Ottův slovník naučný/Čechy/Dějiny české literatury, střední věk
Střední věk literatury české sahá od r. 1410 až do r. 1774. Vyznačuje se ustálením jazyka spisovného a množstvím památek prosaických. Básnění a samostatné tvořivosti v něm se nedaří. Na základě příčin vnitřních i vnějších stanovíme v tomto věku tré skupin časových: 1. , od vzniku nauky Husovy až do smrti Jiřího z Poděbrad (1410—1471); 2. , od nastoupení krále Vladislava Polského až do bitvy na Bílé Hoře (1471—1620) a 3. , od bitvy bělohorské až do úpravy obecného školství za Marie Terezie (1620—1774).

V  s dějinného hlediska vidíme obraz poměrů neklidných, hmotné i duševní síly národa svrchovaně rozrušujících. Vznik těchto poměrů byl způsoben výbuchem plamenného nadšení, jež vedlo český lid do krvavého boje za vznešenou ideu; tragický výsledek hrdinné námahy měl v zápětí trvalé jítření. Literární rozvoj byl tím ovšem převelice oslaben, avšak za to neocháblá horoucnost dovedla odstraniti četné překážky, jež jinak bytu národnímu mohly připraviti úpadek; zejména podvrácením cizoty český živel všude zmohutněl, takže, jakmile se dostavily časy klidnější, v kulturním vzhledě ihned utěšeně prospíval.

Zachované literární památky se stavem politickým zcela souhlasí. Na začátku zbožnou horlivostí všecko plápolá, pak ozývá se pronikavý hlahol vášně strannické, doprovázený rykem válečným a dogmatickým hloubáním, nezřídka blouznivým; konečně nastupuje vystřízlivění, avšak náklonnost k mysticismu a k asketickým zásadám rozechvěných myslí neopouští.

 po stránce umělé překotem upadá; co do množství jest poměr i dle pozůstalých zbytků dosti příznivý. Ve světském oboru po nějaký čas udržovala se spojitost s produkcí doby předchozí; jakmile však bouře vypukly, tu přestávala tvorba býti projevem a zdrojem aesthetické záliby a přecházela úplně ve služby příkré . Pro tento účel píseň výborně se hodila; ta byla tudíž pěstována v míře rozsáhlé. Obsah měla zhusta , vyličujíc příhody jak soukromé, tak veřejné (na př. O Štemberkovi, O bitvě před Ústím r. 1526 a j.); avšak nejčastěji přijímala ráz satirický, aby poskytla vítanou zbraň k potupě odpůrců (na př. Žaloby na Husity, O Rokycanovi a j.). Nejmocněji zahřímala tendence z válečné písně táborské Kdož jste boží bojovníci, za jejíhož skladatele pokládává se Bohuslav z Čechtic.

K spracování látek v rozsáhlejších skladbách došlo jenom skrovnou výjimkou. Zdařilejší toho druhu plod jest dialogisovaná báseň didaktická Rada zvířat, složená nejspíše na začátku XV. stol., původně, jak se zdá, ve dvou knihách, potom však rozšířená všelikými dodatky. K ní se řadí v době pozdější prosaický překlad apologů Cyrilla Guidenonského Čtverohranáč, a pak Ctibora Tovačovského z Cimburka tendenční ohlas nábož. třenic a sporův, allegorické Hádaní Pravdy a Lži o kněžské zboží a panování jich (1467), vynikající toliko ideou a květnatou mluvou rázu biblického.

V oboru  byl pokrok učiněn ve prospěch  nejvíce tím, že v řádě bohoslužebném výhradní moc jazyka latinského učinila místo češtině. Vzniklá odtud potřeba nezbytně vedla k rozmnožení dosavadních zpěvů pobožných, a to buď tvorbou původní nebo napodobením a překladem. Čelní mužové stran náboženských (na př. , , , , ) horlivě, ač ne vždy se zdarem, účastni byli při díle, tak že záhy vznikaly objemné sbírky písní duchovních: zachovaný kancionál Jistebnický (z pol. XV. stol.) jest snad prvním takové činnosti výsledkem. Zpěv latinský naproti tomu značnějšího rozvoje již nikdy nedošel; byl sice humanisty staršími i novějšími usilovně pěstován, avšak mezi lidem zůstal vždycky nesrozumitelnou cizotou.

 za této doby zcela nastupuje v dědictví po zalíbených před tím skladbách epickoromantických, jednak ve tvaru  s obsahem báchorkovitě líčeným při látkách světských, jednak v úpravě zázračných nebo rozjímavých, ba i soudních  u předmětů duchovních. Mnoho přenáší se z doby dřívější (na př. Historie Trojanská, Alexander, Apollon, Bruncvík — Passionál, Život Adamův, Asseneth, Barlaam a j.), avšak mnoho vzniká také nového, zejména v četbě duchovní, jako na př. Griselda, Briselda — Evangelium Nikodémovo, Lament sv. Otcův v temnostech v překladě Mikuláše Kompatora z Kumštátu, pověstné romány ďábelské Solfernus a Belial, Jiříkovo vidění a. j.

