Písně kosmické/19
Oblaky Země jsou synové tkliví,
    matičku Zemi si krví svou živí,
    slzami smývají starobné vrásky,
    mladí jí líce a svěží jí vlásky,
    ve světů závratně vířivém honu
    od věků přes věky do časů skonu
        nesou si matku jak v bavlnce měkce.

    Oblaky, oblaky, labutí křídla,
    šedivé hádanky, mlhová vřídla,
    jiter a večerů zlacené znaky,
    růžové kolébky, rakevní mraky,
    nesete praotců poslední vzdechy,
    nesete potomkům první jich dechy -
        zdravím vás, zašlosti, přišlosti lidská!