V přírodě/XLIV.
Já přišel po stech letech k hrobu,
jenž býval někdy hrobem mým,
a hrobník zpívaje mou píseň,
mé kosti házel k ostatním.

„Hrobníku, najdi mi to srdce,
z něhož jsi tuto píseň vzal!“
A hrobník divil se a hledal,
krom kostí však nic neshledal.

Pak z hrobu vztýčil se a mluvil:
„To u nás, pane, neplatí;
mějte si srdcí třeba deset,
hrob hejřil je, vše utratí!“

A dokopal a já si vzdychnul:
„Tam, srdce mé, jsi dospělo!“
A hrobník jako na útěchu:
„To se vším tak, co vyznělo!“