Nesrovnale větší důležitost kulturní má , jež původem a přičiněním Husovým dosáhla formálního zdokonalení. Vlastní těžiště a jádro její spočívá v odvětví ; zde soustřeďují přední myslitelé soudobí Hus, Chelčický a dílem i Jan z Rokycan své nejzralejší plody duševní a určují směr všemu ostatnímu snažení. Nejmocněji účinkují spisy M.  (1369—1415), ježto lidu jsou posvátným odkazem po učiteli mučennickou smrtí zhynulém. Dogmatických novot nemají, v té věci Hus byl na předchůdcích závislý, ale za to podávají důkaz nejen o rozsáhlých vědomostech odborných i povšechných, o vzácné mohutnosti řečnické a výtečné schopnosti dialektické, nýbrž také o plamenné touze po pravé zbožnosti, o neoblomné síle přesvědčení, o hlubokém citu a vroucí lásce k národu. Protivenství, s jakým zásady v nich hlásané se potkaly, roznítilo vášnivý ruch po Čechách, a vzešlé odtud příkré protivy strhly konečně veškeren lid do nekonečných rozbrojů.

Spousta polemických spisů náboženských, z velké části psaných latině, jest až podnes výmluvným svědectvím poměrův oněch. Možno v ní rozeznávati skupiny dle přívrženců té neb oné nauky. Stranu  obhajují s počátku Stanislav ze Znojma, Štěpán Paleč, Jan biskup litomyšlský, příjmím Železný, Štěpán převor v Dolanech, Šimon z Tišnova, Ondřej z Brodu, později zejména , jejž náboženská horlivost až na kraj zemězrady pudila, , biskup vlastenec ve Vratislavi a j. Mezi  strana mírná měla předním bojovníkem M. , a vedlé něho důvěrníky někdy Husovy Křišťana z Prachatic a Moravana Petra z Mladenovic; hlavou strany  byl M. , vlastní stanovitel kališnické nauky, a po něm proslulý M. , stejně slovem jako duchem mohutný; sama strana  čili náboženských horlivců, ač nejraději mečem spory řešila, má v biskupu táborském  důrazného zástupce.

Naskytl se také muž, jenž důsledněji než kdokoli z předchůdců jal se vykládati pravdy evangelické; muž ten byl  († 1460), vzor hloubatele z lidu vyšlého. Jeho názory o reformě společnosti světské i duchovní ve smyslu prvotní obce křesťanské za časů apoštolských, projevované po různu i v dílech souborných (Postilla, Síť víry), staly se v nemalé míře východiskem, z něhož do života vstupovala pozdější , za dob Chelčického z drobných společností náboženských již již na světlo se deroucí.

Vědomosti biblické za těchto časů byly v plném rozkvětu. Stálé zajisté prohlašování písem svatých za jediné spolehlivou záruku pravověrnosti způsobilo mezi lidem touhu po četbě knih biblických nad pomyšlení velikou a stalo se bezprostřední příčinou, že rozptýlené dosud překlady jednotlivých částek obojího zákona v úplné celky byly slučovány a s mírnými ve slohu změnami přehojně opisovány. V dlouhé řadě biblí tehdáž povstalých a z velké části zachovaných má písemnictví české poklad, jakým nemohou se honositi literatury světové. Nejstaršího, pokud známo, původu jest asi bible Leskovecká (Drážďanská), a pak nádherná bible Slavatovská (Litoměřicko-Třeboňská), psaná v l. 1410—1416 Matějem Jakubovým z Prahy, s pořádkem knih ještě neustáleným; k nim se přidružují bible hlaholská (Emausská), Olomoucká (1417) a několik jiných z první recense. Pozdější a na díle v textu odchylné jsou bible Padeřovská, Šafhausská s Husovou starší předmluvou, Hodějovská, Pernšteinská, Dlouhoveská, Lobkovická a j. Důkladná revise textová v překladech biblických podniknuta byla teprve za krále Jiřího.

Mimo theologii nemnoho péče věnováno bylo jiným naukám.  živoří ve službách církevních a na nejvýš v pestrých kompilacích povšimnutí dochází. Částečně sem hledí Knížky Albertanovy, pro svůj ethicko-rozjímavý ráz, a pak i M. Pavla Žídka Spravovna či navedení k povinnostem vladařským. Encyklopaedie téhož polyhistora, , složena byla jen v jazyku latinském s českými glossami.

Ani  nenalezla muže, který by býval dovedl ohromné převraty, jež tehdy v zemi nastaly, po česku řádně vypsati; pouze neumělý materiál, týkající se příběhů soudobých, zůstavilo po sobě několik  jménem neznámých. Mnohem zdárnější jsou práce latinské, hlavně kroniky  a , první velikou důležitostí zpráv, druhá spíše vkusným provedením význačná. I slohem nedokonalé záznamy Petra z Mladenovic, Bartoška z Drahonic a Mikuláše z Pelhřimova obsahují cenné příspěvky.

