Zářivé hlubiny/Červená povídka
Banket v šermířském klubu již trval přes půlnoc, když tlustý pan Bartsch se sklenicí v ruce povstal
k svému pátému a poslednímu toastu.

Tlustý pan Bartsch tentokráte připíjel dámám, našim paním a jejich vzdáleným půvabům, tlumě
svůj hlas vibrující a hladký, neboť ony právě usínají, oddechujíce na loži, a potichu sténají,
rozrušovány ženskými sny; tak mluvil, černý a vzpřímený, skládaje galantní periody a sladké pocty
našim paním, vzácným ženám s účesem a vlečkou, kterým sloužíme.

V tu chvíli stalo se utrpení mladého Richarda již nesnesitelným a slzy stoupaly do jeho hezkých
světlých očí. A tento krásný muž, aby přemohl náhlou slabost své zoufalé chvíle, položil dlaň na
hořící konec svého doutníku a nechal fysickou bolest růsti až k tichému zaúpění. Pak seděl opět
bledý a vztyčený a usmíval se shovívavě k mateřsky něžným pozornostem svého znepokojeného
Pylada, jenž pozbývaje soucitem rozvahy hladil ramena svého přítele.

„Mladý Richard byl zrazen od své milenky,“ šeptalo se na druhém konci stolu.

„Zrazen,“ mluvil tiše pan Kostka, „to znamená, že žena, která mu lhala, počala nyní lháti jinému.
Pánové, podívejte se na jeho bezvadnou náprsenku; hleďte, tohoto rána v ní snad bude malý otvor s
červenými okraji. Mladý Richard dostane na levou stranu prsou červenou stužku lásky. Jaká
hloupost!“

Mladý Richard cítil, že se mluví o něm, a zahaliv se v diskrétnost povstal, aby se poroučel pánům
přátelům s nerušenou korektností dokonalého clubmana.

„Pánové, proč jste ho nezdrželi?“ beznadějně řekl Pylades, zachvacován nepokojem.

„Nač to?“ mluvil pan Kostka s nepokrytou melancholií. „Och, Pylade, žena, kterou on miluje, není
skutečně ani krásná, ani rozumná. Mluví o hudbě, které nerozumí, a o lásce, jíž necítí. Poněvadž
přijímá návštěvy v županu, platí za mondénu, ale není jí. Sama se pokládá za nešťastnou v
manželství a šťastnou ve hříšné lásce, ale není ničím jiným než obyčejnou ženou několika mužů,
která čte Maupassanta a nudí se. Řekněte, Pylade, čím tato žena upoutala lásku mladého Richarda?
Řekněte, proč muž miluje jednu ženu, třebaže ostatní jsou zcela stejné kromě jména, jež milenec
zdrobňuje mezi polibky? Řekněte, jakými prostředky se žena stává osudem svého milence? Jaká
hloupost! Bartschi, proneste toast, šestý a poslední, toast mladému Richardovi, který vám včera
uštědřil tři body.“

„Nerozumím tomu,“ řekl Bartsch zarmouceně. „Ještě nikdy jsem neměl tyfus a velikou lásku. Co
chcete? Pohleďte, jsem muž, a dokonce hříšný muž, a přijde-li na mne někdy lidská chvíle lítosti
nad mými hříchy, dovedu se pomodliti: Milý bože, to je tvá věc. Jsem již zařízen s hlavou, jež se
dovede červenati, a s břichem, jež se nedovede červenati; a není-li mně dosti snadno, abych připjal
k svému břichu ethické uzdy, jež by má hlava držela ve svých rukou, byl jsi to ty, kterýs to tak
zařídil. Za druhé mám srdce, tento uzel citů a Adamův bok, jenž křičí, aby mu byla vrácena žena,
která z něho byla vyňata; neboť, je-li pravděpodobno, že Eva byla vyňata z levého boku mužova,
pochopíte snáze odvěkost cizoložství. Za třetí mám dobré trávení dobrých menu a za čtvrté velikou
tobolku pro malé výlohy denní a noční. Nuže, to jsou čtyři nohy, na kterých stojí moje Venuše, a
poněvadž stojí na čtyřech, stojí pevně. Prosit, Pylade; nevěřím, že by mladý Richard zastřelil své
břicho ranou do srdce.“

„On to udělá,“ šeptal Pylades sklesle.

