,“ opáčil Macer. „Hej, Onokrate, víno! Já vám řeknu, už jsem poznal dost lhářů, kteří říkali, že byli v Británii, ale nevěřil jsem žádnému.“

„Já tam byl,“ řekl Hilla. „Vezl jsem tam prasata. Byla tam sedmá, osmá a desátá legie.“

„Nebav, člověče,“ mínil Strobus. „Desátá nebyla nikdy dál nežli v sekvanském táboře. Měli jste ji vidět, jak přišla vyleštěná k Alesii. Ale tam to dostali, ti cucáci.“

„Tam jsme to dostali všichni,“ řekl Bullio. „Byli jsme biti jako žito, a přece jsme to vyhráli.“

„Tak to nebylo,“ namítal Macer. „To vůbec nebyla tak veliká bitva. Když jsem ráno vylezl ze stanu –“

„Tak to nebylo,“ pravil Hilla. „U Alesie to začalo už v noci.“

„Jdi někam,“ řekl Bullio; „to začalo, když jsme byli na obědě; měli jsme zrovna skopové –“

„To není pravda,“ pravil Hilla tluka do stolu. „U Alesie jsme měli hovězí, protože nám stonaly krávy. Už to nikdo žrát nechtěl.“

„Já říkám, že bylo skopové,“ trval na svém Bullio. „Tehdy k nám přišel od páté legie setník Longus –“

„Člověče,“ řekl Macer. „Longus byl přece u nás, u druhých, a u Alesie byl už dávno mrtev. U pátých byl Hirtus.“

„To není pravda,“ pravil Hilla. „U pátých byl ten – jak se jmenoval? – aha, Corda.“

„Kdepak,“ tvrdil Bullio. „Corda byl v Massilii. Longus to byl, a dost; přišel a povídá, zatracený déšť –“

„To zas prr,“ zvolal Strobus. „Tak to nebylo. U Alesie tenkrát vůbec nepršelo. Bylo děsné horko, já vím, jak smrdělo to vepřové.“

„Skopové bylo,“ křikl Bullio, „a pršelo! A tak k nám přišel ten Hirtus a povídá: Hoši, mně se zdá, že nám poteče do bot. A měl pravdu. Dvacet hodin trval boj –“

„Tak to nebylo,“ řekl Macer. „Za tři hodiny bylo po všem.“

„To si moc pleteš,“ pravil Strobus. „Trvalo to tři dny, ale s přestávkami. Druhý den jsme to projeli –“

„To není pravda,“ prohlásil Hilla. „Projeli jsme to první den, ale druhý den jsme zase vyhráli.“

„Nesmysl,“ řekl Bullio, „my jsme to vůbec nevyhráli a chtěli jsme se už vzdát, ale oni se vzdali dřív.“

„To vůbec tak nebylo,“ na to Macer, „vždyť ani nebyla žádná bitva u Alesie. Onokrate, víno! Počkejte, něco vám povím: když jsme obléhali Avaricum –“

„Vždyť to tak nebylo,“ zabručel Bullio a usnul.