Vědomostí o  před vypuknutím bouří husitských byl předním zdrojem starší překlad „Millionu“ Marka Pavlova, a po něm  cestopis, upravený podlé němčiny Vavřincem z Březové. V době pozdější hlavně účastenství při podnicích válečných a rozmanité jízdy do světa pomáhaly šířiti názor správnější, avšak o písemní záznam péče nebylo. Přísluší sem pouze Denník Jaroslava, panoše Kostky z Postupic, o poselství do Francie r. 1464 a popis cesty  na západ a na jih Evropy v l. 1465—1467, učiněný členem družiny, rytířem  po česku a zachovaný v latinském překlade olomúckého biskupa Stanislava Pavlovského (1577).

Obor , jenž získal tenkrát Čechům pověst největší, také v písemnictví jest význačně zastoupen, v době starší Právy vojenskými (1413)  a Řádem vojenským (1423) , za krále Vladislava pak taktickým Naučením o šikování vojska od .

V  není samostatného spisu většího, za to však hojnost materiálu v aktech veřejných a soukromých, zejména také v dopisech, podává svědectví o zdárném vývoji.

Nauky , jakož i , slučovány byly namnoze s praktickým  a pěstovány pospolu. Slavná v té příčině pověst provázela dlouho přítele Husova M.  a hojnou měrou také souvěkého M. , oba lékaře i mathematiky i hvězdáře. Z doby těchto mužů pocházejí nepochybně dva nejlepší plody staročeské školy lékařské Ranná lékařství (Chirurgia) Araba Rhazesa (X. stol.) a Viléma Saliceta z Piacenzze (XIII. stol.), obě z latiny v češtinu převedená neznámým odborníkem. O něco pozdější jsou hojné kompilace zachované v rozmanitých Jádrech z knih lékařských.

V odvětví  jest hodna paměti Husova Orthografie, podávající poprvé systematický návod k užívání značek diakritických. Vyskytují se též , obyčejně podlé látky srovnané.

V  produkce literární převelmi se množí, avšak původností málo se vyznačuje; tím jen zřídka poměrné dokonalosti jest blízka. Stálou a vydatnou podporu má v příznivých poměrech národních, zejména v bohatství, ve vlasteneckém smýšlení a v touze po vzdělání; k tomu přidružuje se hned na začátku výhoda, již s sebou nese . Nejvíce však v literární vývoj a konečný směr účinkuje osvětový proud, jenž na jedné straně z , na druhé pak ze snah  vyráží a nezdolnou mocí všecko strhuje.

 Čechům po svém vynálezu nezůstalo dlouho tajemstvím, neboť podlé zaručených zpráv již r. 1444 pražský zlatník Prokop Waldvogel v Avignoně a v jiných městech francouzských rozšiřuje toto nové umění. První známá domácí ukázka tisková, Historie Trojanská (v Plzni r. 1468), má sice vročení poněkud pozdější, ale dokonalost úpravy navádí k domněnce, že tuto prvotinu předcházely nepochybně již drobnější pokusy. Zavedená jednou novota pak prospívala měrou nejvyšší.

, neboli zdroj starověké osvěty, zračil se ode dávna v Čechách jako jinde především znalostí latiny, jež nepřestala býti obecným jazykem kulturním. Hlubší studium s účelem vzdělávacím na základě četby klassické vznikalo teprve kolem r. 1450, z počátků dosti ojedinělých. Tehdy totiž známý Aeneas Sylvius Piccolomini, jsa tajemníkem císaře Bedřicha III. a větším dílem ve Vídni se zdržuje, byl v důvěrném styku osobním i písemném s několika Čechy učenějšími a mezi nimi chuť k naukám starověkým probouzel. Připomínají se mimo jiné Václav z Bochova a Prokop z Rabšteina, oba soudruhové Sylviovi v kanceláři císařské, Jan Toušek z Pacova, písař staroměstský, a Jan Papoušek ze Soběslavě, bývalý farář kostela týnského; mezi nimi v popředí stál Prokop z Rabšteina, pozdější důmyslný kancléř královský, jenž od kurie římské stolce arcibiskupského v Praze za hodna byl uznáván. Nejvíce však osvojil si několikaletým pobytem na půdě italské názory klassické Jan mladší z Rabšteina, vlastní bratr Prokopův, od r. 1457 probošt vyšehradský; latinská jeho rozmluva O válce r. 1467 proti králi Jiřímu zdvižené jest jako světlý paprsek pronikající tíživé předsudky středověké. Za to z vysokého učení pražského neplynula humanismu skoro žádná posila, neboť latina, která se tu dle starého zvyku stále držela, nedovedla vybřednouti z theologických hádek a nechutných traktátů všeho druhu; nepomáhalo ani to, že nejeden člen mezi mistry vzdělával se v cizině, jako na př.  ve Vídni, Padově a Bononii nebo , jenž dosáhl hodnosti magisterské v Paříži, , jenž ve Ferraře studoval, nebo  a , oba doktoři university bolognské a j. Teprve po r. 1466 utěšenější pokrok se pozoruje, znalost klassiků počíná se ohlašovati ze síní universitních, u  a hlavně u , kterýž první jal se konati výklady ze starých spisovatelů latinských, zejména z Vergilia. Avšak po r. 1485, kdy působení Řehořovo přestalo, rozhostila se na universitě opětně dřívější netečnost a potrvala dlouho až do XVI. stol. Částečnou náhradu za nedostatek odtud vznikající poskytovaly vysoké školy italské, zejména bolognská, na niž při sklonku XV. stol. rok co rok dostavovali se čeští studenti a prospěchem i chováním výbornou pověst po sobě zanechávali, jak nadšeně o nich vysvědčuje slavný professor tamější, humanista Filip Beroald. Z těchto vychovanců italských vzešel za dob krále Vladislava nejznamenitější představitel humanismu v zemích českých,  (1462—1510), neméně vzděláním než literární činností, skvělou zejména v poesii latinské, v učeném světě vůbec proslulý.

