Marnosti/XXXI
Do mrazu květy vykvetly
    lítostné, chudé.
Pod hrudou země mrtví tlí.
    Co dále bude?

Pod smutnou naší oblohou
    chlad srdce cítí.
Ty vášně, ne, ty nemohou,
    nemohou hřmíti.

Na smutné naší obloze
    víc temní mračna.
Na prázdno touží uboze
    dál duše lačná.

Dějiny, úkoly, jaký cit!
    Kdo ještě věří?
Postavy dávné vyvýšit
    v snů teskných šeři?!

Ze světa, z Čech i na Čechy
    valí se špína.
A v srdce bez vší útěchy
    bolest se vtíná.

Pozdě je. Listí šelestí
    do smutné doby:
Jen ještě hroby nalézti,
    studené hroby!