Letní vzpomínky/II.


1. 
Nuž — dorostl jsem a hrdě dost
jsem kráčel po pražském mostě,
a díval se s chodníku na chodník,
kde které jde hezounké rostě.

Kde které jde líbezné rosťátko
a nese se růže jemná,
a má-li pod brvami blankytná
či má-li snad očička temná.

A blondýna je-li či brunetta,
a srnčího je-li kroku,
a obloučká je-li po prsou
a štíplého při tom boku.

A ústa má-li jak maliny —
ach Bože, když člověk narost’,
má pojednou pranové ohledy
a tisícerou pak starost!

2. 
Hrome, ten pohled — ta postava!
Jak, v pravo se zatáčí dolů?
Co myslíš, ty andílku, proběhnem
se trošičku o závod spolu?!

Já předešel. Zase tak pohlédla;
však honem zrak sklopila k zemi.
Oslovit chtěl jsem ji, nevím proč
jsem zůstal však přece jen němý.

Aj vida, hledí mi uniknout!
Vždy rychlejší její je chůze,
a přede mnou jak tak pospíchá,
je podobna letící duze.

Již přece zas poněkud slevila
s rychlosti krůčku svého —
a hle, teď zvolna se zatáčí
do „koutku palácového“.

A postála, trochu se ohlédla,
já pozdravil z povzdálí skromně,
a ona se lehýnce usmála
a zmizela — v černém domě.

Zde tedy! A nejspíš že dceruška
té známé mi od dříve paní?
Nu počkej! Ty nevíš, jak umím já
děvčátkům ukrádat spaní!