S jiné strany humanistický ruch také přes Moravu k Čechám směřoval. Dělo se to z velké části prostřednictvím literárních společností latinských, jako byla  () za posledních let Matiáše Korvína, mající v čele výtečníky , biskupa v Pětikostelí, a  ze Zredna, biskupa druhdy varadínského, a hlavně  (Danubiana) za krále Vladislava, v níž vedlé Konráda Celta, Jeronýma Balba a Jana Cuspiniana předními členy byli kanovníci olomúčtí  (Moravus) a , pak probošt vyšehradský , žák někdy Beroaldův, a , výborný odchovanec Řehoře Pražského, tajemník kanceláře královské a nejdůvěrnější přítel Bohuslava Hasišteinského z Lobkovic. Nejdéle a nejznačněji udržoval se ruch tento v Olomouci, vydatně jsa podporován tamějšími biskupy, osvíceným  († 1482), strýcem nejvyššího komorníka, proslulého klassicisty  († 1520), pak  († 1540) a  († 1553).

Humanistům právě vzpomínaným byl antický svět vrcholem dokonalosti, k němuž veškeré jejich snahy se odnášely. Počínání takovému nelze upříti veliké zásluhy, pokud jím zdroj vědomostí v klassicích ukrytý byl na světlo přiváděn, způsob názoru zušlechťován a směr písemnictví upravován; jakmile však při tom též obnova jazykův antických byla vytčena za přední, ba za nejdůležitější cíl, jenž literární produkcí měl býti dosažen, ocítil se humanismus na scestí, kteréž jej odvádělo od živého ruchu na zmrtvělou pláň.

Mnohem lépe posloužili osvětovým zájmům oni humanisté, kteří výsledky svých studií prostřednictvím živého jazyka v obecný prospěch obraceli. Práce jejich byla nepoměrně obtížnější nežli těch, kdož oslněni byli učeností latinskou; neboť netoliko nový obor myšlenkový nesnáze jim působil, když měli jej s názory doby své uváděti ve shodu, ale hlavně také dokonalost ve formě, kteréž dosahovalo se teprve po mnohých, lopotných pokusech. Zákopnickým tímto směrem postupovali od doby krále Vladislava  († 1514), pilný překladatel jadrného výrazu, ale vlivu latiny silně podléhající,  († 1520), pro vzácné nadání a skvělou výmluvnost Bohuslavovi z Lobkovic na,roveň stavěný, jenž nejdříve ze starších humanistů přednosti klassické prosy v český sloh přenésti dovedl,  († 1511), duchaplný společník Sigmunda Hrubého z Jelení, první mezi Čechy překladatel z řečtiny, , opatrný sběratel naučných průpovědí z latinských a řeckých mudrců,  († 1546), klassicista horlivý, ale málo umělý, pak též ,  a několik jiných překladatelů dle jména neznámých.

Přičiněním těchto hlavně mužů humanismus ocítil se v pravých kolejích a blahodárně působil jak v písemnictví, tak v životě pospolitém. Nejvíce však účinek jeho se rozmohl, když proměnou náboženských poměrů zahraničných dřívější národnostní protivy mezi Čechy a Němci byly oslábly; od té doby zajisté mládež česká téměř výhradně hledala vyššího vzdělání na universitách německých a způsoby tam panující do vlasti přenášela. Podlé vzorů cizích vznikaly přehojně nové školy latinské a pomáhaly šířiti klassickou učenost v míře nikdy nebývalé. Avšak tento školský humanismus, z ciziny k nám zavlečený, velice se lišil od svého staršího předchůdce, neboť místo národního rázu proniknut byl planým kosmopolitismem, jenž postupem času netoliko písemnictví, nýbrž vůbec duchu národnímu stal se škodlivým.

