Rýmovaná kronika česká tak řečeného Dalimila/IX
Když dievky ot otcóv sě brachu,
a na Děvín sě vzěbrachu,
dci otciu na život otpovědě,
sestra bratru to povědě:
„Juž jáz nejsem ničse tobě,
každý jměj péčiu o sobě.“
Pak sobě sliúbichu vieru.
Vłasta jim da v pitiu smieru,
aby své tłustosti zbyły,
črstvy a múdry k tomu były.
Potom je na tré rozděli
a úřady je poděli.
Pak múdřějším hrad poruči
a v radě je vsdy seděti uči,
řkúc: „Ktož-ť rád sedí v radě,
ten ostojí v každej svádě.“
Kráším káza sě líčiti
a chytrej řěči sě učiti,
řkúc: „Tímto mužóm poleku,
kdežto mociú nedoteku.“
Třetím káza s łučišti jezditi,
a mužie jako psy bíti.