Immortelly/Z listů jesenních
Zas ke mně vzbuzené tak jemně, nesměle
se upomínky hlásí —
ó marné úsilí, ó marné doufání,
to nejsou už ty časy! — —

Teď život pustý kraj, v tmách nočních zjasněný
jen Smrtonoše leskem,
kde pomník zašlých dob ční divě k obloze,
jak skála zrytá bleskem.

Ne tlukot slavičí teď kol se rozléhá,
leč šelem duté vytí —
toť svůdná myšlénka, jež v prsou poslední
chce naděj zardousiti.

A démon — démon zlý svým okem plamenným
to děsné temno hlídá,
a v ucho šepce mi, že lidským údělem
jen nicota a bída —

Já kráčím podzimem, kde hadi posměchu
jen syčí za mnou v klestí —
ó blahé vzpomínky — ó pryč, jste výtkou mi,
já nemohu vás snésti. —