Humanismus v literární produkci měl na zřeteli valným dílem stránku formální; ve směr obsahový za to účinkoval mohutněji , jenž ani po husitských válkách v zemi neustal, nýbrž nejprve v  a později ve hnutí  nového vzpružení dosáhl. Bratří čeští nepopíratelnou mají zásluhu, že po všechen čas byli pečlivými strážci jazykové ryzosti; avšak názor o marnosti světských snažení a neustálý téměř boj s nepřízní poměrů zaváděly v jejich literární činnost neveselý, časem asketický ráz. Německá reformace způsobila ještě méně dobroty; v Čechách rozšiřovala se překotem, jednak že byla vhodnou záminkou k strannickým a politickým účelům, jednak i že vyváděla z nesnází, kterýmiž přívrženci kalicha po dlouhou dobu byli svíráni, avšak do literatury vnášela cizotu, bezbarvou jednotvárnost, a latinským školstvím, jehož úplně se zmocnila, klestila dráhu národní lhostejnosti.

Pozorujeme-li účinky naznačených poměrů při jednotlivých skupinách písemných památek, přesvědčujeme se, že vlastní literatura národní v oboru verše a výpravné prosy jest celkem chudobna a jednostranna, za to však literatura obecně poučná dosahuje rozkvětu nebývalého.

Ve  jest větší úpadek nežli ve skladbách duchovních. Způsobovala to s jedné strany módní učenost, jež většinu schopných hlav odváděla hned za mládí k pěstování veršů latinských, a s druhé náboženská přepjatost, jež na světské skladby pohlížela vždycky s nevolí, spatřujíc nezřídka i v klassických plodech básníkův antických nálezky ďáblovy.

V  zračí se holý suchopár.  zůstávají v ústraní lidovém nepovšimnuty, a jako světlušky mizejí, nějakou dobu mezi svými pokolovavše. Toliko nahodilé poznámky a zvláště začátky z nich u pobožných písní pro nápěv uváděné jsoucnost a způsob jich vyjevují. Skladby umělé jsou prázdny významu; z dob Vladislavových sem náleží dvojitý Májový sen, eroticko-rhetorická imitace podlé němčiny, proslulá pouze jménem domnělého původce, , syna krále Jiřího. Práce pozdější jsou veskrze rázu příležitostného, vůbec nedokonalé, spíše rýmované prose než básním podobné. Způsobem tím veršovali hlavně , skladatel drsných sloh sapfických, , přičinlivý, ale málo šťastný napodobitel básníků polských, zvláště ve své Nové kratochvíli, a  v hojných skladbách o sobě i v dedikacích. Vedlé nich po různu vystupují také  z Klokotské Hory, , , , ,  a , oba pomocníci Paprockého, , , ,  a j., leč nějakého zákmitu poetického ani u těchto není.

Nezřídka mívají takové skladby příležitostné obsah , dotýkajíce se rozmanitých příhod, zvláště současných, takže možno je přirovnávati k jakési novinářské četbě prostonárodní; jinak vlastní obor epický téměř výhradně věnován jest látkám duchovním, biblickým a legendovým. Co mimo tento směr poněkud obšírnějšího se ještě naskytá, jest pouhé spracování cizích předloh, jakž ukazuje veršovaná, zajímavá Kronika o Rohovém Sayfridovi (výtisk z r. 1615) a částečně i příběh O Pyramovi a Tysbě (1592), rýmovanou prosou vystrojený.

Nejčetnější celkem skupinu tvoří skladby , dílem návodné, dílem výstražné a káravé, zhusta též přísadami jinorodými nakvašené. Oddělení čistě  svědčí skoro veskrze jen o dobré vůli a snaze, nikoli však o básnickém nadání neb o zdárném výsledku. Náležejí sem dle časového postupu Pravidla přístolní a  „dítěte v plénkách“ Naučení rodičům o dobrém vychování, pak  Moralissimus Catho (1518) v úpravě českoněmecké, a několik podobných prací k užitku mládeže podniknutých, zejména Catonis disticha moralia (1558) a jiné překlady , Knížka dětinská ryjmovní , Mravové aneb naučení (1600)  a  (1606) obratného veršovce latinského . Potřebám zdravotním určené Verše školy Salernitánské z r. 1536 již Veleslavínovi zdály se příliš hrubými, takže přepracovati je neváhal (1587); avšak ani v překlade svém, ač jinak plynném, nevytvořil více než rýmovaný pokus o málo jen zdařilejší dřívějších ukázek, podaných z cizích básníků v Politii historické (1584). Skladby , jmenovitě Krátké naučení mladému hospodáři (1586), vyznačují se řemeslnou obratností dosti velikou, ale kazatelská širokost a nedostatek jemnocitu světlejší stránky jejich zatemňují.

