Pravý výlet pana Broučka do měsíce/III
(První měsíčan. — Divné uvítání. — Čechové na měsíci! — Zvláštnosti měsíční češtiny a návěští o první pozemské gramatice měsíčtiny.)

Pan Brouček pohlédl vzhůru a spatřil podivnou lidskou podobu, vznášející se nad nim v povětří na okřídleném koni. Stříbrné podkovy a bělostná křidla mohutného oře, ušlechtilý obličej ztepilého jezdce, s vavřínovým věncem v rozpuštěných kadeřích, s jakýmsi varitu podobným stříbrostrnnným nástrojem v náručí a s jakýmsi dlouhým talárem, protkaným stříbrnými hvězdami — vše to poskytovalo obraz velmi krásný, ale zároveň ode všeho, co vídáme na zemi, naprosto rozdílný. Jezdec i kůň podobali se totiž spíše mlhovým obrazům, jaké nám ukazuji majitelé optických divadel, nežli útvarům z masa a krve: tak vzdušná, jemná, skoro průzračná byla jejich těla, o nichž se mohlo plným právem užíti básnického rčení, že byla utkána z lehkých oblaků a měsíční záře.

Také jezdec zpozoroval patrně pana Broučka, neboť spustil se dolů a sestoupil s křídlatého bělouše.

Tak stáli oba naproti sobě: Brouček na
dně kráteru, podivný zjev na jeho valu, a poněvadž
tento nebyl vysoký, viděli si dobře do
obličeje. Brouček spatřil nyní zřetelně tahy neznámého
i podivil se přejemné, průsvitně bledé
pleti jeho tváře; spočívalo na ní cosi jako snivá,
stříbrná zář luny.

Postava odvrátila napolo hlavu a napřáhla
proti našemu hrdinovi dlaně týmž způsobem,
jakým herec na jevišti coufá před hrozným zjevením.

Pak zadrnkala o struny svého varita a zvolala
zpívavým hlasem: „Ha, ký to netvor děsí
můj ustrnulý zrak? — Zda smyslů klam tě splodil,
či věčné noci mrak?“

Rozumí se, že takové přivítáni panu Broučkovi hrubě
nelichotilo; ale kritická situace velela mu potlačiti svou nelibost.

Jsem obyvatel země,“ odpověděl tedy
klidně, „kterého zlý osnd hodil na tento daleký
svět. A mám patrně čest mluviti s obyvatelem
měsíce —?“

Měsíčan probral se z uleknutí a ve tváři
jeho zračilo se uyní jen veliké
podivení.

„Co slyším, ha! tys plodem charých zemských niv? — Ký v naše světlé
stany přenesl tě div? —
Ó, země syn jsi jistě, neb
náš jasný byt — jak moh'
by takou stvůrou zář svou
poskvrnit!“

Po té zadíval se bedlivěji na
pana Broučka s netajenými známkami
ošklivosti.

Náš hrdina pravil s povzdechem: „Nedivím se, že vypadám
pro Vás podivně. Vždyť Vy navzájem — hm — mně navzájem —
hm hm —“ Pan Brouček
spolkl štiplavou odvetu a pokračoval nevinně: „Ostatně Vás ujištuju, že
jsem se na měsíc samovolně nedotřel
a že bych ze srdce rád na zeměkouli se vrátil, jen kdybych věděl jak. Jakás neznámá síla odtrhla mne z čista jasna od země
s takovou prudkosti, že jsem pozbyl smyslův,
a když jsem z omráčení procitl, byl jsem již
zde. Buď učinil bůh se mnou nějaký zázrak,
kterýmž jsem potrestán za hříchy své, anebo si
ztropil ďábel ze mne pekelný žert.“

Měsíčan se zamyslil a také pan Brouček
použil té přestávky, aby spořádal své zmatené
myšlénky. Byv před tím všecek zaujat neobyčejným
zjevem, uvědomil si teprve nyní překvapující
faktum, že měsíčan mluvil česky. Sice
češtinou trochu zvláštní, s neobvyklým přízvnkem,
ale přece česky.