„On to udělá,“ mluvil pan Kostka s rostoucí sklíčeností. „Vždycky jednou za čas se rodí krásní lidé,
kteří se zdají býti určeni k tomu, aby lidským utrpením propůjčili formu a pathos hrdinské tragedie.
Jejich utrpení se obrací v pohyby, kterým bychom tleskali dojati tragickou hrou, zatím co my sami
se uvnitř hryžeme v nedramatických utrpeních, kterým říkáme láska nebo zklamání nebo jakkoliv
jinak; neboť máme mnoho utrpení, která mají jména, a ještě mnoho těch, která jsou bezejmenná.“

Pan Kostka se zamyslil. „Bartschi,“ pokračoval, „nestalo se vám nikdy, že jste pojednou opustil
ňadra své milenky, abyste si hryzl rty v nesmyslném utrpení, že ji milujete?“

„Stydím se,“ řekl Bartsch mírně. „Rty jsem si hryzl, ale ňader jsem neopustil; ostatně máte pravdu.“

„Bartschi,“ mluvil pan Kostka dále, hledě do tlusté Buddhovy tváře svého přítele, „řekl muž holce:
Mám tě rád za to, že tě nemiluji. Není to pravda?“

„Bylo to tak,“ pravil Bartsch sklíčeně, „avšak neřekl jsem to já, nýbrž přítel Horobec. Můj milý, co
chcete? Holka je ochrana před milenkou neboli methoda vyháněti ŽENU ženou. Prosit, Kostko!
Milovati je utrpení i nemilovati je utrpení, je-li to v lásce. Pravím, každý z nás má své,“ a pan
Bartsch se zahalil v mlčení nad svou sklenicí.

A totéž mlčení zmocnilo se náhle pánů na konci stolu, a všichni na sebe pohlédli, neboť věděli, že
každý z nich má své: pan Kostka manželku, od které odešel, a doktor Wanderer mladou ženu, jež od
něho utekla; Bartsch nevyslyšenou lásku ke vdané paní, a pan Kramer smutek po choti, jež zemřela
při porodu.

Tu zvedl hlavu Cavaliere Neri, vysloužilý mistr šermu, krásný stařec s růžovým obličejem pod
bílým rounem vlasů, a puzen potřebou přenésti se přes bolestné mlčení, počal mluviti: „Pánové, co
je to? Pustili jste zármutek k našemu stolu a přinutili jste mne vzpomenouti na mou ženu, která
zemřela pátý den po svatbě. Je tomu čtyřicet let, a tenkráte také zemřel můj otec, který býval
karbonářem. Tedy od svého otce mám historie, které jsem vám již vypravoval, jako o Principe
Bondinim neb o pastýři Lionettovi; a mohl bych vám vypravovati příběh o Niccolovi Beccarim, neb
o nevěstce Lysippě, neb o milencích u St. Paola a ještě mnohé příběhy, z nichž každý je jiný, jenom
jejich závěr je vždycky stejný; ten závěr, že lidé tenkrát, když se dály tyto příběhy, byli silnější a
jejich osudy závažnější a těžší než vaše.

Odpusťte mi, jsem již tak starý, že všechno minulé se mi zdá krásnějším. Odvykl jsem si již dobře
viděti, a stáří vložilo do mých očí podivnou a převrácenou perspektivu, že věci se mně zdají tím
většími, čím jsou vzdálenější. Též mužové, zdá se mi, měli dříve větší pohyby a větší obrysy, i já
sám jsem měl větší pohyby a větší vzrůst; avšak nyní jsem zestárl a seschl jsem jako Tithonos a stal
jsem se cikádou; a nyní jest mi dobře býti cikádou a mluviti o Tithonovi.

Nebo ještě lépe je mi opakovat příběhy, které vypravoval můj otec, když velice zestárl a vzpomínal
na svá karbonářská léta v Belluně, nad Piave, kde náležel ke skupině Petrucchiově. K ní náležel též
notář Rolli, mladý Paolo Paruta a Beccari, Niccolo Beccari, oba přátelé otcovi, potom Fanfani,
který byl zastřelen od rakouské stráže, Crescimbeni, De Sanctis a pater Emiliani Giudici, tito tři
později uvěznění v Prešpurku, Francouz Bazancourt, důvěrník Mazziniho, zahynuvší na ulici.
Petrucchi sám byl odsouzen do kamene, ale utekl za hranice. Rovněž můj otec, Cavaliere Giuseppe
Neri, utekl do Bernu, kde si zařídil šermířskou školu. Paolo Paruta byl zabit v souboji od svého
přítele Niocola Beccariho, který zemřel několik měsíců potom. To je historie skupiny Petrucchiovy.

