Výbor z Květů zla II./Smutek luny
Dnes Luna z večera s leností větší dřímá;
jak kráska, na mnohých jež ležíc polštářích,
svou rukou lehýnkou a roztržitou jímá,
než sen ji zkolébá, si rysy ňader svých.

Kde měkkých lavin hřbet ji sametový čeká,
mrouc, ona záchvatům se dlouhým oddává,
za zjevy bílými zrak její při tom těká,
jež v azur stoupají co květů záplava.

Když na zem naši pak v té unylosti líné
jí z očí pokradmu snad někdy slza splyne,
hned básník soustrastný, a spánku nepřítel,

tu slzu sinavou v dlaň svoji prázdnou chytí,
jež jak kus opálu se leskem duhy svítí,
a v srdce dá, by ji zrak slunce neviděl.

de:Trauer der Mondgöttin
fr:Tristesses de la lune