Básně z roku 1865, svazek I./Elegie na moři
Divokrásné moře, jehož ňadro
čerstvý přítok zvedá, odliv níží,
v srdce mé jsi žalu vetklo jádro.
Žalost má se ve tvých vodách zhlíží
zmáhajíc se v uplakanou robu,
tvém jež na dně dávných věnčí hrobů.

Na tisíce pohřbeno Vás tady
bez památky velkém na hřbitovu,
srdcí čistých, srdcí plných zrady;
nikde kříže tady, nikde rovu,
jenom vlna, jež se bouří zvedá,
jako sirá vdova na hrob sedá.

Bez kamenných hroby ty jsou tíží,
ale snivé mysli mojí zdá se,
do vod modrých když se oko hříží,
že z nich pomník u výš pozvedá se,
bouře hněv když nebem těká dravý
a na povrch náhle vlny staví.

Želím vás, kdo tady spočíváte,
vás, jichž nikdo nesměl obejmouti,
ni na rakev slzy plakat svaté,
nesmělť sprovodit vás v slední pouti,
nemohl vám dáti na hrob kvítí,
aniž na rově se pomodliti.

Želím vás, již vlastní krví vřelou
modré tyto vlny barvili jste,
kdo jste odhodlaně s duší smělou
za bratry šli v náruč smrti jisté.
Pro vás — pro ně — horoucími žely
do krvava oči zaslzely.

Vás však nejvíc, nejvíc želím, drazí,
v lagunách již tamo spočíváte,
vás, jichž kosti na břeh bouře hází,
kosti bílé, zneuctěné svaté,
vás, kteří jste jako hrdé skály
za lidskost a práva bratrů stáli.

Bertuccio, muži z nízka rodu,
pyšným chlapem z šlechty pohaněný,
první umíral jsi pro svobodu,
krví zabarvil jsi bílé pěny,
že jsi směle hedvábné té luzy
navždy zahnat vzteky chtěl a hrůzy.

Bertrand bídný také pohřben tady,
kořistí snad mořské stal se zmije,
jež tím trupem plným hnusné zrady
otrávená při dně vod se kryje,
aby míst těch znesvětila vodu,
kde spí ti, kdo padli pro svobodu.

Bertuccio! Čtyři sta vás setbou, —
pro volnost jste umírali tiše,
vaše smrt však hroznou byla kletbou
signorie světovládné říše;
zpět vašimi dětmi vlasti dáno
vše, co zradou ondy pochováno.

Nehynoucí pomník v lidu máte,
jako bratří tam na Bílé hoře,
snad se tajně v noci pozvedáte
uvidět, zda posud rudne moře? —
Nerudne, to slunce z mraků vstává,
pozdrav vám i nám i světu dává!