Tedy tento Niccolo Beccari měl nevěstu jménem Gianninu, jež byla vychovávána v klášteře
klarisek, když její rodiče zemřeli. Giannina byla ku podivu krásná, a poněvadž často klečíc měla
vidění, že k ní sestupuje nebeský ženich, sladký Ježíš s ambrovými ranami, které se rozevíraly k
polibkům jako rty milence, byla v klášteře naděje, že složí přísahu řehole a bude sloužiti svému
Kristovi a chudým lidem a mimo to i cti kláštera přede všemi kláštery celého Benátská.

Avšak Gianninin bratr Cosimo chtěl míti ve své sestře raději matku mužů, a proto s pomocí svého
přítele Niccola ji o slavnosti Korunování Panny odvezl z kláštera. Tenkrát tedy se mladý Beccari do
Gianniny zamiloval a bývalá klariska z autority bratrovy byla zasnoubena Niccolovi.

Nevím, jak mužové milují nyní; nerozumím dobře vášním vás mladých lidí jiné rasy a jiného
pokolení. Zdá se mi, že ve vašich láskách vedle čistého andělského tónu vašich citů se ozývá
podivný sekond, o němž nevím, kdo jej hraje, ale který zní temně a disonančně jakoby z ruky
nepřítelovy. Zdá se mi, že jsou místa ve vaší duši, kam žena nepronikne; neboť vaše duše jsou
hluboké a hlubší, než bývaly, dosti hluboké, aby pojaly zároveň lásku i nenávist.

Proto budete málo rozuměti láskám oněch dob, citům složeným z vášní a ctností, z velikých vášní a
velikých ctností, neboť byly to lásky silných mužů, kteří byli skloněni před ženou a vzpřímeni před
mužem a dovedli dbáti, aby ani špička prstu milenčina se nezranila o hrot nože, jejž v nejbližší
chvíli zabodli do prsou sokových; takový tedy byl jejich poměr k ženě. Tak miloval i Beccari.
Avšak Giannina stěží rozuměla této lásce, neboť Gesu se byl dotkl jejího srdce, a naplniv ji
rozkošemi svých ran, umrtvoval její smysly, jako by nepokoj a nejistota panny, strach a zvědavost,
zármutek, touha a všechny ty malé slabosti, jež dívku vrhají do náruče mužovy a učí ji hledati a býti
hledánu a nalezenu, jako by tyto slabosti neměly místa v jejím těle ženy, jež nebyla ženou.

Ačkoliv pak Niccolo byl krásný muž a ne tak slabý, aby se dovedl přemáhati, dobrý muž a dobrý
milovník, ačkoliv nebyl z těch, kteří ženu pokládají za fantom a lásku za hotovou cudnost své rajské
mysli, přece dojímán a zmaten cherubovýma očima Gianniny, ztrácel odvahu prudkého milence a
spokojoval se tím, že smí státi nablízku Gianniny ponořen v její mlčení a ve svou tichost, neboť
nedovedl k ní mluviti řečí jí srozumitelnou. Avšak Giannina mu byla vděčná a berouc jej za ruku,
říkala mu, že ho miluje. Taková tedy byla láska Beccariho do příchodu Paolova.

Tento Paolo Paruta pocházel z vesnice Bovi, odkud utekl před vojáky svatého Otce, kterým se byl v
taverně posmíval; v Belluně byl přijat za hosta v domě Cosimově a spřátelil se mimo to i s
Petrucchiem, Beccarim a mým otcem. Nyní si vzal ve zvyk děsiti Bellunu svou divokou povahou,
když otřásal krčmami, sváděl děvčata, bil se, pil a bodal se otevřeným nožem do masa, a urážeje
mimojdoucí procházel se s dýkou v zubech, se rty krvácejícími na ostří, podoben bláznu nebo
ďáblovi; ale jindy mlčel po několik dní, vyhýbal se Giannině nebo ležel celé hodiny s tváří zakrytou
šátkem, do něhož se byl zahryzl; tak byl divoký. V ten čas Cosimo byl odveden k vojsku, a poručiv
svůj dům a sestru staršímu Niccolovi, odebral se do Verony, zatím co Paolo přesídlil do údolí k
mému otci.

