Ottův slovník naučný/Plyn
Plyn jest název pro nejvyšší skupenství hmoty, proměnlivé jak tvarem tak i objemem, podle způsobu, jakým jest p. uzavřen. Základní vlastnosti p-u podobají se vlastnostem kapalin. Jako kapalinou tak i p-em šíří se tlak všestranně, částice p-u jsou ještě snadněji pošinutelny nežli částice kapalin, tlak vzduchu na povrch zemský vysvětlujeme si jako tlak kapaliny na dno nádoby. Oproti nepatrné změně objemu kapalin tlakem vynikají p-y velikou stlačitelností. P. rozpíná se v prostoře zvětšené, objem jeho záleží na tlaku, kterému podléhá pohyblivá stěna p. uzavírající. Vedle toho p-y vynikají značnou roztaživostí tepelnou. Jest tedy objem p-u určen, dána-li temperatura i tlak (napětí) p-nu. Chceme-li p. charakterisovati jeho hmotou specifickou, nutno přidati udání temperatury a tlaku. Tak jest na př. specif. hmota při temp. = 0° a tlaku 76 cm Hg 0°

Závislost objemu v p-u na tlaku p při téže temperatuře nalezli pokusem r. 1662  a r. 1679 . Zákon - lze psáti jednoduchým vzorcemv p = konst.anebo vysloviti: při téže temperatuře jest objem p-u nepřímo úměrný s tlakem p-u. Poněvadž uvedený zákon předpokládá stálost temperatury, nazýváme takovéto stlačování nebo zvětšování objemu p-u . Přesná měření, prováděná na potvrzení zákona Boyle-Mariottova, která ze starších pozorovatelů vykonal na př. Régnault, ukázala u rozmanitých p-ů různé odchylky od jednoduché té souvislosti tlaku a objemu. P., který by se dokonale řídil zákonem Boyle-Mariottovým, byl by p-em , p-y skutečné blíží se tomuto p-u ideálnímu tím spíše, čím více jsou vzdáleny od poměrů, za nichž proměňují své skupenství.

Zákona Boyle-Mariottova, dle něhož můžeme z pozorovaného objemu p-u vypočísti objem téhož p-u při tlaku změněném, užívá se s výhodou při .

Změny objemu p-u teplem použito bylo k měření . Za látku teploměrnou zvolen  a temperatura definována relativní změnou objemu vodíka, jež nastala přenesením tohoto p-u z tepelného stavu tajícího ledu do tepelného stavu vařicí se vody, ovšem za stálého tlaku p-u. Označíme-li objemy vodíku při těchto dvou tepelných stavech v100 a v0, jest podle definice

nebo obecně

,
kde t značí počet stupňů Celsia a β koëfficient roztažnosti vodíku. Roku 1802 - nalezl, že hořejší rovnici vyhovují též ostatní p-y a že onen koëfficient β jest pro všechny p-y veličinou stálou. Podle měření Régnaultova jest β = 0,00367. Zavedeme-li v hořejší rovnici temperaturu absolutní T podle rovnice

,
vychází
vt = const T
čili že objem p-u při stálém tlaku jest úměrný temperatuře absolutní. Tím jest zákon GayLussakův vyjádřen co nejjednodušeji.

Oba zákony, Mariottův a Gay-Lussakův, lze snadno spojiti. Má-li vzdušina při absolutní temperatuře T a při tlaku p objem v, lze její objem zahřátím na T' změniti. Objem zahřáté vzdušniny x bude určen podle zákona Gay-Lussakova
x : v = T' : T.
Podrobíme-li dále objem p-u jinému tlaku p', změní se jeho objem x na objem v' podle zákona Mariottova
v' : x = p : p'. Znásobíme-li stejnolehlé členy obou úměr, vypadne veličina x a vyjde
.
Při současné změně temperatury a tlaku nezmění se tudíž poměr
.
Spojený zákon Mariotte-Gay-Lussakův lze pak psáti ve formě
v p = R . T,
kde R značí veličinu stálou. Rovnice tato obsahuje tři veličiny stav p-u charakterisující a nazývá se proto  p-u (Zustandsgleichung). Konstanta R závisí ovšem na  p-u m, které vyplňuje objem v při tlaku p a temperatuře T. Redukujeme-li množství p-u na 1 g, jest
1 = v0 s0,
kde v0 značí objem p-u při 0° a s0 jeho specifickou hmotu při téže temperatuře a tlaku normálním p0.