Živější a zdařilejší jsou práce obsahu , jako na př. starší skládání Zrcadlo marnotratnosti a celkem i báseň O manželství, obě nejspíše od téhož původce, od něhož jest „Májový sen“. V době pozdější obratným veršem a čipernou řízností výrazu dosti se povznáší dílko z němčiny přeložené Rozmlouvání Petra svatého se Pánem o obyčejích a povahách nynějšího lidu na světě (1585), stojící na rozhraní mezi satirou a moralisací. Z velké části náleží sem také  Prostopravda (1620), směsice veršův i prosy, formou neladná, obsahem nezřídka sarkastickým značně zajímavá. Naskytují se i prosou psané skladby některé odpola satirické, hlavně na začátku XVI. stol., v překladech z Erasma Roterodamského, Jana Joviana Pontana a Lukiana Samosatského, pořízených ,  a . Bezvýznamné jsou hříčky parodické, jako na př. Práva nepravá nezdvořilého Doktora Krobiána, k opaku běžných pravidel přístolních navádějící, spracovaná dle němčiny a pod.

Nejčastěji oblibovala si doba tendenci v rouše , ať již verše nebo prosy bylo při tom užito. Hojně dobrých myšlének a rázovitých, z lidu vzatých nápadů mají některé pozůstatky z doby Vladislavovy, na př. Ctnost, delší skladba veršovaná, líčící příhody rozmanitých ctností ve světě, pak rozhovor mezi Ctností, Rytířem a Moudrostí, t. j. mezi dívkou, světákem a kmetem, a jadrný traktátec, kterýž má jméno Pán rady (1505). Z doby pozdější mimo přečetné drobnosti, do rozmanitých spisů vsouvané, náležejí sem dvě větší práce,  pohrobní, neumělý pokus O hořekování a naříkání Spravedlivosti, královny a paní všech ctností (1547), pouze ušlechtilou ideou a horlitelským rázem poněkud se povznášející, a  Masopust (1580), jehož vtipným oddílům některým jen vázané mluvy se nedostává, aby v oboru připomenutém zaujal čelné místo.

Allegorisační směr zračí se patrně také ve sbírkách  bajkám podobných. Největšího rozšíření došly Ezopovy fabule, od r. 1480 do 1534 překládané napřed z latiny a z řečtiny, později z němčiny; méně byly přístupny, hlavně pro těžkou formu slonovou, záslužné jinak práce , Zrcadlo moudrosti sv. Crhy biskupa (1516) čili známý od dřívějška „Čtverohranáč“ a Pravidlo lidského života (1528), t. j. překlad indského Pančatantra (Knih paterých) neboli rozprávek Bidpajových, učiněný dle latiny. Z doby Rudolfovy sem hledí  Obora neb zahrada, v které rozličná stvoření rozmlouvání svá mají (1602), vzdělaná dle polštiny.

Básnictví , jsouc ohlasem doby v náboženských proudech zmítáno, předčí znamenitě nad skupinu světskou i počtem rozmanitých plodův i poměrnou jejich cenou. Největšího rozvoje dochází  a vůbec pobožná; vznikají rozsáhlé sborníky, kancionály, antifonáře, graduály, nezřídka nádherně vyzdobené. Mezi podobojími v oboru tom na sklonku XV. století záslužně proslul kněz  (1482), původce několika snůšek rukopisných, obsahujících písně výroční na svátky církevní a obecné, pak o dějích a osobách Starého i Nového zákona, o smrtelných hříších a j.; snůšky tyto zůstávaly jádrem i v pozdějších zpěvnících, zejména v těch, které pořádal známý krasopisec  († kol. 1572). Rozkladem starého kališnictva v nové strany proměňovaly se i zpěvy příslušné, tak že sbírky nabývaly rázu smíšeného, jako jest na př. kancionál  (1585), a pak teprv čistě konfessionálního, jako na př. lutheránský zpěvník  (1606).

O  pěstování a tříbení církevních písní starala se toliko  zřizováním zvláštních redakcí z mužů nad jiné osvědčených (na př. , , ), jimž pilně nad tím bylo bdíti, by vše, co jménem Jednoty se vydává, mělo na sobě znak pravověrnosti a zbožnosti, od časů Blahoslavových pak i formální dokonalosti. Způsobem tím hymnodie bratrská od r. 1505, v němž poprvé se vzpomínají Písně chval božských v jednotu sebrané, vždy více vzkvétala a dospěla i po vnější stránce dovršení v proslulém kancionále redakce Blahoslavovy a Jana Černého, vydaném r. 1561 na zámku polského šlechtice Lukáše z Górky v Šamotulech poznaňských, pak r. 1564 opětně tištěném v Evančicích a r. 1576 zvláště nádherně v Kralicích na Moravě. Mezi skladateli jednotlivých písní zaujímají čelnější místa , , , , , ,  a j. R. 1531 podniknuto bylo  vydání písní bratrských v Mladé Boleslavi, jež potom mnohokrát na různých místech se otiskovalo a doplňovalo; nově zredigován vyšel zpěvník tento r. 1544 v Norimberce a nejdůkladněji r. 1566 v Kralicích. V Německu rozšířil se tou měrou, že jednotlivé kancionály protestantské, jmenovitě Magdeburský z r. 1542, Frankfurtský z r. 1569, Vitemberský z r. 1573 a Drážďanský z r. 1589 zasluhují spíše názvu zpěvníků bratrských než protestantských. Překlad polský pořízen byl Valentinem z Brzozova a vydán v Královci r. 1554.