Jednou večer tedy Niccolo seděl v altánu zahrady Cosimovy a čekal, až Giannina vyjde modliti se
Ave Maria. Giannina již přicházela, když tu Beccari spatřil, jak Paolo přeskočil plot zahrady a
pokleknuv zastoupil Giannině cestu.

„Giannino,“ počal spěšně Paolo mluviti, „slyšte; pravím ti, že tě miluji. Oh, Giannino, víš, co je to
láska? Láska je silná jako archanděl a sladká jako vánek; silnější než já a krásnější než ty. Vezmu tě
do náručí a ponesu tě, abys viděla, jak jsem silný. Ponesu tě na svých rukou až do Bovi a budu se
zastavovati, abych tě líbal. Dotkni se mne, Giannino, jen prstem; necítíš, jak jsem žhavý? Tak jsem
žhavý od té chvíle, co tě miluji.“

„Mlč, Paolo,“ prosila Giannina s pláčem.

Tu vykřikl Paolo hlasitým výkřikem a jak klečel, uchopil Gianninu a líbal ji na její dívčí život.
„Niccolo,“ zvolala Giannina v slzách. „Pusť,“ křičel Niccolo a šel s nožem proti Paolovi.

„Bratře, jsem bezbranný,“ řekl Paolo vstávaje. Tu Beccari bodal do zdi tak dlouho, až zlomil svůj
nůž, a řekl Paolovi: „Pošli ke mně Neriho. To byl můj otec.“

Cavaliere Neri se na okamžik zastavil a dokládal: „Pohleďte, láska! Četl jsem nedávno v učené
knize, že láska neslouží než rozmnožování života. Příliš často jsem viděl jíti spolu lásku a smrt, a
vím též, že ženy, naplněny rozkoší, říkají svým milencům: Zab mne! Tedy někdy si myslím, že
láska je součin života a smrti; proto jsou její rozkoše tak rozdvojené a všechny její city rozděleny
mezi bolest a štěstí.

Tedy ráno přišli Paolo, Niccolo a můj otec na louku při Piave, všichni tři stejně červeně a černě
oděni, neboť v Belluně byl jediný krejčí, odívající všechny muže stejnými šaty, a všichni tři s
černými masopustními maskami na tváři, aby nebyli poznáni od nespolehlivých lidí. Počali souboj.

Nejprve se sráželi dokonale, neboť byli to dobří šermíři a sobě rovní, a silnější, než jsou lidé dnes.
Tenkrát se ještě užívalo starých krásných figur, jako byla Dvanáctka spodní, stará Sizzila nebo
obrácená Paráda osmá, dobrá pro vystřídání, a jiné, které jsou dávno zapomenuty. Takto se
bojovalo, ale potom oba ztratili klid a posici a počali se točiti v kruhu jako zápasící daňkové. A
najednou jeden fleuret praskl a druhý odlétl; a zatím co se oba po něm hnali, můj otec, rozezlen tím,
co viděl, na něj šlápl a zlomil jej.

„Šavle,“ poručil jeden z obou (neboť můj otec jich nedovedl rozeznati). Otec váhal, a teprve když se
mu oba zavázali, že na sebe nesáhnou, pokud se nevrátí, běžel domů pro šavle. Byly to šavle
ohnutější než dnešní, takové, jakým se říká cimitáry.

Když se můj otec vrátil, nalezl je oba sedící proti sobě na kamenech, dva s černými maskami,
jednoho s krvácejícím břichem. A nyní se utkali znovu. Vy víte sami: kordy cinkají; kordy jsou
zvonková hra, končící úzkou ranou; kordy jsou zdvořilá čtverylka s pěknými assauty a figurami.
Před čtrnácti dny jsem byl pozván přihlížeti k souboji těžkými dragounskými šavlemi; ale jsem
starý, a není mi již volno, vidím-li dlouhé rány v mase, a neslyším rád stručné třeskání šavlí za
těžkých podmínek. Zdá se mi, že při šavlích je risiko větší, než je v zájmu souboje. Vím dobře, že
šavle jsou nejčestnější formou vyřizovati spory; ale poněvadž jsem zestárnul, je mi strašno viděti
proťatou krkavici, jako jsem viděl před čtrnácti dny. Myslím si tedy, že souboj není tak akt hněvu,
jako spíše obřad smíru, a že smrt do duelu nepatří. Odpusťte mi, není-li toto více nežli řeč slabého
muže.

