Zkáza Titanicu
Zastři tvář svou, světe širý,
ve vzpomínce na chvíli,
kdy v loni za jedné noci
lidu masy zhynuly.
Paroloď se ponořila
a s ní lidu tisíce,
s ledovcem když se sblížila
a neušla záhubě.
Třináct set a pětatřicet
zahynulo tam v moři
mužů dobrých, žen a dítek,
z nichž dřív mnozí zšíleli.
Lkaní, pláč a naříká
slyšely i velryby,
které už už se těšily
na moc zvláštní potravy…
Neslyšet víc lkaní, pláče
obětí těch nešťastných,
po nichž mnohé dítě pláče,
neznavší rodičů svých…

Poezie