V zimním slunci/Mrtví
Jdou mrtví žitím dál: — do našich činů
i myšlenek jich zasahuje dlaň;
jsou osnovou, — v ni ruka naše tkáň
svých vpletá růží, trní, ctnost i vinu.
Půl našich vzpomínek jde v říši stínů,
poslední naděje k nim v nebes báň;
jich jeden úsměv kdys nám zjasní skráň,
jich slza pálí duše ve hlubinu.

V nás jejich, náš zas v příštích žije vzruch,
jak vlna vlnu širým oceanem
pohání dál přes celý země kruh,
až, k Tomu, jenž ji zbudil dechu vanem,
se vrátí zas a z bouře peřejí
ulehne ticha k Jeho šlépěji.