V přírodě/IV.
Nic neskojí tak mysl osiřelou,
jak velduchů nesvadlé výkvěty,
kdy zvou nás v říše krás u výlety
a věčnou mladost před duši nám stelou.

Však zajít v hor si osamělou skrejši,
být u pramene črtám přírody,
jak rostou v díla věčné lahody —
to nad slzy nám duši ukonejší.

Tam v tichu dlít a nevnímat ni hlásku,
ni měkkých ňader k dechu zvednutí,
ni lístku třepotného šeptnutí,
jen s myšlénkami v královském být svazku —

Tu zdá se mi, že vše to velké čítám,
co z ducha bání v básně prýštělo,
ba jakby se jim odtud nechtělo,
já s velduchy všech věků se tu vítám.