Ottův slovník naučný/Innominátní smlouvy
Innominátní smlouvy (bezejmenné sm.), contractus innominati, nazývaly se v řím. právu ony neformálné smlouvy, které se stávaly právně závaznými tím, že jeden kontrahent ve prospěch druhého něco splnil přijímaje od druhého kontrahenta . Formalismus řím. práva připouštěl původně jen obmezený počet pravoplatných smluv, které byly uzavřeny v předepsaných formách. Teprve později získala si půdu zásada, že i smlouvy neformálně o plnění a vzájemném plnění jsou platné, jestliže na iedné straně nastalo . Kdo slíbené splnil, mohl  žádati na druhém kontrahentu vzájemné plnění nebo  vrácení svého plnění, pokud se týče hodnotu tohoto plnění (jus poenitendi). I-mi s-vami nazvány byly kontrakty tohoto druhu proto, že nemají zvláštních technických jmen. Dle způsobů plnění i vzájemného plnění, jež mohou býti nějaké dare nebo facere, vřadovány byly tyto i. s. do 4 skupin: do ut des, do ut facias, facio ut des, facio ut facias. V moderním právě, v němž žalovatelnost smluv není zpravidla vázána žádnou formou, pozbyly i. s. svého významu. Užíváme-li přes to ještě dnes tohoto pojmenování, označujeme jím pouze onu nekonečnou řadu smluv, jež v živém a různotvárném právním obchodě mohou se vyskytati nespadajíce pod žádnou v zákoně přesně vymezenou a pojmenovanou smlouvu.

Římské právo v Ottově slovníku naučném