Měsíc českou půdou! Jaká to zvěst! Jaká
útěcha pro náš ubohý národ! Povrch měsíce
obnáší asi třináctý díl povrchu zemského a dle
pozorováni Broučkových možno souditi, že jest
dosti hustě obydlen. Právem tudíž lze se domnívati,
že počet populace měsíční činí asi třináctý
díl obyvatelstva zeměkoule, tedy snad více než
100 milionů měsíčanů — a tyto miliony jsou
rodní naši bratří!

Rázem tedy stáváme se největším národem evropským
a smíme pohrdlivě shlížeti na Němce, Francouze i Rusy — který z národů těch může
se pochlubiti, že má bratry až na měsíci, že
jazyk jeho sahá až do hvězdných oblastí?!
S jakou pýchou rozšíříme svou národní hymnu
o sloku:

Kraterů kde jícny zejí,
kužely z nich jasné čnějí,
kde se šklebí tisíc rýh
po rovinách kruhových —
i tam žije Čechů plémě,
na měsíci domov můj!

Nyní konečně můžeme si v bezpečí oddechnouti
po dlouhém krušném zápase o zachování
své národnosti. Můžeme složiti ruce v klín
a klidně přihlížeti, jak tajní i zjevní germanisatoři o překot usilují o naše vyhlazení, ba můžeme
v moudré umírněnosti sami němčině do
kořán otvírati všechny brány svého národního
života — neboť kdyby nakrásně poslední Čech
zmizel s povrchu zemského, národ český tím
přece nezahyne: onť bude žíti dále na měsíci,
kam neproniknou bohdá nikdy ani agenti Schulvereinu, ani zákopníci státní řeči, ba ani Moltke
se svými armádami.

Jinak by nám arci možná komunikace s měsícem
přinesla též ohromné výhody. Považte si
jen, kdyby nyní po. návštěvě zaoceanskych hostí
zavítal k nám ještě divadelní balon z měsíce.
Jaké teprv nadšení by uchvátilo náš národ a jaký
vztek by zalomcoval našimi odpůrci. A kdyby
vláda tu měsíční demonstraci zakázala, učinili
bychom prostě sami výlet na měsíc, kde bychom pak mohli pořádati průvody, odbývati tábory,
řečniti a banketovati po libosti srdce svého.
Myslím, že by naši vůdcové na vládě nám přátelské
snadno vymohli, abychom směli vůbec na
měsíci užívati všech práv základními zákony
státními nám zaručených, jichž vykonávání na
zemi je nemístné.

Pravil jsem, že je měsíční čeština trochu
zvláštní. Pokusím se dle zpráv pana Broučka
nastíniti tyto zvláštnosti. Nemohu se arci zhostit
obavy, že svým výkladem nikomu se nezavděčím.
Mezi učenci vzbudí filologický pokus laika leda
úsměv opovržení a širší obecenstvo přejedlo se
právě ve sporu o rukopisy, jazykozpytu až do
ošklivosti. Obmezím se tedy na věci nejhlavnější.

Měsíčané pronášejí svou češtinu s divným zpíváním, protahováním, kroucením, vzlykáním,
syčením, šeptáním a burácením — zkrátka způsobem,
jakým se náš jazyk na zemi nikde nemluví, leda snad na našich divadlech, kde někteří
herci snaží se také — zejména v tak zvaných
klassických kusech — mluviti způsobem
všemu pozemskému mluvení co nejméně podobným.

