Ottův slovník naučný/Mythologie
Mythologie (řec.) čili  jest  n.  národů pohanských, zejména starověkých.  () v klassické řečtině znamená vypravování smyšlené vůbec, v užším smysle  o zjevu neb věci, které člověka k přemýšlení vybízejí, nejsouce samozřejmy; má tedy mythus původ psychický, i člověk prvotní snaží se dle svých duševních schopností a svého vzdělání dobadati se jádra věcí, jež sahají nad obzor jeho chápavosti, tedy ve sféře jemu téměř metafysické. Ježto pak praemissy lidového úsudku takového bývají bludny, též výsledek jeho, mythus, jeví se opakem pravdy vědecké. Nicméně ani poblouznění toto není bez zajímavosti, ježto zasahovalo hluboko u všeobecný ráz své doby, pročež se stalo předmětem badání vědecké m. Mythy vznikají arci nejhojněji za doby, kdy vzdělání národa ještě nevyspělo, a mohou se týkati rozmanitých otázek náboženských, přírodních, dějinných, slovných — odtud , , , ; vyvíjejí pak se a trvají, pokud nepronikne poznání lepší. Lze tudíž u lidu prostého a u národů nevzdělaných dosud stopovati vznik mythů. Mythy stýkají se arci v první řadě s náboženstvím. Nezvyklým zjevům přírodním prvotní člověk podkládal síly, jež oživoval, dávaje jim podobu svoji, on bohy své ; podobně představoval si později i pomysly éthické. Když pak se ustálila víra v posmrtnost duší, rozhojněny tím značně představy mythické i navoděno spojení mythů s pověstmi, jednajícími o bohatýrech kmenových. Zobecněním mythů lokálních (mnohdy obdobných), slučováním dvou bytostí podobných, jakož i naopak odlučováním bytostí nových na základě různých epithet, přejímáním mythův a kultů cizích, vznikem legend sakrálních, vzájemným vlivem mythu a pověsti, jejichž hranici mnohdy nelze rozlišiti, fantasií básníkův a umělců výtvarných, kteří svými díly měli mnohdy rozhodující vliv na vývoj mythů, ba i podávali někdy mythy jinak nedochované, mohla konečně m. vyspěti v celek tak bohatý a ladný, jaký vykazuje m. národů staroklassických. O starých  jejích v. ; co se umění týče, odkazujeme na díla: Overbeck, , a na příslušné stati Roschrova slovníku.

Již  filosofové zabývali se výkladem mythů, činíce tak směrem trojím:  (Epicharmos, Anaximenés, Hérakleitos, Anaxagoras, Métrodóros, stoická škola),  (Anaxagoras, Aristoteles) a  neboli  dle zakladatele  (v. t.). První dva směry pokládají mythy za  vzniklé výtvory určitých badatelů, kteří chtěli zjevy přírodní a ideální vlastnosti vyložiti allegoriemi.  a  až  přestával takřka na pouhém zaznamenání bájí. R. 1760 de Brosses první vyslovil mínění, že mythy vznikly přirozeně, a užíval methody srovnávací, dle něho Fontenelle, Meiners. Stanovisko Vossovo zejména dlouho se zamlouvalo Angličanům (Gladstone, Paley). Vlastním zakladatelem kritiky v m-ii jest Chr. , dbaje přesnější kritiky pramenův a vykládaje mythy za přirozený výraz prvního lidského vědění. Oproti tomu Jiří Bedřich  pokládal mythus za umělou allegorii přejatou z . Theorie tato došla v nejnovější době vřelého přijetí zvláště u O.  (, 1887 a „“, 1897, v příruční knize Iwana Müllera), jenž zakládaje svá zkoumání na etymologické podobnosti jmen a stopuje vývoj kultů řeckých, shledává, že valná čásť jich sem přešla přes Krétu a Kypros z Orientu. Též Arnošt  v posledním desítiletí  uznává rozsáhlý import kultů semitských v době předhistorické na půdu řeckou, shledávaje jakési kritérion v srozumitelnosti jmen a rázu obětí; Otto Keller a H. Lewy hledají původ mnohých jmen mythických v jazycích semitských, podobné styky uznávají Vict. Bérard, Philippe Berger a Robert Brown, kdežto C. Krauth vykládá řecké mythy z Egypta, Ale málo vývodů této theorie lze pokládati za správné a právem se již proti Creuzerovi opřel G.  (1818), zastávaje se přirozeného vzniku mythův a zamítaje původ řeckého mythu z Orientu. Na to K. O.  první poukázal na význam lidového podání mythů v lokálních mythech historických. Jednostrannost jeho theorie právem vytkl , jenž za hlavní mythy pokládá mythy božské, zkoumá vznik jejich a vývoj; nesprávné však jest jeho mínění, že polytheismus řecký vznikl z monotheismu. Již před tím vydal žák jeho  obšírnou mythologii v 7 dílech a . Fysikálně většinou mythy vykládá  (1853), Eduard  pak klonil se k mysticismu, H. D.  přihlížel k m-ii jednotlivých kmenů řeckých.  