Bludné duše/Oddíl první/III
Na faře v Okrouhlině, asi půl hodiny od Jiřic,
čekali nového kaplana. Vybílili pokojík, vydrhli
podlahu, umyli dvéře a otevřeli okno, aby to
hezky provětralo. Kaplanka na Okrouhelské
faře byla skrovňoučká, tak zrovna pro jednu duši. Staré
nepravidelné klenutí připomínalo, že tu vždycky kaplan
nebydlil. Někdy prý zde bývala komora s kuchyní. Ale
měla tu výhodu, že jedním oknem bylo daleko viděti. Kaplanky
ve farách bývají obyčejně ten nejzastrčenější kout.
Přišel-li některý host na zdejší faru, po každé se divíval
vyhlídce z kaplanky. Dřívější pan páter se vždycky takovémuto
divení trpce pousmál; mělť bezpochyby příčinu.
Řekl-li některý ze starých pánů: „Skoro vám to, bratře,
závidím,“ pokaždé odpověděl: „Vyměňmež si, důstojný
pane!“ Starý pán se potom obrátil a vyhlídce se přestal
diviti. Okrouhelský pan farář vyšel si chvílemi před faru
a zadíval se do cesty, není-li viděti jakýsi povoz. Už se
chýlilo k večeru, a kaplan měl býti dneškem na místě; musilť bez toho již o všech svatých odbývati všecko sám.
Pan farář přestupoval netrpělivě z jednoho podpatku na
druhý. Náhle ozval se za ním slabý, poněkud nesmělý hlas.
Bylo to latinské pozdravení.

Pan farář se kvapem obrátil, poděkoval také po latinsku a přivítal zdvořile nového spoludělníka na zdejší vinici.

„Však už se vás, pane bratře, ani nemohu dočkati,
a kudy, řekněte mi, jste tudy přišel? Jdete přece od města,
není-liž pravda?“

„Zbloudil jsem, důstojný pane; pustil jsem se lesem;
řekli mi, že je tam tudy nejblíže a že prý si nadejdu,
dobrou hodinu.“

Pan farář se. usmál: „Stará Braďačka by řekla, že
budete mít u nás neštěstí. Ale nebojte se, v Podlesí jsou
dobří lidé a hodného kněze mají rádi, a já doufám, že
vy, velebný pane, hodným budete. Ve mně naleznete pravého
a upřímného bratra; uvidíte, že se vám zde zalíbí.
Buďte mi ještě jednou srdečně vítán! — Nejdříve vámi
ukážu Vaše -obydlí. Kaplanka jest nejlepší místo ve zdejší
faře, takovou vyhlídku, jako vy máte, nemá ani sám kníže
pán. — Podívejte se!“

A stěmito slovy přiblížili se oba k oknu, odkud bylo
viděti na lesy.

„Nuže — líbí se vám to?“

Mladý kněz přikývl pouze hlavou. Velké, temnomodré
jeho oko spočinulo na tmavé zeleni zdejších lesů, jako by
na těch hlavách starých, staletých drv něco hledalo, jako
by na těch tmavých, zádumčivých čelech jejich chtělo
něco čísti.

„Zdejší lesy táhnou se do dálky na několik mil; ale
řekněte mi, kterak pak jste pravou cestu nalezl?“
Mladý kněz pozdvihl hlavu a odpověděl: „Přišel
jsem k nějaké vsi, zdá se mi, že ji jmenovali Jiřice.“

„Ano, ano, Jiřice patří k nám.“

„A tam mi pověděli, kudy na faru. Jeden soused
mne doprovodil.“

„Vždyť jsem řekl, že jsou tu dobří lidé a že hodného
kněze mají rádi. Byl to bezpochyby sám rychtář; byl
vysoký, už šedivý a vážný muž, není-liž pravda?“

Mladému knězi se zdálo, že ani otec, ani rodný
bratr nemohli by se chovati přívětivěji k němu než pan
farář.

