Padesát let Bedřicha Jenšovského
Vědeckou práci historika-archiváře neurčují jen osobní zájmy, naléhavost některých vědeckých otázek, či působení universitních učitelů. Archivní úředník, chápe-li své povolání opravdově, vychází i v práci literární především z pramenné látky a edičních úkolů archivu, který
spravuje, pořádá a zpřístupňuje. Tato skutečnost jasně se jeví i ve vědecké práci dr. Bedřicha Jenšovského, od r. 1933, po smrti Jana Bedřicha Nováka, ředitele Archivu země české, jenž v neděli dne 24. září se dožívá padesátin.

Rodák vinohradský, absolvent filosofické fakulty Karlovy university, vstoupil již ve studentských letech do služeb českého zemského archivu, jemuž zůstal věren povoláním i činností vědeckou. Již první vědecká práce Jenšovského, jeho doktorská disertace „“ vydaná r. 1913, těsně se přimyká k velikému edičnímu podniku zemského archivu, k „Sněmům českým“. Jenšovský, jenž důrazně vytýká význam archivu jako úřadu správního, i v literární činnosti si všímal otázek dějin správních s hlediska praktického archiváře. Stačí vzpomenouti jeho studii „“ a „“ (obojí v sedmém svazku „Zpráv českého zemského archivu“) či stati „“ ve Sborníku J. B. Nováka 1932. Soustavně se zabývá otázkami archivnictví, archivní teorie, oborem, jemuž do nedávna nebylo u nás věnováno mnoho pozornosti. S těmito směry studii souvisí i Jenšovského působení učitelské na státní škole archivní, kde přednáší dějiny správy patrimoniální a archivnictví. O těchto zájmech Jenšovského kromě starší úvahy programní „“, vydané v českém časopise historickém r. 1919, svědčí hojné recense nové literatury z tohoto oboru v „Časopise archivní školy“, který nověji rediguje.

Od počátku vědecké činnosti zajímal se zároveň Jenšovský o výzkum archivů a knihoven vatikánských a italských, jehož se stal u nás hlavním organisátorem. Sem spadají zejména jeho studie „“ (Zprávy českého zemského archivu VI), „“ (Sborník G. Friedricha 1931) a „“ (Zprávy českého zemského archivu VII). Vztah Jenšovského k Itálii je však mnohem hlubší než odborně badatelský. Je u nás málo tak opravdových znalců Itálie v minulosti i přítomnosti, jako je nynější ředitel Archivu země české. Jenšovský není však jen historikem, ponořeným do vzdálené minulosti, či archivářem, lpějícím na odborném zkoumání starých písemností. Jak takový názor vzdálenějšího pozorovatele by byl klamný, dokázal Jenšovský pátým svazkem Kosinových „“, letos vydaným. Zde vypsal se svou chotí, Věrou Kosinovou, informovaně a spolu poutavě pro široké vrstvy čtenářstva dějiny světové od konce světové války až do sklonku r. 1938.

Dosud vydané práce Jenšovského jsou však jen částí plodů jeho vytrvalé pracovitosti. Jí věnoval a věnuje kromě pořadatelských a jiných úkolů svého ústavu, jimž je příkladné oddán, jakož i činnosti v rozličných vědeckých spolcích a institucích, velikým edičním podnikům Archivu země české. Právě v těchto dnech vydal z pozůstalosti H. Kollmanna obsáhlý svazek edice „“. Jenšovský se věnuje oběma základním vydavatelským podnikům Archivu země české, „“ i edici „“. Kdo zná neosobní pracovitost ve službách ústavu, houževnatou píli v nevděčné, ale tím potřebnější práci, rovnající rozličně cestu historickému poznání, jež jsou význačnými rysy osobnosti Bedřicha Jenšovského, ten také k jeho padesátinám může vysloviti jen přání neosobní: Rozvoje Archivu země české a všech oborů jeho činnosti, které jsou nerozlučně spojeny s životním úsilím nynějšího ředitele.

Životopisy