Tedy takto počalo na pratu druhé utkání prudkého boje, a uprostřed toho byl slyšeti výkřik.
Giannina stála na kraji louky, tak, jak vyběhla z koupele v Piave, sotvaže zaslechla třeskot šavlí, a s
divokou hrůzou pohlížela na oba muže v černých maskách. A nyní počalo něco strašného. Masky se
ohlédly, a čtyři oči pod černými larvami hleděly na Gianninu, překrásnou cenu zápasu na kraji
prata; tu vykřikly obě masky, a nyní se to stalo: cimitáry se zdvihly a počaly šíleně sekati do hlav,
do ramen, do čepelí a do vzduchu, rozstřikujíce krev; a přitom se oba točili dokola jako vlček. Můj
otec zdvihl ruce do výše a křiče hrůzou vrhl se mezi oba; ale již zase prchal s rozseknutou dlaní a
ramenem, a ti dva vzteklivci honili jej po celé louce sekajíce po něm šavlemi. Pak začali znovu
tančiti a točili se po celém pratu oslepeni vlastní krví; a Giannina krok za krokem následovala tuto
ohavnou skupinu a pohlížela do tváří zápasníků, aby rozřešila, kdo je skryt pod černými
škraboškami. Po celé louce proháněly se a motaly dvě masky a za nimi po celé louce chodila
Giannina, šílená a hrozná; neboť bylo to strašné, že byla bláznivá v bolestech.

A zatím co oba ti soupeři slepí červeným proudem, který jim tekl přes oči, sekali do sebe a do
vzduchu, sráželi se tělem a opět se ztráceli; a najednou se utkali zcela zblízka, a jeden z nich vysoko
zdvihnuv cimitár, ťal druhého do hlavy, jež se rozevřela.

Můj otec, pomatený hrůzou z toho, co viděl, usedl na zem vedle umírajícího a sňal mu masku.
„Paolo,“ řekl tiše a stíral mu dlaněmi krev a mozek. „Paolo,“ jásavě křičela Giannina a zatočila se a
klesla na zem.

Niccolo vysílen bojem a ztrátou krve, která z něho vybíhala, sedl si na kámen, nechávaje si na tváři
rozsekanou masku promočenou krví, a oddechoval. Tu Giannina objala nahýma rukama jeho
třesoucí se nohy a šeptala: „Paolo, já jsem věděla, že ho zabiješ, já jsem se nebála. Paolo, ty jsi
silnější než on. Tys ho zabil,“ vykřikla vítězně a krutě a vyskočila, a stojíc nad mrtvolou Paolovou
řekla mému otci: „Niccolo je mrtev? Podívejte se ještě třikráte, je-li mrtev, a pak mně řekněte, že ho
Paolo zabil.“

Můj otec zděšen se ohlédl na Niccola. Niccolo Beccari už vstal, ale nebylo viděti, co zůstalo pod
jeho rozsekanou maskou. Giannina ho objala kolem krku a tisknouc se k němu celým svým
horoucím rozníceným tělem, líbala s opilou vášní jeho zkrvácené rty. „Paolo,“ šeptala, „miluji tě od
včerejšího večera, kdys mne líbal. Nyní mne smíš nésti na rukou do Bovi, Paolo,“ a opět jej líbala
na rty uprostřed přervaných slov, třísníc se krví. Tu Niccolo nepřenesl slova a zdvihnuv do náručí
její drahocenné tělo, s maskou na tváři a krvavým čelem běžel úprkem ke Cosimovu domu, jenž stál
nejblíže. „Do Bovi,“ volala Giannina v jeho náručí.

Zatím můj otec omyl v Piave své rány a ukryl mrtvolu Paolovu, kterého večer s pomocí pátera
Giudiciho pochoval na svěcené půdě. Na štěstí téhož dne byl od zlodějů na křižovatce probodnut
rakouský četník, i řeklo se, že ho zabil Paolo Paruta a utekl do hor, kde po něm úřady skutečně daly
pátrati; ale poněvadž to bylo právě v březnu dvacátého prvního roku a nemluvilo se o ničem jiném
než o boji v Neapoli a trojdenních bitkách v Piemontě, zapomnělo se brzo i na to."