„A vaše věci?“

„Je mi divno, že tu povoz není.“

„Přijede, přijede, bratříčku, budete unaven, v kuchyni
vám dají něco na posilněnou. Pojďte!“

Mladý kněz musil sám sobě přiznati, že tak vlídného,
opravdu bratrského přivítání se nenadál. Jeho
spolužáci byli již skorem všichni na svých štacích, od
některých dostal už i zprávu, jak byli uvítáni, a dnešní
den ho naplňoval obavami. Na jednom místě prý se nemohl
kaplan do fary ani dostati, na druhém si ho farář
hrubě ani nevšiml, a zde jako by přicházel do druhého
domova. Musili i do sklepa pro víno, pro „tu rýnskou
s tím zlatým papírem“, a potom si s ním farář ťukl na
upřímné přátelství.

„Nechci vám býti představeným, ale přítelem, rádcem,
bratrem, otcem. — A víte-li pak, Kačenko, že náš pan
páter zabloudil a že hledal faru v Jiřicích?“ obrátil se
starý pán ku přistárlé už ženě, kteráž seděla opodál, pozorujíc
zkoumavýma očima nového kaplana, pletouc při
tom pilně punčochu.

„Nebylo by také divu; vždyť říkám, že jsme tu jako
na poušti, neví o nás nikdo a my také o nikom; jsme
tu jako zapomenuti, a jestli na nás také jednou zapomene
Pánbůh!“

Panna Kačenka se dala do smíchu; pan farář jí
přizvukoval a odpověděl: „Na Okrouhlinu v nebi pamatují.
Slyšíte-li, velebný pane? Máte to u nás podivné,
Chcemc-li déšť, prší, a chceme-li jasno, je běžky, pole
tu nejsou sice nejlepší, ale boží úrodička na nicb uchází.
Máme pobožné osadníky, člověku by učinili pomyšlení,
snesli by poslední. K velikonoční zpovědi jdou do jednoho,
u rychtářů jich bývá na cvičení, jak by nabil. Práci budete
míti snadnou; ale na něco vás musím upozorniti. Je
tu několik — abych to zrovna řekl — rýpalů, do kostela
chodí sice každou neděli a každý svátek, ale jen proto,
aby kněze zkoumali, aby jeho kázání potom doma přetřepali; však je poznáte, a proto vám kladu na srdce,
bratříčku: svá kázání pracujte pilně, nevíte nikdy, kdo
vás poslouchá.“

Někdo zabušiii na vrata.

„Bude to můj vozka,“ pravil kaplan a zdvihal se.

„Zůstaňte jen, bratře, zůstaňte! Kačenko, řekněte
jim, ať to nechají na voze do rána, a vozkovi dejte
večeři, aby nás v Podlesí nepomluvili.“

Pan farář se čtverácky usmál a zakulacenými tvářím
jeho slušel ten úsměv výborně. „A s
domácností u nás budete také spokojen: hospodyně
je řádná a rozšafná žena, je z mého příbuzenstva,“
podotkl pan farář, když Kačenka vyšla na zápraží.
Potom se ptal ještě po ledačems, na seminářské poměry,
na pány představené, na pány profesory, divil se mnohému,
přikyvoval ku všemu, v duchu mnohého nepochopoval, usmíval se, říkal „tak, tak“ a hladil si tváře.
Přišel i na jezovity, znal prý z Pražské koleje skorem
všecky a některé z nich na zdejší faře po několik dní
přechovával. Začali i o stavech, o císaři Josefovi, o jeho
reformách, světlých i temných stránkách generálního semináře,
rozpředli hovor i o robotě, mluvili i o hnutí ve Francii…. Pan páter se znal ve všem výborně, nad
leckterým jeho výrokem hlava páně farářova se pozastavila.
Ale mladý kněz nedal mu času přemýšleti: vždy
jinými a jinými předměty upoutával mysl jeho.

Už mohlo být k jedenácté, když ho pan farář uvedl
do pokojíku, pro dnešek zatím nejpotřebnějšími věcmi
opatřeného.