Dle rovnice stavojevné jest však

,

kde R1 značí konstantu pro 1 g p-u. Tuto konstantu lze z rovnice hořejší počítati. Jest na př. pro vodík
R1 = 41,295.000.

Dle zákona  jsou specifické hmoty p-ů při týchže poměrech tlakových a temperaturných úměrny hmotám molekulovým, jsou tedy konstanty R1 pro různé p-y převráceně úměrny molekulovým hmotám p-ů. Z toho následuje, že hořejší číslo R1 pro vodík jest největší vůbec. Poněvadž jest molekulová hmota vodíku 2, lze stavojevnou rovnici p-u, jehož množství jest m a molekulová hmota μ, psáti ve formě

.

Poměr  nazývá se počtem grammolekul p-u.

Dle zákona  jest tlak směsi p-u roveň součtu částečných tlaků p-nů jednotlivých; jsou-li tedy v objemu v zastoupeny různé p-y počtem grammolekul N1, N2 atd., jest v tomto případě rovnice stavojevná
vp = 82,590.000 (N1+N2+...)T.

Odchylky pozorované při zkoušení zákonů Boyleova a Gay-Lussakova při různých p-ech vedly ke změně rovnice stavojevné. Tak r. 1873  pozměnil oba faktory přicházející na levé straně oné rovnice. Poněvadž nelze předpokládati, že by objem vzdušiny při temper. absolutní nully stal se rovněž nullovým, nutno zavésti mezný objem b, tedy místo faktoru v faktor v–b. Za to však nutno zvětšiti faktor p o tlak, který vzniká přitažlivými silami molekulovými p-u, jejichž existence jinak jest dokázána. Toto zvýšení předpokládá se úměrno čtverci specifické hmoty p-u čili nepřímo úměrno čtverci objemu. Jest tedy stavojevná rovnice  dána vzorem
,
kde a a b jsou nové konstanty p. charakterisující.

Stavojevnou rovnici van der Waalsovu pozměnil  hypothesou, že tlak p-u vznikající silami přitažlivými závislý jest na absol. temperatuře. Jiné rovnice stavojevné navrhli  (1899) a A.  (1899).

Ze spojeného zákona Boyle-Gay-Lussakova plyne přímo, že poměr specifických hmot p-ů při téže temperatuře a témže tlaku jest stálý. Obyčejně se srovnávají specif. hmoty p-ů se specif. hmotou vzduchu atmosférického téže temperatury a téhož tlaku, a veličině takto definované říká se  p-u. Definice tato jest určitou pouze tenkrát, když  přesně jest ustanoveno. V novější době ustanoven za základ suchý a čistý vzduch atmosférický, obsahující 23,2% kyslíku. Hmota jednoho litru tohoto vzduchu při 0° a tlaku  jest 1,2932 g.

Stejně definuje se , pokud ovšem páry jsou tak značně přehřáty, že platí pro ně zákony Boyleův a Gay-Lussakův (srv. ). Rozdíl mezi parou a p-em jest vůbec pouze , název p-u podržuje se obyčejně pro ty páry, které za obyčejných poměrů tlaku a temperatury značně jsou vzdáleny od zkapalnění.

 p-ů , po případě i v těleso tuhé lze dosáhnouti . Pouhým tlakem lze ztužiti p. jen tehdy, nepřesahuje-li temperatura jeho určitou výši. Nejvyšší temperatura, při které lze ještě tlakem p. zkapalniti, sluje , příslušný tlak , příslušný objem .

Z kritických dat lze počítati pak konstanty a a b ve stavojevné rovnici van der Waalsově. Měří-li se tlak, na místě v atmosférách, jednotkou, jejíž velikost udává tlak kritický (π0), podobně i temperaura ne ve stupních, ale temperaturou kritickou (δ0) a konečně i objem příslušným objemem kritickým, tedy, klade-li se

; ; ,

rovnice van der Waalsova zredukuje se na ,

,

která platí  pro všechny p-y vůbec. Veličiny π, φ, δ nazývají se redukovanými; platí-li tytéž π, φ a δ pro dva p-y, pravíme o nich, že jsou ve stavu . Přesná definice hustoty p-u měla by vlastně dbáti při srovnávání specif. hmot p-ů nikoliv téže temperatury a téhož tlaku, ale korrespondujících stavů srovnávaných p-ů.

