Bhagavadgíta/Trojí podstata života
17.1 – 17.6 Trojí životní přesvědčení
Ardžuna říká: kam dospívají, ti, kdo nedbají přikázání (védských) spisů, konají ale oběti a mají jiné (životní) přesvědčení. Je to dobrota, náruživost nebo nevědomost, ó Kršno. Kršna vysvětluje: podle životního přesvědčení jsou tři možná zrození; sattvické, radžasické nebo tamasické. Vysvětlím ti to. V souladu s podstatou každé (bytosti), ó Bhárato, záleží na životním přesvědčení, neboť každý člověk je to, v co věří. Sattvický člověk zbožňuje bohy, radžasický člověk uctívá polobohy a démony a tamasický člověk se klaní duchům a strašidlům. Ti, kdo se chovají domýšlivě, oddávají se vášním a lpějí na majetku nebo provádějí oběti, které nejsou přikázány (védskými) spisy jednají pokrytecky a sobecky, týrají mě a ničí všechny části těla, ve kterých sídlím já. Věř, že tito (lidé) mají démonickou podstatu.

 17.7 – 17.10 Tři druhy potravy
Jsou také tři druhy pokrmů, které tak nutně potřebujeme (k životu) a také (tři druhy) obětování, sebekázně a darování. Vysvětlím ti jejich rozlišení. Pokrm chutný, jemný, lahodný a vydatný, prospívající životu, odvaze, síle a zdraví mají rádi (lidé) sattvičtí. Pokrm hořký, kyselý, slaný, horký, ostrý a kořeněný mají rádi (lidé) radžasičtí. Takové pokrmy způsobují utrpení, žal a nemoc. To, co je bez chuti, páchnoucí, zkažené, staré, odpad a také špinavé jsou pokrmy, které mají rádi (lidé) tamasičtí.

 17.11 – 17.13 Tři druhy oběti
Oběť sattvická je taková, která je přikázána (védskými) spisy, která je bez touhy po plodech a je obětováno s pevným přesvědčením a v oddanosti. Oběť, při které se očekává odměna nebo je jenom pro okázalost, věz, ó nejlepší z Bháratů, že taková oběť je radžasická. Oběť, která není v souladu s (védskými) spisy, která nic nevyživuje, je bez milodarů a obětních chvalozpěvů a je obětováno bez víry, věz, že taková oběť je tamasická.

 17.14– 17.19 Tři druhy sebekázně
Sebekázeň těla (a ducha) (se vyznačuje) úctou k bohům, dvouzrozeným, duchovním učitelům a světcům a také dobrotou, upřímností, mravností a spravedlností. Sebekázeň řeči (se vyznačuje) tím, že to co říkáme nikoho neuráží, je pravdivé, příjemné a (životu) prospěšné a také (je nutná) pravidelná recitace védských hymnů. Sebekázeň mysli (se vyznačuje) vyrovnaností, jemností, klidem, sebeovládáním a ušlechtilostí. Tyto tři druhy sebekázně praktikují s vyrovnanou myslí, bez touhy po plodech a s pevným přesvědčením lidé sattvičtí. Sebekázni, která je praktikována jenom pro okázalost, pochvalu nebo poctu, ale také z pokrytectví se říká radžasická, pomíjející a nestálá. Sebekázni, která je praktikována z pošetilosti, sebetrýznění nebo trýzněním druhých s úmyslem zničit, se říká tamasická.

 17.20 – 17.22 Tři druhy darování
Dary by se měly dávat jenom tomu od koho neočekáváme nic zpět, ve vhodném čase, na vhodném místě a s pocitem oddanosti pro člověka, který je toho hoden. Takový dar je sattvický. Ten, kdo dává a očekává něco nazpět, dává neochotně nebo očekává v budoucnu nějaký výdělek je dar radžasický. Dar, který byl darován na nevhodném místě, v nevhodnou dobu, bez pocitu oddanosti a člověku bez zásluh je dar tamasický.

 17.23 – 17.28 Trojí označení brahma
Óm, tat, sat je trojí označení brahma. Bylo to vyjeveno ve védech a od prvopočátku je to obsaženo v obětních hymnech. Proto vyslovením slabiky aum začíná obětování, sebekázeň a darování tak jak to přikazují (védské) spisy znalcům brahma. Vyslovením slabiky tat začíná obětování, sebekázeň a různé úkony darování těmi, kteří hledají osvobození, aniž by toužili po odměně. Slovo sat se užívá k vyjádření vědomé skutečnosti dobra a také se slovo sat užívá k potvrzení záslužného skutku, ó Pártho. Stálosti v obětování, sebekázni a darování se také říká sat a každé činnosti za tímto účelem se také říká sat. Každé obětování, každá sebekázeň, každé darování, které je učiněné bez víry (v íšvara) je asat jak na tomto (světě), tak i na onom (světě), ó Pártho.

Zde končí sedmnáctý zpěv nazvaný: Trojí podstata života

Védská literatura