Krátká příručka hornolužické srbštiny/Samohlásky — Samozynki
Čeština má samohlásky krátké a dlouhé; horní lužičtina nezná dlouhých samohlásek. Jen ó, které zní ve výslovnosti jako u°, má částečné zdloužení: mój (můj), hólc (hoch), dwór (dvůr), Bóh (bůh; vyslov bu°: h na konci je nehlasné). Jinak znějí lužické samohlásky vždy krátce:

Toto y jest vždy krátké a ve výslovnosti se jasně liší od i, čehož v češtině není. Např.: bydlić, čes. bydliti, cyroba, čes. výživa, potrava; dym, čes. dým, mysl, čes. mysl, myto, čes. odměna, syno, čes. seno.

Po h a k píšeme v lužické srbštině i: hibać, čes. hýbati, hinyc, čes. hynouti, dołhi čes. dlouhý, druhi čes. druhý, kij čes. kyj, hůl, kisac, čes. kysati, kipry, čes. slabý, měkký, kyprý, kitka, čes. kytka, kiwać, čes. kývati, wulki (veliký).

Naopak po c, které je v luž. srbštině tvrdé, píšeme y: cybla, cybula (cibule), cygan (cikán), cyhel (cihla), cycha (cícha).

Poznámka. 1. Odchylně od češtiny vyslovujeme tudíž lužické ě, ó a y. Dané příklady bedlivě nacvičme!

2. Lužická srbština v některých případech nezná přehlásky po měkkých souhláskách, tak na př. po dź, š, ž a j. se nemění a v e, ani u v i. Říkáme tudíž lužický dźak za čes. dík, dźakować so za čes. děkovati, naša wowka, čes. naše babička, duša za čes. duše, róža za čes. růže, našu zemju (co?), čes. naši zemi. Po j říkáme shodně s češtinou je místo původního a také dolnolužického ja: jejo, čes. vejce, jehnjo, čes. jehně, zjewić, čes. zjeviti; ale jutro (jitro), kluč (klíč), luby (libý, milý), Jurij (Jiří).

Změna samohlásky měkkého e v o jest v horní lužičtině v nepřízvučných slabikách 1. na konci slov: morjo, čes. moře, polo, čes. pole, słónco (slunce), ludźo (lidé), třo (vyslov tsjo), tři.

2. uvnitř slov: jězor (jezero), kačor (kačer), wječor (večer), čoło
(čelo); zde je změna i v přízvučných slabikách, na př. čop (čep), lód (led), pčoła (včela), sotra (sestra), ćopły (teplý), žona (žena), v zájmenech joho, jomu, našoho, našomu, ale tu ve spisovné lužičtině převládají tvary jeho, jemu, našeho, našemu.

Místo čes. e má hornolužická srbština v některých případech je: khmjel (chmel), wjewjeŕca (veverka), pjenjez (peníz), njesć (nésti), wjesć (vésti); tak i za ě: mjedź (měď), čłowjek (vyslov: čvovjek, člověk), wobjed (oběd), powjesnyć (pověsiti), wumjenk (výměnek), mjedwjedź (medvěd), worjech (ořech), dźewjeć (devět); ve skloňování: na dubje (na dubě), w słowje (v slově), wo žonje (o ženě), ze zemje (ze země).