Nový epochální výlet pana Broučka, tentokráte do XV. století/I
Třeba dosvědčiti, že pan Brouček slávou, kterou mu zjednal epochální výlet na měsíc, ani dost málo nezpyšněl. Zpráva
o jeho úžasných výzkumech rozlétla se po vlasti a jméno
Brouček chvělo se na každém rtu; ba, kvůli němu vjelo si
do vlasů několik redakcí a stran, z nichž každá drala
se o jeho přízeň a podkládala mu svoje tendence. Ale pan
Brouček moudře a skromně mlčel. Nestaraje se o vřavu veřejnosti, vybíral klidně dál svou činži a trávil své večery jako
dříve mezi starými známými U kohouta nebo na Vikárce, ale
zde řidčeji odvažovalť se k panu Würflovi jen za novoluní nebo
byla-li obloha mračny zastřena.

Zkrátka, pan domácí nezměnil v ničem neokázalý způsob svého života. Nechodil do kaváren sbírat hold obdivu
z očí mladistvých nadšenců, a jda ulicí, tvářil se, jako by nepozoroval, že zraky a všech na něm utkvívají s touž posvátnou úctou, s jakou patříval kdys italský lid na pěvce
„Inferna“, hledaje na tváři jeho stopy pobytu pekelného.
Pan Brouček nedal se ani fotografovati s okem v neurčitou dálku upřeným a se svým cestopisem v ruce, aniž
sestavil pro časopisy a naučné slovníky svou skromnou
autobiografii s obligátním učitelem, který již v útlou dětskou
duši vkládal sémě všeho dobrého a krásného, aniž si
uchystal do zásoby duchaplné sentence pro památníky, ba
neučinil mezi přáteli ani nejmenší narážku na okolnost, že
je tomu právě deset roků, co začal choditi na Vikárku, zkrátka, nepřijal ani jedné zvyklosti slavných lidí a přiznal
se mi, že vavřín má pro něho cenu jen potud, pokud se jeho
listů užívá ke skopové na divoko.

Zdržuji se déle při této skromnosti páně Broučkově, poněvadž je u nás nyní vlastností tak neobyčejně vzácnou. Touha po slávě stává se znenáhla hlavním, všeobecným rysem
naší společnosti. Kdož dbá nyní o to, aby tiše působil
na své roli, ve své dílně, na katedře nebo za studovním stolkem, spokojen zdárným, byť neokázalým ovocem své
skromné práce?! Ten starosvětský druh lidí pomalu vymírá. Jediná snaha nynějšího pokolení směřuje k zevnějšímu
lesku a fanfárám slávy. Arci slávy nejrůznějšího druhu.
Studující pohrdá studiemi a shání se po vavřínech básnických; učitel pokládá učitelství za své vedlejší povolání a baží státi se spisovatelem, ne-li redaktorem; advokát
přenechává své klienty Pánubohu a stará se o vyšší politiku; rolník zanedbává své hospodářství a dere se o různá výborství; řemeslník zaměňuje verpánek předsednickým křeslem v různých spolcích atd. atd. Národní statky, hmotné i duševní, při tom směru valně neprospívají, ale
zato máme v Čechách již takovou spoustu proslulých lidí,
že trávíme skoro všechen svůj čas srdečnými ovacemi, slavením pětiletých jubileí, pořádáním slavnostních banketů i večírků a podobnými užitečnými věcmi.

Jak hluboko srostla slávychtivost s veškerým naším životem, toho důkazy nalézáme i v nesčetných rčeních a titulaturách. Jiní národové, pozdravujíce voláním své zasloužilé nebo oblíbené muže, přestávají na prostém přání, aby
žili (což není zajisté mnoho) nebo nejvýše aby dlouho žili.
Němci volají „hoch!“, což je také velmi krotké, ba skoro
dvojsmyslné přání. Ale u nás pozdravujeme každého, kdo
třeba nevykonal pranic jiného, nežli že se dožil svého padesátého roku, hned hromovým „Sláva!“, jinde dává
se nejváženějším korporacím nejvýše titul „chvalný“ nebo
„ctěný“. U nás by každá osoba pokládala za urážku, kdyby se jí odepřelo uznání její slávy. Slavný je u nás každý
výbor, klub a spolek; slavná každá redakce, komise
a jednota; slavné, ne-li dokonce veleslavné, každé finanční ředitelství. Zkrátka, sláva rozléhá se na všech
koncích a slávou hází se na všechny strany, jako by to
byla nejlacinější věc na světě. Věru, že nechápu, odkud se u nás tolik slávy bere, pohlížím-li na naši přece jen
skrovnou literaturu, na naši vědu v začátcích, na nedostatky našeho průmyslu a obchodu, na náš dluhy přetížený
rolnický majetek a na politické naše postavení, o němž
raději pomlčím. Odpusťte mi nudné úvahy, k nimž zavedla mne bezpříkladná skromnost mého hrdiny. Mnohý, kdo
se nepodíval ani do Krče, neřku-li na Měsíc, chlubí se každému na potkání svými drahocennými zkušenostmi. Však
znáte takového člověka, který byl jednou v životě
za hranicemi, např. jen v Drážďanech. Každá společnost,
v níž se octne, musí vyslechnouti alespoň některou upomínku z jeho cesty. Prohoďte si třeba něco o gorgonzolském
sýru, a již spustí: „Kdykoli slyším o gorgonzolském sýru,
pánové, tu mi vždycky napadne drážďanská Sixtinská madona, před níž jsem se spřátelil s jedním starým podivínským
Vlachem, který atd.“ Zkrátka, ať se mluví o čemkoli, drážďanský cestovatel dovede na všechno šikovně nebo nešikovně zavěsiti své Drážďany.

