Pramen písně
Praménkem vlasů ústa opíti
a přivoněti si
a zapomenout na kvítí,
ach, čmeláci, vodopád medu
najednou vypít, do pohledů
jej celý vložiti!

Tak se tu motám, se střech vláha kane
a na rty mé
padají kapky nikdy nelíbané,
cosi bych říci chtěl, že bojím se, že tonu,
že jako vrána, vrána v srdci zvonů,
hledám svou bolest, která tone v ráně.

Vždyť slzy špatně tekou, jinam měly
odplavit žal,
pro samou lítost plakat zapomněly
pramínkem polibků, jímž spojiti se mohu,
když podívám se vzhůru na oblohu,
s ústy, jež nikdo nelíbal.

25. XII. 1939.

Poezie