Odpovědnost polské politiky
Ve dnech právě minulých, kdy otázka války a míru v Evropě se hrozivě přiblížila, obracely se zraky všech k Polsku. Neboť více než kdy jindy rozhoduje a bude rozhodovati náš slovanský soused o této osudové otázce. Národní listy snažily se opětovně vyložiti svým čtenářům nepředsudně polskou zahraniční politiku posledních let. Není pochyby, že jako vždy vnitropolitická situace a osobnosti vůdčích státníků nemálo ji usměrňovaly. Ale hlavní příčina základní směrnice polské zahraniční politiky byla přece nadstranická a nadosobní: skutečnost polohy mezi dvěma velmocemi, otevřených hranic na obě strany, starých účtů na západě i na východě. Tato politika nutně a přirozeně směřovala a směřuje k tomu, aby se Polsko nestalo německo-sovětským bojištěm. Je to politika rovnováhy mezi Německem a Sověty, neztrácející spojení s Paříží, nad jiné dbalá rad Londýna a nezanedbávající Řím. Je pochopitelné, že přirozené podmínky byly by vedly leckdy polskou politiku na jiné cesty, než československou i kdyby nebylo bývalo zbytečných sporů mezi oběma státy, i kdyby nebylo bývalo těch omylů, jichž se dopustila politika v Praze i ve Varšavě, omylů, jichž netřeba dnes vzpomínati. V politice nelze dodatečně napraviti, co se v pravý čas nestalo. Jestliže se Národní listy snažily klidně a věcně vyložiti československé veřejnosti i ty činy polské politiky, které nebyly u nás populární, jako byla polsko-německá smlouva z r. 1934, dálo se tak v přesvědčení, že v rozhodující chvíli přes dočasná nedorozumění uplatní se přirozené, životní zájmy polské i k Československu.

Německo dosáhlo dnes územně, vojensky a diplomaticky takového postavení, že se věru nemusí obávati útočné aliance proti sobě namířené, stejně jako snah, vyloučiti tuto velmoc politicky nebo hospodářsky z Podunají. Za pět let změnilo se jeho postavení velmi důkladně. Československá vláda v poslední době slovy i skutky projevila pevný úmysl nedopustiti sice nic, co by se dotýkalo územní nedotknutelnosti a plné svrchovanosti samostatného státu, na druhé straně však zároveň žíti s Německem v dobrém sousedství. Pokud se budou vztahy mezi námi a Německem zlepšovati či zhoršovati, záleží na Německu. Československá vláda si přeje a usiluje o to, aby tyto vztahy se zlepšovaly. Československo by chtělo žiti s Německem v právě tak dobrém sousedství jako Polsko.

Chápeme přirozený zájem polské vlády na tom, aby nedošlo ve střední Evropě k válce, do níž by zasáhly Sověty.  Je však třeba, aby z této správné premisy polská vláda vyvodila také nutný závěr. Nechce-li polská vláda, aby Sověty obnovily ve střední Evropě mocenskou rovnováhu v případě německého útoku proti Československu, musí si uvědomiti důležitost této chvíle. Jestliže Polsko opravdu usiluje o velmocenské postavení, nemůže se zříkati i povinností, z toho plynoucích. Je to přirozený zájem Polska, aby si uvědomilo, že mocensky hranice s Německem pro ně nekončí ve Slezsku. Politika velmocenské rovnováhy v Evropě, politika míru ve střední Evropě, jejímž výrazem byla i polsko-německá smlouva r r. 1934, nutně vyžaduje, aby Polsko jasně projevilo, že v případě německo-československého konfliktu by .

Polská vláda se přesvědčila o zájmu Velké Britanie na zachování míru ve střední Evropě. Britská vláda jej projevila velmi důrazně, ač nebyla k tomu nijak smluvně vázána. Polsko-německá smlouva z r. 1934 nemůže Polsku překážeti v tom, aby projevilo v Berlíně svůj . Právě přátelské vztahy, které trvají mezi Varšavou a Berlínem, umožňují Polsku, aby účinně působila v Berlíně.

Projevi-li Polská vláda, aniž poruší své přátelské vztahy k Německu, svůj životní zájem na
zachování míru ve střední Evropě, nedojde k válce. Nedojde k té válce, jíž se Polsko právem
obává, k válce, v níž by se objevila rudá armáda v Podunají. Takový postup odpovídal by zajisté
celkové linii, již Polsko v zahraniční politice sleduje, téže linii, v níž je i polsko-německá
smlouva z r. 1934. Tento postup měl by však nepochybné další důsledky pro zahraniční politiku
polskou i československou a pro mírovou konsolidaci střední Evropy. Dnes jen zdánlivě je Československo více ohroženo než Polsko. Evropská válka, jež by vzplanula z ozbrojeného konfliktu
německo-československého, zasáhla by .

Pro další vývoj středoevropské politiky má Polsko postavení opravdu klíčové. Nejen může otevříti cestu k míru a válce, ale přispěti rovněž k tomu, oč usiluje také britská diplomacie, aby mír ve střední Evropě byl zachován . Dnes není doba vhodná pro rekriminace toho co se stalo, či nestalo. Dnes bylo by hříchem jitřiti staré rány. Bude ve Varšavě i v Praze dosti porozumění pro veliké úkoly této chvíle, které zastiňují vše osobní a stranické? Jde nejen o dva sousední slovanské státy, vzešlé z konflagrace světové války, jde nejen o evropský mír, , jež by snad nové evropské války nepřestála. Po projevu, jejž měl v Budapešti francouzský kardinál Verdier, mělo by si zejména katolické Polsko uvědomiti, že polský nezájem o mír mezi Německem a Československem, nezájem o zachování Československa, hovící snad chvilkové škodolibosti, mohl by se svými důsledky nejen obrátiti proti Polsku ale i ohroziti celou Evropu bolševismem, před kterým mluvčí katolické církve výmluvně varoval.

Od naší vlády očekáváme, že učiní vše, aby takový vývoj polské politiky usnadnila. V tomto přání shodují se jistě všichni upřímní Čechoslováci. Z války, jež by polská lhostejnost usnadnila, těžil by posléze především bolševismus a nepřátelé Polska na západě i na východě.