Sluncem a stínem/Práce
Trvá to dlouho, nežli vykrvácí
se srdce z toužení v tom žití ději; —
ba: Ještě krůpěj! — naše rty se chvějí,
když štěstí, mladost, naděj, vše se ztrácí.

    Však blázen ten, kdo, vše kdy v zmar se kácí,
sen po snu zniká, naděj po naději,
se vrací do sebe, jak vlny spějí,
a pevnou kotvu nalézá v své práci.

    Buď sebeprostší, — kladivem a kosou,
v paži se jev neb v myšlenkové síle,
— byť nečítal ji nikdo v zásluhu:
ti šťastni jsou, kdo kropí potu rosou
ten širý svět a padnou při svém díle
jak oráč, bleskem sražen u pluhu.