Na domácí půdě/Hradčany při západu
Ve smaragd starých stromů moře zlata
se lilo mezi věže, střechy, štíty,
jak jehly lítaly kol dlouhé svity,
a v každém ohně zlatá jiskra vzňata.

A barev bakchanálem vzpláti chvátá
ten obraz hradu, ztopen v jas a třpyty;
co mořem plamenů plá azur sytý,
noc v hlubině se valí černošatá.

A obraz Hradčan zářící a skvělý
jak fata morgana se ze tmy noří,
jak v staré slávy oživly by lesku.

Ó poutníku, jenž jdeš tu osamělý,
ten západ chvíli měj za novou zoři,
na chvíli ulev zoufalému stesku!