Básně (Sládek)/Mé písně


I. 
„Nech, můj hochu, těch svých písní!“
ondy milá zašeptala,
když svou bílou něžnou ručkou
v mých se písních probírala.

„Nech těch písní, jsou tak smutny,
ani bych je číst neměla.“ —
Čtla je přec a v černém oku
rosa se jí pozachvěla.

A já jsem tu rosu slíbal,
ale slib se v píseň mění;
podala mi bílou ručku:
„Zpívej, nejsi k napravení!“

II. 
Pohodila vzdorně hlavou:
„Nechci slyšet písně tvoje,
zpíváš o mně neustále,
to mi činí nepokoje.“

Pohodila vzdorně hlavou,
shrnuly se černé vlasy,
vypjalo se bílé čelo,
oči skryly tmavé řasy.

Sáh’ jsem v struny zvučné lyry,
nepěl již jsem o své milé:
zpíval jsem o černé noci,
o hvězdách a luně bílé.