Zcela jinak pan Brouček. On dotýkal se Měsíce skoro
nerad a jeho rozprávky v hostinci točily se jako dříve jen
kolem věcí pozemských. Jenže nyní, věren svému slibu
na Měsíci, zdržoval se všeho nepříznivého kritizování městských a státních záležitostí; z téže příčiny vyhýbal se teď
i rukavičkáři Klapzubovi jako zlovolnému rýpalu. Ale jedna
věc povážlivě zviklala jeho příkladný optimismus. Byly to
nově vydané zákony o exekučním řízení, které tak citelně
zkracují práva ubohých domácích pánů a vydávají je bez
obrany všanc zlovůli nesvědomitých nájemníků.

Ačkoliv panu Broučkovi někdy mráz po zádech pobíhal
při pomyšlení na hrůzy železné panny a středověké inkvisice, o níž děsivě pojednávala jedna kniha jeho skrovné
bibliotéky, budilo v něm přece ono nespravedlivé zákonní
ustanovení leckdy touhu po starých, zlatých časech. Litoval, že falešná humanita vzala věřiteli možnost, vsaditi nesvědomitého dlužníka mezi žáby a krysy na dno nějaké
romantické věže, a myslil si, že by čtvrcení za živa nebylo
přílišným trestem pro nájemníka, který ze zásady nájemné
neplatí.

Tyto a podobné úvahy staly se zárodkem, z něhož poznenáhlu v panu Broučkovi vyklíčila jakási záliba ve věcech
minulých. Porovnávaje přítomnost s minulostí, pokud ji znal
z vlastních upomínek, z vypravování starých penzistů a z několika rytířských románů, které četl za mladých let, — začal
se kloniti k náhledu, že bylo za stara v mnohé příčině lépe
než nyní. Pro znovuzavedení železné panny a španělské
inkvisice by sice nebyl, ale kdyby každého zloděje pověsili zkrátka jako tehdáž na nejbližší šibenici, uspořil by tím
stát ohromné sumy na živení darebáků, kterým se nyní
staví paláce z kapes poctivých lidí. A jakým právem nutí
se nyní bezdětný člověk k tomu, aby platil krvavé přirážky
na hříšný školní přepych pro cizí děti? I dříve stálo vyučování pakatel, a přece mládež člověka slušněji pozdravila
než nyní. Továrny neubíraly řemeslníku výdělek a zato vytrval ti kabát půl století. A co železnice? Kolik formanů
a hospod mělo dříve na silnicích pěkné vyživení, a cestování
po dostavníku bylo sice zdlouhavější, ale zato jsi přece
cesty užil a nemusel se báti většího neštěstí než leda zlomení nápravy. A jestliže za dávných dob loupežní rytířové
s pacholky svými pocestné přepadali, měli alespoň své
brlohy jenom na vysokých skalách a číhali za noci v pustých
lesích; nyní však mají nejlepší domy uprostřed samého
města a odírají nás všechny za bílého dne.

Není divu, že při tomto směru myšlenek pan Brouček zabřídal časem do romantické nálady, která mu dříve — vyjma
snad mladistvé ony doby rytířských románů — bývala úplně
cizí. Zvláště často budila se tato nálada, když vystoupil
vzhůru na Hradčany a blížil se Vikárce.