Starý kavalír se zastavil v myšlenkách a řekl: „V Richardovi III. je psáno: ‚Hoře mé jest uvnitř;
zvenčí možno viděti jen stín neviditelného smutku, který sžírá umučenou hruď.' Největší útěchou
bolesti jest, promítá-li se ven a mění-li se v činy. Šťastné jest utrpení žen, smáčené slzami a křikem.
Proklaté je utrpení mužů, které zavírá jejich ústa a nechává jen na jejich tváři stín mlčelivé bolesti
jako nápis uzavřené knihy. Ale největší je zoufalství těch, kteří i tento stín ukrývají pod maskou a
nechávají svou bolest v hrozné samotě svého nitra.

Tedy druhého dne šel můj otec do Cosimova domu navštíviti Niccola. Beccari ležel na loži pokryt
šarpiemi, s hlavou a tvářemi zavinutými v bílé kukli fáčů a obvazů, s očima zavřenýma. Giannina
seděla vedle jeho lůžka a kynula mému otci: „Tiše, Paolo spí. Po celý den už spí se zavřenýma
očima. Niccolo, ten zlořečený ďábel, ten černý pes, posekal Paola po celé hlavě a tváři.“ Pak vzala
mého otce za ruku a posadila ho vedle sebe šeptajíc: „Neri, vy nevíte, že Paola miluji? Má láska je
silná jako archanděl a sladká jako vánek. Kdyby Paolo byl Beccariho nezabil, byla bych ho zabila
já, byla bych mu vrazila do srdce jehlici a ještě bych ji byla smočila v belladoně, aby umíral v
bolestech. Ale Paolo byl silnější než Niccolo.“

Tu pohnula se bílá kukla na tváři Niccolově a krev vyprýštila mezi pruhy obvazů, máčejíc šarpie.

Avšak Giannina to již neviděla, neboť položila obličej na prsa Niccolova a líbala je překypujícími
polibky vášnivé ženy. Můj otec se odvrátil k oknu, aby neviděl svýma očima tuto lásku. Taková jest
žena ve vášni, že nejplašší dotyk jejích prstů má chuť polibku a její polibky mají chuť závrati, a z
jejích prstů vytékají rozkoše jako proud. Giannina byla krásná a planoucí; kdo by se mohl
nezachvěti rozkoší pod těmito polibky, kdo by nevykřikl vášní a nezdvihl ruku po této ženě, která
umlká mezi pocely a přiznává se, že je přemožena? Neboť taková jest žena ve vášni, že nic není
silnějšího než její přemožení a nic není vítěznějšího než její poddání; nic není nejistějšího nad její
stud a nic není líbeznějšího nad její obranu.

Avšak je něco podivnějšího, uvažoval můj otec dále, než toto vyvolání ženy v panně, která včera
znala sotva sen a zmatek, a dnes zná veškeru nejasnou svůdnost a exaltaci, veškero koketní nebo
instinktivní umění, veškeru paniku, sladkost a rdění veliké ženiny chvíle, která jest poddání? V
náplni ženství, v rozkoši a ponížení trpnosti se naučila říkati: Jsem tvoje; a který muž nebyl by
překonán plným štěstím tohoto vlastnictví, že žena, že toto tělo, tyto krásné ruce a cudné nohy, tyto
pohyby zdrželivé nebo vášnivé, že to vše spočívá bezbranně v jeho náručí zdrceno, šťastno a
přemoženo poznáním velikého slova: Jsem tvoje? Ale jak veliká je tato největší rozkoš muže, tak
veliká a ještě třikrát větší byla bolest Niccolova.

Zatím co můj otec takto uvažoval, Giannina znehybněla na prsou Niccolových a oddechovala. Tu
otevřel Niccolo oči svítící mezi bílými šarpiemi a vyhledal jimi oči mého otce, ale nepromluvil a
nepohnul se a sklopil opět víčka, když můj otec tiše odešel, nemoha snésti pohledu očí
Niccolových.

A tak také se můj otec odvracel od očí Niccolových, když se Beccari již počínal pozdravovati, a
když chodil po zahradě s bílou kuklou obvazů na hlavě, opíraje se o Gianninu, jež záříc
roznícenýma očima a štěstím nevěsty, neustávala vyličovati svou lásku a blaženost se sladkým
refrénem jména „Paolo“.

