S Homérem pod břízou
Což divněho, že často básník, v tiši
s Homérem v ruce, s lahodou v své duši
u kmenu břízy, která jaro tuší,
šum hexametrů v její listech slyší?
Od ní, jež nad les hlavu vznesla mladou,
zrak jeho letí k hrdých Karpat středu,
přes háje, doubravy, jež kol se kladou,
v ty dalné, zašlé světy našich dědů.
Též mezi nimi hrdinů plál skrytý
kdys diadém, jenž hodným býti může

Homéra rylce! Na čest Afrodity
Heleny důstojné též květly růže!
A snad – pak v nadšení, jež bleskem svítí,
on v peruť sokolí svou loutnu chytí,
a vzlétna nad hor štít, jež křídly deptá,
strun mečem ohnivým se na ně zeptá!
A vzpomínek když jiskry trysknou z hrudi
nad rovy dávné – v ňadrech žár on vzbudí!
Což divného, že často básník, v tiší,
šum hexametrů v listech břízy slyší?

Poezie