Heinův passionál/Kdys podél cesty své…
Kdys podél cesty své já v trávě
přemnoho květin vzkvétat zřel,
leč lenivě a nevšímavě
svou herku dál jsem pobízel.

Teď, kdy mne mdloba rve a svírá,
kdy hrobu van už na mne dých,
mne výsměchem, jak přízrak týrá
vůně těch květin zhrzených.

Zvlášť viola ta, žhavě žlutá,
mně vyčítavě v mozku plá.
Ó, že mi tenkrát, nedotknuta,
ta zbrklá holka odešla!

Mou útěchou, že řeka Lethe
přec posud sladkou chová moc,
by hloupé srdce mé, to kleté,
z ní smělo pít svou dobrou noc.

Poezie