Slovník měsičtiny vymýtil množství slov v pozemské
češtině obyčejných, klada místo nich
slova méně obvyklá neb docela nezvyklá, nebo.
všelijak je opisuje. Tak na příklad neříká se
v měsíčtině nikdy prostě „oko“, nýbrž „zor“
nebo „hled“ (při ženských zhusta „hvězdička“
nebo „pomněnka“ — užívání některých slov výhradně
při krásném pohlaví je také charakteristickým
znakem měsíčtiny!); ne „ústa“, ale „rtové“ (při ženských „maliny“ nebo „korály“);,
ne „zuby“, ale „šňůry perel“; ne „vlasy“, nýbrž
jen „kadeře“, „kštice“, „čnpřiny“, „temná
mračna“, „zlatý déšt“; ne „louka“, nýbrž „květnatý
koberec“; ne „voda“, nýbrž „vláha“, „tůň“, „zrcadlo“, „křištál“; ne „obloha“, nýbrž „blankyt“, „azur“, „hvězduatý baldachýn“ ; ne „bílý“,, „
modrý“, „zelený“, „žlutý“, nýbrž „liliový“, „safírový“, „smaragdový“, „zlatý“; ne „šel“ nýbrž „kráčel“, „ubíral se“ (při ženských „chvěla se“,
nebo „vznášela se“, což je ostatně při vzdušných
měsíčankách případnější, nežli při sebe útlejších
hrdinkách pozemských básníků); ne „usnul“,
nýbrž „klesl v náruč spánku“ a t. d. Některá
přídavná jména srostla v měsíčtině s tím neb
oním podstatným tak, že tvoři obé nerozlučný
celek, řekne-li měsíčan na příklad „omšený“,
nemůže následovati nic jiného nežli „balvan“,
jakož naopak tento nikdy bez omšenosti se neobejde.
Takové srostliny jsou dále svěží zeleň", „hedbávná řasa“, „snivý zrak“, „tajemné kouzlo“, „nedozírná propast“, „andělská bytost“ a t. d. a t. d. Měsíčtina má i několik pozemské češtině
zhola neznámých slov, jichž pravého smyslu se
pan Brouček nedohádal, na příklad: „znoj“, „tes“, „chvit“, „charý“, „drásá“, „romoní“ a t. d. Některých slov užívají měsíčané s obzvláštní zálibou,
vplétajíce to neb ono do každé téměř
věty; jsou to zejména výrazy: „peruť“, „prapor“, „démant“, „ether“, „hvězda“, „kouzlo“, „láska“, „
ideál“, „taj“, „vidina“, „vesmír“, „věčnost“
a podobná. Nejhustěji však užívají citoslovců: „ach“, „ó“, „oj“, „„hoj“, „ha“, „chachá“, „běda“ a t. d.

V ohledu mluvnickém sluší poznamenati, že
měsíčtina úzkostlivě se vyhybá všem formám ua
zemi běžným a pracně vyhledává tvary nejméně
obvyklé. Neříká tedy nikdy „dcera“, „hosta“, „dereš“, „šeptají“, „může“, „plane“, nýbrž „dci“, „hostě“, „déřeš“, „šepcí“, „můž'“, „plaje“
nebo „plá“.

Co konečně stavby vět se týče, řídí se měsíční
čeština pravidlem, že sluší přirozený slovosled
roztrhati a přemetati tak, aby stálo práci
co možná největší, shledati ty kusy opět dohromady
a vypátrati pravý jejich smysl. Vhodným
příkladem bude měsíční věta: „Po vysoké kmitavý věčné před starého chrámu oltářem lampy
svit, plaché do pestrých metaje gotických oken
květů paprsky, soumrakem se potácel klenbě.“

Zdá se vůbec, že jest hlavní snahou měsíčanů mluviti a psáti tak, aby jim posluchač
a čtenář rozuměl co nejméně.

Ale poněvadž by asi ta měsíční hlubokomyslnost leckomu nebyla po chuti a jelikož kromě
toho, jak se zdá, měsíčané mluví v jambech a rýmech, kteréž mají u nás ještě méně upřímných příznivců, podám v následujících kapitolách řeči našich měsíčních bratrů většinou jen v obyčejné pozemské prose.

Ostatně podotýkám, že vyjde za krátko,
stručná mluvnice měsíčtiny, kterou naši přední
filologové, pp. profesoři Gebauer, Hattala a Kvíčala (seřaděno dle abecedy) na základě materiálu
panem Broučkem sebraného v několika přátelských
schůzích se vzornou ochotou sestavili.

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom I/III