A porta inferi/Pohádka
Jdou udušené sny, zkrocené záchvaty;
jdou lesklé vidiny, jež nikdy nejaty…

A bledé tolik jsou, jak mor by na ně dých’,
jak dole mrtvoly v jezerech zelených.

Tam na dně hnijí teď — a zhyzděná jich líc…
My mnoho cítili a neřekli jsme nic. —

Až bude smutno nám, tam k jezeru jen pojď,
my tiše sedneme a rozvážeme loď.

(A divno bude nám po vodách těchto plout!)
Pochodně dohasly, a nelze dohlédnout

jen v svitu měsíce, jenž čistý, nejatý,
na lesklé vidiny, zkrocené záchvaty. —