Cesta k mrazu/Návrat
Vše vrací se. Do země, do zahrady,
po schodech bolesti.
Pomalu svlékáme své lásky, které vadí,
když nemohou se unésti.

Tu poslední, nejtěžší rozloučení,
alespoň cípem s sebou chtěl bys vzít.
Tak s otcem, matko, který hnije v zemi,
můžeš se pláčem políbit.

Kam půjdete však vy, mé stíny malé,
na vlhkých stěnách tančící,
až světlo, vaše smrt, vám nenadále
zapálí hranici?

Kam ale půjdeš ty, má písni, kam se vrátíš,
chtěla jsi přece věčně žít,
kde je smrt, jež tě přijde odzpívati,
kde slzy jsou, jež chtějí políbit?

17. XII. 1939.