Sluncem a stínem/Matce Zemi
Janu Veselému
    V své lůno přijmi nás, ó Matko Země,
až zhasne to, co v nás se zove žití,
jak suchý bereš list neb zvadlé kvítí.

    Tys dala vše, a vše se k tobě vrací;
květ neptá se, zdaž znov se porozvije,
a list na ňadrech tvých pokojně hnije.

    My nevíme, zda víc jsme nebo méně,
však ty jak máť si vlídně vedeš s nimi
a měkce pokrýváš je sněhem zimy.

    Z nich jarem necháš nové klíčit sémě —
Ó Matko! — jen jak je v té žití práci
nech být nás, mřít, — nech čekat spokojeně.