Ruch (almanach 1868)/K svatému Janu
Pravila matka k dcerušce:
„Zastav, mé dítě, ňader stesk,
mlč, půjdeš se mnou do Prahy,
tvůj žal rozptýlí města lesk.

A krásnáť Praha, dceruško,
podivíš tak se mnohému;
již stiš se, budem putovat
na jaře k Janu svatému.“

„„Ach matičko, má matičko,
co může mi ta Praha dát?
Museloť srdce by mi tam
dvakrát tak bolně usedat.

Když tenkrát jsme se loučili,
ty’s slyšela mě nářeky,
on s láskou k Praze odjížděl
a tam ji pohřbil na věky.

A Praha, díš, tak krásna je
a mnohá tak tam krásná věc;
však jednu kdybych potkala,
mně srdéčko by puklo přec.

A každý krok by slzu stál,
za každým hledem lít’ by vzdech,
mně volněj’ doma v komůrce,
té smutné pouti, matko, nech.

A chceš-li přec, toť svatý Jan
tam u hrobů i u nás, víš?
Tam z jara budem putovat —
a máme tam tak mnohem blíž.““

Poezie
Ruch