Straně  přesný kancionál sestaven byl teprve r. 1601 přičiněním několika kněží moravských, jejichžto sbírky, dílem české, dílem latinské, v soustavný celek spořádal  ze Švarcenbachu († 1602).

V druhé polovici XVI. stol. dle vzoru poesie latinské v oblibu vešly  a povznášely se nezřídka znamenitě nad obvyklé veršování v jiných oborech. Lahodou a zpěvnou úpravou vyznačují se před jinými žalmy  v kancionále Šamotulském (1561), pak  (1587), jenž prospěšně použil nápěvů francouzských, a částečně  (1598). K antickým rozměrům přiklonili se poněkud  (1572) a  (1581), přesněji  (1577) a nejlépe  (1606).

Dosti často vzdělávány byly veršem také jiné látky duchovní, jmenovitě historie biblické, události ze života svatých a světic, mravoučné meditace a pod.; zástupcové přednější tu jsou , , ,  a j.

Básnictví , jež v období husitském žádného vzniku nemělo, počalo teprve v XVI. stol. patrněji okřívati, jednak vlivem humanismu, jednak působením vyššího školství, při němž, zejména od těch dob, co řád jesuitský v Čechách a na Moravě činnost svou byl rozvinul, divadelní hry bývaly oblíbenou slavnostní zábavou. Ve skladbách čili  tehdy vznikajících převahu měl jazyk latinský, avšak ponenáhlu přirozené poměry zjednávaly právo také češtině a zavdávaly podnět k čilejší poněkud produkci. Umělejší hry, pokud nás o nich došla vědomost, jsou vždy obsahu vážného, se směšnými vsuvkami neb osobami jednotlivými, a zakládají se pravidelně na příbězích posvátných, zřídka kdy na světských; avšak dramatické živosti a příčinné spojitosti scény jejich nemají, řadí se k sobě povídkovým způsobem a vyplňují se dlouhými hovory, mudrováním často naivním a rozmanitým poučováním; pouze mluva pro deklamatorní přednes určená hledívá vybočiti z obyčejných kolejí. Naproti nim hry určené pro lid obecný mají předmětem všední příběhy a vyznačují se v provedení rázem žertovným, nejednou až hrubě fraškovitým. Nejrannější ukázky činnosti dramatické pocházejí z péra , Judyth (1547), Lužičana Joachima Greffa, přeložená z němčiny, a Hra pěkných přípovídek (1547) od Boccaccia z latiny, obě vypravené spíše pro zábavnou četbu, při níž jednotlivé kusy dle známých melodií mohly by se zpívati, nežli k provozování na jevišti. Z pozdějších let jediné titulem připomínají se hry Svatý Václav (1567) jesuity , Tobiáš (1575) , v celosti známý ve spracování latinském, a několik jiných, osnovaných na základě historie biblické. V pozůstatcích zachovaných k lepším náležejí práce Štavničana  a  z Mošovec starozákonní komedie Ruth (1604);  z Těšína tragédie Heli (1582) jest nejzávažnější plod tehdejší dramatické produkce. Pověstnou hru , Břetislav a Judita (viz ), známe též jen v úpravě latinské (1614). Z her lidového rázu význačnější jsou Tragedie žebračí (1573), přeložená z polštiny, Sedlský masopust (1588), Polapená nevěra (1608) a Tragedie Masopusta v Dačického Prostopravdě (1620). Také  velikonoční nalezly vzdělavatele v , jenž na základě starších památek tři skladby („zpěvohry“) s nevalným zdarem sosnoval.

 neuchyluje se z dráhy v předešlém období nastoupené a poskytuje ve svých povídkách, bujnými výmysly a vtipy protkaných, různým třídám lidu požitek vždy hojnější a vítanější. K dosavadním zásobám přidružují se nové historie, překládané větším dílem z němčiny, jako na př. Tristan, Sedm mudrcův, Florius a Biancefora, Melusina, Magelona, Lukrecie, Peryton, Euryalus, Kamillus a Emilie, Guiskard a Sigismunda, Život Ezopův, Markolt a Šalomoun, Fortunatus, Enšpigl, Faust, Brandtovy rozprávky a j. Drobných pověstí, většinou místních, zachován jest celý poklad v kronice Václava Hájka z Libočan.

