Anemonky/Fata morgana
Kahance světlo blouznivě se míhá,
    v mém srdci opět starých citů spor;
slyš! dlouhou síní teskně se rozlíhá
    divokých vichrů z venku rozhovor!
já k světlu skloním zamyšlené líce,
    přes ně se sveze slza vylkaná,
a zjevy divně dál se vznášejíce
    mizejí v tmách jak fata morgana.

Tu svůdných žen zřím jarobujné vnady,
    tu struna zní, tu zlatá kypí číš —
nadějí klamných rozbořeny hrady,
    a bleskem v mraku psáno: zvítězíš!
kahanec zhasnul v divém vichrů letu
    jak role žití smutně dohraná,
a mně se zdá, že věčnosť jiných světů
    jest vznešené jen fata morgana!

Poezie