Z mého kraje/Do Ameriky
To chytne mě, když vidím na peronu
zamlklý hlouček venkovského lidu,
než poslední zalehne úder zvonu,
opouštět svoji ves a svoji bídu.
V tom rámci břečťanu jich bludné stíny
ve svitu měsíce se střásat zdají
lhostejnost všecku, kal té všední špíny.
Ba, loučení je přemáhá, že lkají
žilnatí starci, vlak co vpřed se hýbá;
blíž k oknu tisknou vlhké vrásky skrání,
zřít, kterak měsíc za ně vsi ty líbá,
ty lesy, vsi, ty temné pruhy strání -