V přírodě/XXXIV.
Máť všecko naše pocítění
své jaro i své odkvěty,
jen přátelství chcem a tu lásku
v květ utrmácet stoletý.

Já nikdy neměřil bych délkou,
čím srdce nám se zachvějí,
vždyť jedna slza stojí za víc,
než na sta v tváři krůpějí.

A nikdy nedrobil bych v léta,
co jest jen jara vanutí,
vždyť jediný dech lásky víc je,
než tisíceré dýchnutí.

A krůpěj pravdivá i růže,
byť potom hned se kladla spát,
jen když mně z plna zaskvěla se —
buď požehnána na stokrát.