Spisovatel této knihy se přiznává, že i sám bývá opředen romantickým kouzlem, kdykoliv navštěvuje zajímavý
tento hostinec. Ať již se k němu ubírám zadem po Starých
zámeckých schodech branou při zasmušilé Černé věži,
kolem vážného purkrabství a šedých věží památného kostela svatojirského, či předem přes Nové schody zámecké, kolem starých šlechtických domů a novějším zámeckým portálem Scamozziho, kdykoli vstoupím na třetí hradní dvůr před velebný, kamenným lesem ozdobných pilířů
a oblouků k nebi strmící kolos dómu: vždy vyvstávají
ze všech koutů stíny tisícileté minulosti a naplňují mou fantasii vírem pochmurných i pestroskvělých obrazů. Z šera
dávných věků vynořuje se přede mnou zástup prvních křesťanských chrámů. Vidím tajemný pahorek Ziži, kde snad
posvátný plamen kdysi šlehával v kole žreců; vidím
i kamenný stolec, na němž dávní Přemyslovci obouvali
se v lýkové střevíce svého praotce. Ale pojednou mizejí tyto
obrazy a namísto nich zdvíhá se přede mnou chrám svatovítský, sice ještě pouhý nedokončený jeho kůr, ale již velebně zářící v lesku své nové nádhery, a do něho vchází
Karel ve zlatém panovnickém ornátu, obklopen skvoucím
průvodem kněžstva a rytířstva; pak objevuje se vážná postava betlémského kazatele, jenž směle přibíjí své pozvání k disputací o kramaření odpustkovém na dvéře chrámové; tu kadeřavá krásná hlava Jiřího hrdě nese zářivou korunu; tam Vladislav Polský kráčí v plném majestátu; pak plní se nádvoří cizokrajnými postavami ve španělských pláštích
nebo temných řízách astrologů; teď ve vozech, obklopených
zástupy žoldnéřů, bělohorští mučeníci konají smutnou cestu k Bílé věži — a dále, dále snuje se proměnlivé pásmo
výjevů radostných a žalostných, velebných a děsivých…

Na chvilku prociťuji ze sna minulosti a hledím se zálibou
na vzrůstající zdi nové lodi chrámové, jíž doba naše doplní
velkolepé dílo Karlovo. Ale těsná Vikářská ulička znova
mne unáší v zašlé časy. Vzpomínám na bouřlivé děje, jež
v dobách náboženských rozbrojů tolikrát rušily klid kanovníků pražských, jejichž kapitulní refektář stával právě asi
tam, kde vítá tě nyní Würflův skromný hostinec.

Ačkoliv má prosté, nevysoké to stavení zvenčí střízlivé
novověké vzezření, přece kdykoli vstupuji do jeho nepravidelné předsíňky, vždy vězívám ještě v kouzelných poutech minulosti a očekávám, že pan Würfel uvítá mne v malebném
středověkém kroji: s pestrou karkulí na hlavě, v kabátci
s napouchlými, prostříhanými rukávy, v sukni kunovinou lemované, v těsně přiléhajících nohavicích, jedné žluté
a druhé fialové, v červených střevících s půlsáhovými špičkami, a že přede mne místo střízlivé půllitrové sklenice
postaví ohromný hliněný pohár s malováním a s divnými
maňásky na víku.

A ještě když sedím v hostinské jizbě u hlubokého výklenku okna, z něhož jest obloukem krytého schodiště
viděti dolů na dvorek, ohrazený v pozadí tlustou hradní zdí,
kde v širokém výklenku dvě malá okna hledí do bujné
zeleni jeleního příkopu a napravo strmí okrouhlá, malebná, romantická Mihulka: ještě tam, skloniv za sklenicí
chmeloviny ve stinném koutě hlavu do dlaní, dopřádám
sen minulosti — jest mi, jako bych seděl pod gotickým sklepením nějaké středověké krčmy, a čekám, až otevru oči,
že shledám se v některém století minulém…

Čtenář mi promine, že mluvím trochu déle o sobě. Vždyť
ví, s jakou sympatií lnou všichni autoři vůbec ku své osobě. Je skutečně zvláštní, jak rádi se obírají sebou samými
a s jakou pietou se k osobě své chovají. Nemluvím ani o lyrických básnících, kteří se věnují zpravidla výhradně kultu
svého šlechetného a drahocenného Já; nemluvím o cestopiscích, kteří cizích krajin a národů užívají většinou toliko
za malebnou stafáž ku své zajímavé osobnosti, imponující
čtenáři při každém kroku vpravdě gentlemanskou jistotou
a vybroušeností, ač třeba často bývala dosti komickou figurkou pro ty spolucestující a domorodce, které sama líčí
jen s pohrdavým humorem, — ale již neobejde se bez vystoupení autora, všemi ctnostmi ozdobeného, ani žádná
báseň epická, žádný román, žádná novela nebo črta, a brzy
nadejde bezpochyby doba, kdy také dramatičtí spisovatelé vřadí svou vlastní vděčnou figuru mezi osoby svých kusů.
Ani učení spisovatelé nechovají se jinak. Alespoň pod řádkou musí do svých studií a monografií vpraviti „spisovatele těchto řádků“ a z každé stránky vyzírá opravdová úcta,
jakou chovají k „autoru tohoto pojednání“.

Než dosti již reflexí; přistupme k ději!

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom II/I