Mají být sankce dál?
Události v Ženevě, překvapující prohlášení anekse Habeše Itálií, ostré usneseni Rady s opětovným odsouzením italského útoku a zachováním sankcí až do nového sezení Rady v polovině června a v důsledku toho odjezd italské delegace ze Ženevy, o němž se neví, nepovede-li k tomu, že Itálie definitivně opustí Společnost národů, nutí k vážnému přemýšlení, znovu podnícenému italským vítězstvím.

Rozhodování je pro jisté kruhy přece jen usnadněno reální politikou Moskvy, která za frázemi o kolektivní bezpečnosti vidí jasně, že  a nebojí se proto otevřené přiznat nesmyslnost dalšího udržování sankcí, poněvadž . Snad by aspoň v tom nebylo nebezpečno říditi se nebojácností Moskvy a přiznati se ke krachu tak slavnostně zahájené nové překvapující činnosti Společnosti národů! Bohužel, zdá se, že pověrečná vira malých států ve fantastickou moc kolektivní bezpečnosti a v účinek potrestání útočného státu zkrachovanými sankcemi posud nepominula. Svědčí o tom alespoň žádost malých států v Ženevě, aby sankce nebyly zrušeny.

Je ovšem těžko si představiti, co si skupina těchto malých států a jejich zástupci vlastně myslí. Především tedy státy neutrální, hlavně severní! Kromě Holandska a ovšem také Švýcarska, které se obávají, že by byly průchodními zeměmi k obejití Maginotovy linie, i Dánska, jemuž v míru vrácena část území, dříve mu Pruskem vzatého, není přece pomyšlení, že by neutrální státy byly vůbec nějak ohroženy. Nebudou-li přímo napadeny, je jisto, že v každém konfliktu zůstanou neutrální a budou po dobrém starém zvyku nanejvýš bohatnout z obchodu s oběma bojujícími stranami. Kdyby však přece chtěly zabezpečení, nenašly by je dojista v sankcích ani v kolektivní bezpečnosti, pro něž samy pranic neznamenají, nýbrž . Avšak jistě je pro ně neutralita bezpečnější, ale proto snad také nemíchání se do otázky sankcí, která se jich ostatně hospodářsky ani valně nedotýká. .

Vážnější je však věc s , které také trvají na sankcích. Pokud možno ze zpráv novinářských soudit, působila na balkánské státy v otázce zachování sankcí zejména obava, že . Symptom toho viděly už v obnovené a zesílené smlouvě Itálie s Albánií i v opevňování albánských hranic. Je to dojista až na tu víru v sankce a kolektivní bezpečnost pochopitelné — ale přece jen by celá věc neměla být posuzována jednostranně. Není dobře ani v politice viděti jen, co dělá druhý, a docela zapomínati na to, co dělám sám. Ve chvíli, kdy se spor anglo-italský hrozivě přiostřoval, hleděla se Anglie zajistiti jednáním se středomořskými státy pro případ italského útoku na loďstvo anglické a jednání to skončilo pro ni úspěšně. To znamenalo, že také dalmatské přístavy, zejména Boka Kotorská, mohou býti útočištěm a basi anglického loďstva proti Itálii. Tu přece nutno objektivně uznati, že nebylo aktem útočným, nýbrž obranným, Itálií nevyvolaným, jestli se tato hleděla zabezpečiti v Albánii, aby tak mohla ztížiti vjezd anglického loďstva do Adrie.

To však není rozhodující v našem vzájemném poměru s Jugoslávií, o nějž zde především jde. Otázkou hlavni je, , — zda Německo či Itálie. Vím přirozeně, že je mezi námi v této věci vážný rozdíl, ale stejně jsem také přesvědčen, že .

