Poesie (nová řada)/Při číši falernského
Dosti slz, nač smutným býti,
čas, jíst veselí zas chleba:
krátké je tak jitro žití,
    užit ho třeba!

Upřímnost, vím, že mi škodí,
přece však dím, co jde ve rty:
dřív jsem miloval… teď vodí
    mne choutky, žerty.

Co jsem rád měl? Paměť s láskou
vrh’ jsem za okno v čas pravý,
radost s upomínek páskou
    se v sklence taví.

Dívčí-li to láska, viny
abych potrestal, nechť slyší,
na klín usedl jsem Fryny
    s falernským v číši.

* * *
Jestli to… leč pryč už, stíne,
otců dědictví a bědo!
Raděj ty mi věšti, Fryne,
    bakchické Credo.

Oltář rozkoše stav k výši,
mějme bezuzdnost a dělnost
zpilých — a snad najdem v číši
    i nesmrtelnost.

Žasnouce, v dík nad osudem
půjdem v rajských sklepů sídla,
z sudů věčnosti pít budem
    tokajská zřídla.

Touhu teď v to vnebevzetí
bych vzpjal, jíž nic neutiší,
tvé se chýlím ve objetí
    s falernským v číši.

* * *
Na hrobech zřím vinic řady,
nuž z těch vinic ku posledku
tepnu lásky zjařím mladý
    teď prachem předků.

Život nad smrtí jde smavý,
tak chce bytí kolej stinná:
pijme na hrobaře zdraví,
    mně dolij vína!

Kdo lkát nepřestal již cele,
jistě z vlastní viny marné
nemůž’ pít — ni líbat vřele
    dívčiny švarné.

Ať se kruší před nebesy,
hotov in aeterno v tiši,
půjdu na pohřeb mu s plesy,
    s falernským v číši.

* * *
Kdo mne přerušil? — Ty roje
duchů kdysi znal jsem snící…
Bijí v těžká pouta svoje,
    chtí cosi říci…

Pojďte, ať co chce vás trudí,
láskou ohřát se a vínem…
Nejednou, hruď lnouce k hrudi
    jsme byli činem!

Teď vy, marné stíny všecky,
chýlíte rty zkrvavělé,
a mne k zemi poutá dětský
    smích dívky smělé.

Zpiti klňme hrdlem celým
Prozřetelnost krutou s výší…
Ráno sobě v lebku střelím
    s falernským v číši

Poezie

pl:Pijąc falerno