Sluncem a stínem/Když jsme prvně sami byli
Když jsme prvně sami byli,
    bylo to jako sen:
jaro snilo, nebe snilo
    — a já celý den.

V noci jsem si vzpomínala
    na pěšinku jen,
tam, kde kvetly modré zvonky,
    pomněnky a rmen.

Na pěšinku, kde jsi stanul,
    čet v tom zraku mém,
kde jsi řekl: Budeš moje?
    a já řekla: Jsem!

Kde jsi pravil: Bůh ti žehnej
    na každé z tvých cest!
a já jen ty modré zvonky
    viděla jsem kvést.