Poesie (nová řada)/Sonet (1)
Ty první city jsou jak vesny kvítí,
jež zpito vůní vlastních libodechů —
před větším žárem v stín se kryjí v spěchu,
mní, bez proměn že věčně budou žíti.

A po nich jiné stobarvé se vznítí,
zří k slunci zlatým okem, pučí v mechu,
že zvadnou, vědí však — a pro útěchu
codenní tužby hasí, co jich cítí.

A vzpomínek pak trs jen astry bledé
samoten v sklonku jeseně sní v touze,
žít chtěje, s dešti nerovný boj vede.

Leč zří tiš mrtvou kol, své marnost práce,
až v posled cypřiš zelená se pouze —
strom zasmušilý smutku, resignace!

Poezie