Není to slovanská frazeologie, je to prostě logika staletých dějin. Už roku 1718 řekli ve Vídni v konferenci pod předsednictvím císaře, že Bělehrad dobytý Evženem Savojským na Turcích má býti baštou „des Teutschthums und Katholicismus“. A Berlín—Bagdad byl na stejné linii vývoje, který se sotva změní v novém rozmachu pangermanismu. . Z nové lásky k Bělehradu se před ním nezastaví, jako se nezastaví před Lublaní, ale také ne před Brennerem a Terstem. . Tak jsme my nuceni se dívati na své politické problémy, a je přirozeno, že proti této dějinné elementární síle germanismu, kterou zase dnes Evropa a celý svět cítí, . Jistě že spoléháme na Francii, že nezapomene, jak je rozhodující pro její vlastní budoucnost, aby střední Evropa nebyla podčiněna Berlínu. Ale také se na druhé straně neklameme, že ani znovu vyzbrojená Anglie, dokud neuvidí, že už jsou ohroženy cesty spojující její světové panství, se nedá strhnouti do nových evropských konfliktů,  proti jejich ohrožení v Holandsku, Belgii a severní Francii. . Ne aby pomáhala chrániti nás, a s námi, třeba by to okamžitě znělo paradoxně, Jugoslávii, nýbrž , nebo snad lépe řečeno, což by od Itálie těžko bylo očekávati, aby se nedala svésti anglickou politikou sankcí k důvěřivosti k pangermanismu a domněnce, že pangermanismus chce „spolknouti“ jen ty — druhé…

Nemyslím dojista, že by pangermanismus rázem dobyl svých cílů; ne, půjde po , svým úspěchem prvním si bude připravovati půdu k dalším — ale právě proto . Myslí-li si někteří v Jugoslávii, že by pro chorvatské obtíže bylo dokonce lepší, aby v Rakousku bylo pánem Německo, a ne event. nebezpečí habsburské, je to opravdu politikou víc než krátkozrakou, těžko vysvětlitelnou po tak těžkých zkušenostech. Myslí ti, kteří tak mluví, že  roku 1914 pobízel Rakousko ke „kuráži“ proti Srbsku v zájmu Vídně a ne v zájmu ?

Proto bych považoval za jedině správnou politiku, . Anglickým pacifismem způsobena nynější nebezpečná situace: odzbrojení nebo nezbrojení národů a států germanismem ohrožených, až, bohudíky, na Itálii, a šílené zbrojení Německa k netušené nové sile. . Německo ještě úplně hotovo snad není, a ti druzí mají tudíž ještě možnost, aby dohonili, co se dohoniti dá. Itálie se Jugoslávie na dozírnou dobu obávat nemusí, třeba se Jugoslávie takové propuštění Ante Paveliče na svobodu musí dotknouti velmi bolestně; kolonisátorský úkol v ohromné Habeši je příliš velikým cílem nové politiky italské, aby myslila na jiné výboje. A pro velikost italského fašismu stačí, že nehledě k těmto obtížím, dovede hájiti  s neztenčenou silou.

Je tedy přímo dobrodiním, že státy, oslabené německým úžasným zbrojením a vlastním nerozumným pacifismem, máji možnost, aby semknutím všech ohrožených zachránily mír. Nechci hádati, zda pan Hitler opravdu chce mír, tím méně ho podezřívati, že jej nechce. Ale vím, že se tím tíž odváží jej porušiti, uvidí-li nejen odhodlání, nýbrž i možnost útoku se ubrániti. To však je bez součinnosti Itálie prostě nemožné. Bylo by tudíž přímo neodpustitelným hříchem, doháněti Itálii nesmyslnou politikou uraženého sebevědomí k tomu, aby proti svým životním zájmům nebyla v železném kruhu těch, kteří mají povinnost hájiti své hranice proti útočnému germanismu. A nejméně by se měla tohoto hříchu dopustiti Anglie. Jen ona je vinna, že Německo je tak silné, a ti druzí ještě nehotoví. Jen její t. zv. pacifismus a její tradiční politika vůči Evropě bránily, aby německému zbrojení v samých počátcích bylo zabráněno. Aby však svými sankcemi zmařila utvoření opravdové ochrany míru, bylo by něčím, co by nikdy nemohla zodpovídati. Věřím, že se Anglie tohoto hříchu na nás na všech nedopustí! Bylo by to přílišným zklamáním naší historické viry v moudrost a rozvážnost Anglie a těch, kteří řídí její politiku!