Takto tedy se uzdravoval Niccolo po boku své milenky, jejíž mysl zůstala zastřena od onoho
souboje; vpravdě její mysl byla zastřena láskou, neboť nic nebylo podivnějšího než vášeň a rozkoše
této dívky, jež kdysi byla ženou bez ženství a klariskou Páně, a nyní obcházela po domě s
uvolněnými vlasy a pootevřenými žíznícími rty, vyčerpána v objetích, s očima vyprahlýma, jako by
prosila, aby byla rozdrcena novými vášněmi, aby byla až k zničení naplněna neslýchanými radostmi
hodnými její šílenosti, aby konečně zemřela usmrcena novou nepřežitelnou rozkoší, o kterou prosily
její rozšířené oči.

Řekl jsem, že Niccolo se pomalu uzdravoval, neboť jeho rány byly spíše četné než vážné, a posléze
sňal i kuklu obvazů; i bylo viděti obličej zcela nepodobný Niccolovi, tak bledý a křižovaný
dlouhými jizvami, jež stahovaly jeho tváře v novou podobu a výraz. Ale bylo to těžké uzdravování,
neboť často, když Niccolo seděl zamlklý a uzavřený, svraštil se prudce jeho obličej, a tenkrát
praskaly švy a rány se porozvíraly, mokvajíce čerstvou krví.

Někdy Giannina, sedíc na kolenou Niccolových, pátrala v jeho tváři rozevřenýma nerozumnýma
očima; tu Niccolo ji uchopil do náručí a odnášel domů, zasypávaje její paměť novými polibky.

Taková byla vášnivá láska Niccola a Gianniny, a nikdy nebylo lásky, ve které by bylo více polibků a
objetí. Konečně přišel čas, kdy zdály se pomalu hasnouti žířivé oči Gianniny; její palčivé rty se
pevně svíraly a její pohyby se počaly vléci melancholickou únavou. Po těchto chvílích se vášně
dvojnásob stupňovaly a Niccolo s Gianninou se vrhali do zesílených, prudších obětí, do
zmnožených rozkoší a šíleností; ale potom dvojnásob rostla smutná křehkost Gianninina, a ona,
klesajíc v apatii, po dlouhé hodiny sedala vedle zamlklého Niccola a pohlížela na nepřítomné věci.
Opět klečíc v noci na dlaždicích, viděla se přibližovati svého Gesu; ale jeho rány, pootevřené jako
rty milence, byly ještě daleko a nepřiložily se k jejím ústům.

V té době tedy, kdy Giannina znovu hledala cestu ke klášteru klarisek, nalezli jednou ráno Niccola
mrtvého před altánem v ssedlině krve, jež vytekla z jeho ran široce rozevřených a jakoby úplně
čerstvých; neboť všechny jeho málo zacelené jizvy se rázem otevřely a popraskaly na jeho tváři.
Tak ještě naposledy se oddělila od jeho tváře maska jizev, jež stahovala jeho obličej, a teprve nyní
bylo viděti podobu a výraz tváře Niccolovy; byl to výraz úděsu, který byl ukryt pod larvou tváře
Niccolovy, když líbal Gianninu v bolestech, nad něž nikdy nebylo větších, a s rozkošemi, jež byly
strašnější než jeho bolesti.

Téže noci Giannina opět líbala vonné rány svého Krista, a když ji můj otec dovedl k mrtvole
Niccolově, zdálo se, jako by se snažila vzpomenouti v dobrém na tohoto mrtvého muže; ale pak,
záříc blažeností, s očima zavlhlýma sladkostí, počala mluviti o svém Gesu, který ji miluje.

To je příběh utrpení Niccolova."

Starý růžový Cavaliere Neri zdvihl hlavu a pohlížel na ty, kteří jej poslouchali. Byl to pan Kostka a
Bartsch, pan doktor Wanderer, Kramer a Pylades, jenž myslí dlel jinde.

„Děkuji vám,“ řekl Cavaliere, „že jste mě poslouchali. Jste čestní mladí lidé, které miluji; ale jste
slabí. Nepatrní v příhodách a utrpení. Ale přece vás miluji.“

Tu zaúpěl Pylades a zakryl si tváře dlaněmi: „Teď, v tomto okamžiku, se mladý Richard zastřelil.“

Pak Kostka krčil útrpně rameny. Bartsch, tlustý a dojatý, kreslil popelem svého doutníku písmena
na ubrus; a Cavaliere Giosue Neri seděl zamyšlen nad velikými obrysy, jež nazýval minulostí.

Próza