Dokořán/Přiznání
V ošatce snů jíž život prosakuje
kolébán nocí v nedbání těla svého
vír sudby až ke dnu pohružuje
a není tu dcery krále egyptského

Ten úděl štěstí mi nedán byl
a přes to nutím se ke chvále chval
malosti víry bych se zbyl
do prázdna svého ozvěny všeho jal

Výš nevzrostu než nad tu vteřinu
jíž svědkem nikdo nebude
v náruči stínů potom spočinu
a pýchy vzpurné ubude

Pak čist jak list co serván byl
padnu až ke kořenům bytí
barev i vůní jsem se zbyl
tvar duše uchoval však bez rozbití

Ta zvedne se do mrazů osamění
a rozpráší pel všeho co jsem měl
a svět v té chvíli o málo se změní
jako by rorýs mrakem proletěl

V košíku snu do smrti vtékám
ty ke mně skloněna své ruce stáhni zpět
já odevzdal se spodním černým řekám
co hloubí kout v kterém lze zapomnět