Na prahu ráje/Nesmířeni
My rozhněvali jsme se pro tak málo!
— Matička u mne celé noci v pláči.
„Ó přijeď, budu tě mít stokrát radši, —
mně po tobě se tolik nastýskalo!“

Tak bledé, choré, mroucí dítě psalo
— a doma nevěděli, co to značí;
pak mrtvé děcko matka k prsoum tlačí,
— a dítě s dítětem se neshledalo.

A druhé žilo dál; — a muž byl z něho;
a po noci, již probděl, užil všeho,
na písmo přišel, které přečet’ s těží.
A z rána odjel vesský na hřbitůvek;
však nenašel ten malý, dětský růvek:
— Sníh tam tak hluboký, — tak čistý leží!