Moderní básníci francouzští/Stařena
Hůl sukovitou v těžké pěsti,
a nikde stání, nikde klid,
žebračku hnusnou na rozcestí
kdys potkal bludný, věčný žid.

»Mé vlasy byly bílé celé,
když na Golgotě Kristus mřel,
zříš věků vrásky na mém čele
dvou tisíců let,« on k ní děl.

»Však na té bídné zeměkouli,
kde zločin bydlí, zdá se mi,
že větší s kletbou stáří choulí
tě, bídná ženo, ku zemi!«

— Ó dítě, řekla k němu ona,
jak hvězdy skoro stará jsem,
a co nás kryje stínů clona,
já světem kráčím tam a sem.

Já první nad kolébkou stála,
v níž první člověk plakal nah,
já na hnojišti Joba znala
i tebe zřela ve plenkách.

Ty’s fantom, dítě obraznosti,
slán v svět legendy klamným rtem,
a pouze já jsem skutečností. —
»Kdo tedy jsi?«
                        — Já bída jsem!

Poezie