Sepsání války peloponnesské/82.
„Avšak nemyslím nikoliv, abyste netečně, dopouštěli,
aby se spojencům našim škodilo a zlomyslníkův
úklady nestíhaly; ale to radím, abychom se
zbraně ještě nechápali, nýbrž posly vypravíce, stížnosti
své vedli, nedávajíce na jevo ani přílišné chuti
k válce, ani že bychom jim čehosi prominuli; mezi
tím pak i své síly pořádejme a o spojení i s Helleny
i s barbary se ucházejme, zdali bychom si tak nějakou
posilu buď loďstva nebo peněz získali. Nesmíť
se zajisté nijak za zlé bráti, když kdokoliv, jakož
i my nyní od Atheňanů zaskočeni jsouce, nejenom
Helleny ale i barbary ku pomoci vyzývají, aby se
zachránili. Spolu pak i ze svého přispívejme. Vyslyší-li
stížnosti našeho poselství, tím lépe; pakli nic,
po dvou i po třech letech již lépe jsouce ozbrojeni
potáhneme na ně, jak se nám uzdá. Snad že znamenajíce
naše přípravy a jim podobné ústní důvody
s naší strany, raději ustoupí, dokavade ještě území
své nemají popleněné a raditi se mohou, jak by statky
své vší škody odvarovali. Osadíte-li totiž území jejich,
nesmíte je považovati jinak, leč jako zástavou, a to
tím více, čím lépe vzděláno jest; nutno tedy co nejvíce
ho šetřiti, abyste k zoufalství je doženouce, přemožení
jich si neztížili. Jestliže pak nepřipraveni
jsouce, zemi attickou pleniti budeme, poslechnouce
žalob spojenců, vizte, ať tím nezpůsobíme Peloponnesu
více hanby a nesnáze. Neboť stížnosti obcí i
jednotlivců lze usmířiti; ale válku pro zvláštní prospěchy
ode všech pozdviženou, o níž nelze ani předvídati,
jak vypadne, nebude ani lze slušně odložiti.