Pan páter neměl však na spánek ani pomyšlení. Usedl
si na staromodní židlici ku čtverhrannému, dubovému
stolku, na němž hořela voskovice v mosazném, čistě vyleštěném
svícnu.

Oko jeho zadívalo se v neurčito; bílá ruka se hnula
a přejela čelo ještě bělejší. Chvílemi vstal, přeměřil dvakrát
třikrát pokojík a opět usedl.

Byl postavy prostřední, útlé; černý soukenný kabát až
po krk upjatý, těsně přiléhající k tělu, splýval mu přes
kolena.

Po chvíli vytáhl jakousi knihu, byla vázana v černé
kůži se zlatou ořízkou. Četl v ní as půl hodiny a pak
ji odloživ, opřel mladou hlavu o ruce a přemýšlel. V neděli
měl míti kázání, měl osadníkům říci, že je zdejším
kaplanem, měl je ubezpečiti o své upřímné snaze, měl
jim pověděti, že všechněm přichází vstříc s láskou, a měl
je poprositi, aby mu tu jeho lásku a to jeho přátelství
opětovali; ale na to pan páter nepomyslil, působilo mu to
starostí nejméně; byl dobrý kazatel. Pod lebkou proudily
mu asi jiné myšlénky; bez pochyby je chtěl již dříve
tou knihou zapuditi a snad se mu to nepodařilo. Vzpomínal
na rodiče, z nichž jeden už odpočívá pod zelenou
ravou, a napadlo mu, zdaliž ví, že jeho jedináček je dnes
aa faře, že je kaplanem v Okrouhlině, a zdaliž viděl, jak
rdečné a upřímně byl uvítán. V oku se mu zakmitla lza a svitem voskovice proměnila se v perlu.

Rodiče měl chudičké. Vyživili ho svými mozoly a vychovali
ho Pánubohu. Starý otec posýlal synovi do Prahy
poslední tolar, matička upekla mu vždycky pletence z vejražky,
a sami chudáci v chaloupce s doškovou střechou
jedli suchý okoralý chléb. Tak vychovávají do dneška ne
jedni rodičové své syny Pánubohu…. A když tak ti lidé
v rodné vsi viděli, jak otec pracuje, jak si nepřeje, jak
matka se lopotí, smáli se, že jsou to staří blázni a ledajakýs všetečka to řekl otci i do očí. Starý muž zakýval
hlavou a takových řečí si nevšímal. Jen jednou se rozhněval,
vyšel si před chaloupku a toto pověděl: „A kdybych
z téhle chaloupky strhl i poslední snopek a dal ho
synovi, kdybych z těchhle dveří i futro vytrhl a dal je synovi,
kdybych tuhle chaloupku celou rozbořil, kámen z ní
prodal a utržený peníz dal synovi, nikomu není nic do
toho, a k žádnému, co je vás tu, o kus chleba nepřijdu!“

A nepřišel nikdy. Nikoho ničím neobtěžoval, živil
se poctivě a umřel s úsměvem spokojenosti na starých
rtech. V poslední chvíli se mu oči zarosily a dívaly se
na syna, kteréhož měli za několik neděl světiti na kněze,
a vyschlé rty zašeptaly: „Škoda, že tě, chlapče, neuvidím,
až půjdeš poprvé k oltáři. Můj Bože!“

A potom bylo v té chudé jizbičce se začernalým,
dřevěným stropem ticho, až k zalknutí dusno, ku staré
hlavě nachýlila se mladá tvář a, svěžíma rtoma vyproudila
se slova: „Ale potěšte se, tatíčku, tím, že vaše starosť
nebyla nadarmo.“ Starý otec ještě jednou otevřel oči,
upřel je v tu stranu, odkud zaslechl hlas, a usmál se.
A nad doškovou střechou letěla vysoko k zimnímu nebi
duše dobrá, duše poctivá, duše spravedlivá …

A já píšu poznovu: Odříkáním se a mozoly vychovávají
do dneška rodičové své děti Pánubohu.