První důležité práce likvefakce p-ů provedl M.  (1823). Thilorier ztužil kysličník uhličitý (1835), Natterer kysličník dusnatý. Velikým tlakem a značným snížením temperatury podařilo se r. 1877 Cailletetovi a Pictetovi zkapalniti kyslík a kysličník uhelnatý. Z novější doby sluší zaznamenati klassické práce Wróblewského, Olszewského a anglického chemika Dewara. Problém zkapalnění p-ů přivodil řešení příslušných strojů, z nichž velmi praktickým jest Lindeův stroj na zkapalnění vzduchu.

Kritická data některých p-ů a par obsahuje tabulka tato:

- se p., nutno rozeznávati . Zahříváním může se měniti  p-u, aniž expanse jeho se změní, nebo naopak může býti objem udržován stálým, tak že přivedené teplo zvýší  p-u. V onom případě rozhoduje o zahřátí p-u jeho  (cp), v tomto jeho .  (cv). Poněvadž p. měnící svůj objem vykonává práci vnější, jest specifické teplo při stálém tlaku větší než specifické teplo při stálém objemu, čili
cp > cv

Rozdíl obou těchto specif. tepel lze určiti z rovnice
J (cp–cv) = R,
kde J značí mechanický ekvivalent tepla a R konstantu spojeného zákona Boyle-Gay-Lussakova.

Specifické teplo p-ů dokonalých při stálém tlaku nezávisí na teplotě ani na velikosti tlaku, platí též o něm zákony analogické zákonům - a . Poměr specif. tepel  jest pro p-y dokonalé roven 1,4, z této hodnoty a ze znamého cp malé specif. teplo při stálém objemu obyčejně se počítá. K určení poměru χ užívá se zákona , kterým stanoví se vztah mezi tlakem a objemem p-u měnícího se , t. j. tak, že veškerý přívod tepla z venčí nebo proudění tepla na venek jest vyloučeno. Při stlačování neb roztahování p-u adiabatickém platí
p vχ = const.
Změní-li se stav p-u z objemu v1 na objem v2 a z tlaku p1 na tlak p2 adiabaticky, vykoná (neb konsumuje se) práce P, jejíž velikost určuje výraz

,

kde T1 a T2 značí absolutní temperaury.

Fysikální vlastnosti p-ů, jak byly právě uvedeny se stanoviska experimentálního, lze souborně vyložiti  na základě jednoduchých předpokladův o jejich konstituci. Dle  p-ů představujeme si p. složený z nejmenších částic, molekul, které nalézají se v poměrně velikých vzájemných vzdálenostech, pohybují se postupně a přímočaře, pokud nenarazí na stěnu nebo navzájem se nesetkají. Tlak p-u na stěny vykládáme si přečetnými nárazy molekul p-u na stěny. Výsledek těchto rozmanitých nárazů je takový, jakoby molekuly p-u pohybovaly se určitou rychlostí střední (V) přímočaře a rovnoměrně po určité dráze střední. Má-li molekula p-u pohybující se v kostce 1 cm3 hmotu m a střední rychlost V, hybnost její nárazem na stěnu změní se o 2mV, poněvadž při odrazu změní se směr pohybu molekuly. Doba, která uplyne mezi jednotlivými nárazy téže molekuly, jest , neboť molekula probíhá dráhu 1 cm tam a zpět. Každá molekula ve směru jedné hrany se pohybující naráží tedy na stěnu  krát za sek. Vzniká tudíž od každé molekuly impuls . Je-li v celém onom cm3 N molekul, pohybuje se jich směrem jedné hrany  a tudíž celkový impuls čili tlak p jest dán výrazem 

.

Poněvadž součin Nm značí hmotu p-u v 1 cm3 čili jeho hmotu specifickou, jest

,

v čemž obsažen jest uvedený zákon -.

Podobně lze odvoditi zákon Avogadrův, Daltonův, Gay-Lussakův atd. a počítati podle této theorie velikost a vzdálenost molekul atd.

V začátcích objevuje se kinetická theorie p-u již u Herapatha (1821) a Joulea (1851), hlavním jejím zakladatelem vedle Kröniga jest však . Zdokonalení této theorie provedli O. E. Meyer, Maxwell, Boltzmann, van der Waals a jiní. Podrobnosti a literaturu viz A. Winkelmann, Handbuch d. Physik, II., 2. (Vratislav, 1896). nvk.

P.  a p.  viz .

P., , p. , , , , ,  viz .

Fyzika v Ottově slovníku naučném