Černé růže/Večer (1)
Den pouť svou vykonal a mře a hasne.
Ó, jaké jest to umírání krásné,
kdy v růžovitou náruč hlava klesne
a s krásy políbením tiše sesne!
Hle, zlatoskvoucí slunce zář
ve probledlou mu zírá tvář,
a nad čelem mu stojí hvězdy jasné!

Ach, ze světa v ty nebes tajné říše
přál bych si též juž odejíti tiše,
jen kdyby vlast mne v milou náruč vzala
a na čelo mně políbení dala
a památkou mi přála svou,
jí hvězdou býti nad hlavou
a věčným pozdravem jí svítit s výše!