Píseň písní (Dvořák)/III
Na lůžku svém jsem noci hledala
jej, jehož duše moje miluje;
jej hledala jsem, aniž nalezla.
Chci proto vstát a chodit po městě
a hledat po ulicích, náměstích,
jej, jehož duše moje miluje.
Jej hledala jsem, aniž nalezla.
Mne našli hlídači, již po městě
obcházejí, (jich jsem se tázala):
Jej, jehož duše moje miluje,
zda viděli jste? — Od nich maličko
jsem odešla, když toho nalezla
jsem, jehož duše moje miluje.
Jej chopila jsem a dřív nepustím,
až v dům jej svojí matky dovedu
a do komnaty svojí rodičky.

Zapřisáhám vás,
Jerusalema
dcery,
u gazel,
u laněk,
volně
probíhajících
niv prostorami!
Nebuďte,
nerušte
ve spánku
lásku mi,
dokud nezachce.

Co jest to tam, co z poušti zvedá se,
jak sloupy dýmu, myrrhou, kadidlem
jsouc prosáklé i práškem všelikým,
jenž v domě obchodníka kořením?
Hle, totě lůžko, jež má Šelómó!
Kol něho olbřímů je šedesát
z olbřímů (lidu) isráélského.
Z nich každý mečem vládne dovedně;
jsouť v boji cvičeni a každý má
před hrůzou noci meč svůj po boku.
Nosítko udělal si Šelómó
král ze stromoví Libánónského.
Ze stříbra sdělal jeho opory,
ze zlata jeho lenoch (upraven),
nach argámánu bylo lehátko
a vnitřek láskou vystlán, již mu vstříc
přinesly dcery Jerusalema.

Vyjděte, patřte,
Sijjónu dcery,
Šelóma krále
ve vínku.
Máť mu jej zvila,
vložila
na skráň v den sňatku,
v den, kdy mu splesá
srdce radostí.