poukázal první na samostatnost m. italské. Kar. Bedř.  zasloužil se o theologii homérskou. Dosud nejoblíbenější dílo jest Ludvíka ,  (2 d., 1854, 3. vyd. od Plewa 1875, čtvrté od Roberta 1887) a  (1858, 3. vyd. ve 2 díl. od Jordana 1883); přihlíží též k methodě srovnávací. Petr  vykládal mythy  lokalistickou theorií fysikální málo střízlivě. Z kritiky Creuzerova díla podané  a  vyvinul se pomalu jednostranný , jehož se drželi Lange, Renan, Grote a jejž zvláště vypěstil Karel . S ním souhlasí Eug. Plew a P. Stengel.  vykládali mythy Kar. Aug.  a E. . — Tvůrci  m. jsou bratří ; jako řeči národův indoevropských, tak i jejich m. prý jsou si příbuzny. Když dospělo studium indských věd, srovnávací methoda zdokonalena Ad. ; za kriterion mythu předhistorického Kuhn pokládá shodu jmen (Djaus, Zeus, Jovis, Ziu); mythus nejstarší jest fysický, éthické mythy jsou veskrze pozdější.  zkoumal tím směrem vznik mythů, liše troje periody: rhématickou, dialektickou a mythopoickou; moment etymologický (koncovky rodové, synonymie a homonymie) jest prý vydatným pramenem pro vznik mythů; mythus tedy prý vzniká chorobou řeči, jež ztratila chápavost pro zjevy jednou vytvořené. Kdežto však Kuhn za jádro mythův uznává personifikace mračen a zjevů souvislých, M. Müller redukuje bohy na zjevy světelné, slunce, měsíc a zoři. I v novějších spisech drží se celkem svých starých zásad, čině novým směrům jen málo ústupkův. Etymologie Müllerovy však většinou padly novým jazykozpytem, což omlouvá Müller tím, že jména vlastní neřídí se hláskoslovím obecným. Stoupenci směru toho byli Pott, Benfey, Leo Meyer, Sonne, systematicky jej zpracoval , v Italii Angelo de ,  a , Arnold Foresti, v Americe Edw. W. Fay, ve Francii Bréal a Darmesteter, W. Henry (1892). (Srv. Mähly, , 1885.) Proti Kuhnovi a M. Müllerovi brojili zejména O. , Pavel  a Herm. , neuznávajíce shody v m-ii indoevropské o bozích vyšších, nýbrž v m-ii nižší. Naproti tomu Arn.  směr srovnávací hájí. — Jinaký směr srovnávací, , založil F. L. W. , jenž pokládá víru lidu čili t. zv. nižší m-ii za první, mythy božské a hérojské za pozdější; shoda mythův indoevropských jeví se prý jen v m-ii nižší. Myšlénky Schwartzovy lépe odůvodnil Vilém , jenž pokládá daemony lesní, polní a domácí za společné bohy indoevropské, nepřipouštěje mythu božského v době proethnické. Podobné soudí Elard Hugo . H.  pak, jenž podobně zkoumal v mythech italských, dospěl ve spise „“, 1896, k mínění, že vyšší bozi (t. zv. osobní) vznikli z jakýchsi bohů nižších (speciálních) vlivem homonymie a synonymie jmen.   Za stoupence směru Mannhardtova pokládán je též W. H. , jenž v hojných svých pracích užívá srovnávací methody jen k výkladům o vzniku a významu mythův bytostí mythických, nepátraje po době, kdy vznikly. Redakcí jeho vychází od r. 1884 v Lipsku obšírný slovník „“. Podobný směr jeví se v pracích prof. . Ještě dále šla methoda , tvrdící, že shoda mythů nesvědčí o společném jejich původu, protože podobné mythy vznikly týmiž podmínkami psychickými u národův úplně oddělených; tak hlásali  a Andrew , kteří takto navodili  m-ii . — Jak již nahoře dotčeno, někteří mythologové obmezují svůj úkol na určitou m-ii, užívajíce k rozřešení jeho všech prostředků filologické methody (směr ). Sem náleží Usener a Roscher. Lokální mythy za základ svých studií vzali H. D. , F.  (v článku Heros v Roschrově Slovníku), , jenž vedle toho též hoví theorii historické, jsa odpůrcem výkladů fysikálních a methody srovnávací. Výkladu historickému přejí též Tascher, Kaibel, Maxim. Mayer, Wilh. Müller. Příliš jednostranné hoví výkladu fysikálnímu Konrad Sehrwald a Otto  (, 1898). Konečně vznikla theorie , odvozující náboženské názory mythické z víry duše a ctění předků; zakladateli směru toho jsou Edw. B. , Herbert  a Julius , stoupenci pak jeho Erwin , u nás Vl. Vašátko (Počátkové náboženství), O. Fr.  (Animismus, 1898, a O původu náboženství řeckého v „Osv.“, 1900) a Fr.  (Ctění předků v „List. fil.“, 1889, Řeč a mythus, t., 1893, a j.), dále F. B.  (, 1896), , C. P.  (, 1897, 1899). Všecky tuto uvedené methody výkladu (fysik., éth.-histor., lokál.) a theoretické směry (srovnávací, anthropologický, filologicko-kritický, animistický) mají veliké zásluhy o výklady mythů; chyb pak dopustily se tím, že  chtěly vše vykládati dle zásad svých vlastních. Jen správně kritickým užitím všech method a směrů lze tu dojíti cíle. Kriticky rozebrány různé směry badání mythol. v obšírných studiích prof. Jos. : O nynějších směrech badání mythol. („Listy fil.“, 1888) a O nynějším stavu badání mythol. (t., 1900). klk.