Ottův slovník naučný/Ádón
Ádón, předeufratské semitské slovo významu »pán« v nejširším slova smysle, jak i Hésychios foinického boha Adónida správně slovem  překládá. O bozích užíváno ho původně jen jako epitheta, jak s tím i u jiných jmen bohů se setkáváme (srovn. na př. baal = původně pán, mélek [Moloch] = král, sédek = spravedlnost a p.), jež však během času místo božstva samého kladeno. Ve smysle tom setkáváme se se slovem tím hlavně ve formě plurálové suffixové , vl. moji páni, moje panstvo, můj pane (v oslovení i vypravování, a sice vždy beze členu asi 134.), řídčeji bez suffixu  (člen připouštějící), zvl. oblíbeno , pán pánů, v bibli a vůbec u Hebreů (již čtou je z úcty všude i tam, kde v bibli Jehóvá se čte), u nichž i první částku složených jmen vlastních tvoří na př. Adonijjá, Adoníbézek, Adonísédek atd. I u starých Foiniků shledáváme se ve smysle tom s lokálním bohem zvaným  (vl. můj pán) — z toho řecké  — se středem kultu v Byble a na Kypru, kde ctěno pod jménem tím slunce, jehož paprsky zima (tento drsný kanec, jemuž dle báje foinické A. podléhá) seslabuje a ničí. Proto slavena slavnost A-ova v měsíci Temúzu (červnu) o letním slunostání, kdy slunce kraje severu opouštějíc k jihu se béře, při níž zavzníval i z bible (Jer. 22. 18) známý nářek nad symbolickou smrtí A-a »hói Adón ve hói hódó!« (»Žel Ádónu a žel jeho lesku!«). Jménem boha tohoto zvána i květina slunečnice, , jež snad bohu tomuto byla zasvěcena, ježto »příchod a odchod boha«, totiž slunce, naznačuje (srv. i řecký název její: heliotropin). Viz . Dk.

Ádón