Nad českou produkci básnickou i počtem účastníkův i formální vyspělostí daleko vyniká , jež má ve stol. XVI. v Čechách svůj zlatý věk. Po smrti Bohuslava Hasišteinského z Lobkovic (1510) nastoupila sice delší přestávka, poněvadž důrazný odpor se strany jazyka přirozeného cizotě vzniku nedával, avšak již od r. 1540 poměry se značně změnily, a to hlavně působením z Německa, odkudž, jako na př. z Vitemberka, nadanější mládež česká ze studií vracela se do vlasti panujícím směrem osvětovým zcela proniknuta, jednak také umenšením národního vědomí, a konečně i přízní z kruhů dvorských nebo dvoru blízkých vycházející. Předním tehdy zástupcem a šiřitelem snah k obnově učenosti klassické se nesoucích byl pražský professor, slovutný  (1516—1566), náčelník rozsáhlé družiny básnické, nerozlučně spojené se jménem  (1496—1566), místosudí království Českého, muže pro zvelebení a pověst rodné země nadšeně horlícího. Collinovým úsilím a neochablou Hodějovského podporou rozmohl se v necelých dvaceti letech netušenou měrou obor exotických plodů básnických, ne sice výtečných, leč přece takových, že v soutěži s cizinou dobře obstojí, byť i soudilo se na základě toliko jediné snůšky, zvané Farrago, jež r. 1561—1562 z přebohaté rukopisné zásoby, Hodějovským shromažďované, ve čtyřech svazcích byla vytištěna. Nejplodnějším skladatelem byl Collinus sám, odchovanec vysokých škol vitemberských, talent rozhodně lyrický, formou znamenitý, ale vnitřní podstatou jen zřídka bezvadný, přečasto spíš obratný veršovník a krasomluvec, než nadšený hlasatel pravého citu nebo nevšedních myšlének a vážných názorů. S Collinem současně byli přednějšími členy básnického družstva , původce bezpočetných veršů falaeckých, smýšlením ryzí vlastenec, , učený Němec, málo šťastný v mluvě vázané, , pěvec předčasně zesnulý, lepou jednoduchostí a vřelým citem vynikající, , bratr Orpheův, mnohostranný, ale málo vzletný ličitel,  (Měděný), chlouba vysokých škol pražských, obezřetný sledovatel vzorův antických, prospěšně činný také v dramat. oboru, , zručný veršovec i politik, a  (Rodericus), církevního zpěvu s oblibou si hledící, jinak drsný ve formě a suchopárný v obsahu. Ž vlastních žákův a stoupenců Collinových honosil se pěkným nadáním , v květu mladosti v cizině zemřelý, též , jemnocitný skladatel, ve Vitemberce na studiích morem schvácený, , čistou latinou ozdobně píšící, a , rozmanitostí přečetných plodů mistru Collinovi podobný; s nimi vespolek dle sil účastnilo se díla mnoho jiných, jako , , ,  (Pekelský) a  (Vabruschius), poněkud i ,  a , všichni tři v pozdější teprve době kvetoucí.

Skladby školy Collinovy měly po výtce ráz příležitostní, hledíce k rozmanitým případům a vztahům soukromým i veřejným, a tím právě vcházely v obecnou oblibu. Tu příjezd panovníkův, onde sňatek šlechtice nebo váženého měšťana, zde úmrtí nějaké vzácné osoby, tam udílení hodností a četné toho druhu náhody zavdávaly vítanou příčinu k básnické oslavě; obyčej se valem rozmáhal, až stal se pravidlem a jako módním požadavkem, jejž uspokojovati hlavně škola učila. Avšak na mnohých stranách nepřestávala probuzená touha na pouhých projevech příležitostních, nýbrž pouštěla se i do skladeb větších, samostatných; při těchto měl již za dob Collinových převahu ráz náboženský, jmenovitě biblický, a tu zase nejčastěji obor , ale později se hledívalo s oblibou i k světským předmětům, Mocnou pružinou k čilému ruchu básnickému byl šlechtický přídomek, na př. z Chotěřiny, z Limuz, ze Sudetů, z Hlavačova, z Tulechova, z Karlsperka a j., dvorskou přízní jednotlivcům udílený, též vyznamenání, jako na př. titul „věnčeného“ nebo „císařského“ básníka (), zvláště hojný za Rudolfa II., nejednou také peněžité podpory a vůbec hmotné výhody. V pravé zátopě tehdejších plodů veršovaných kromě skladatelů dříve řečených patrnější vydávali práce z vrstevníků Collinových , ,  a , Pražan; za Maximiliána II. nad jiné slynul  z Plzně, poněkud i ,  z Písnice,  (Střípek) z Rakovníka a  ze Žatce; nejčetnější řada jmen však jest za doby Rudolfovy. V popředí tu vynikají skvěle nadaná básnířka , , ,  a , jemuž konečně náčelnictví připadá; vedlé těchto však i mnoho jiných působí, někteří s nevšedním úspěchem a hlaholem, jako na př. učený , květnatý , rodem ze Slezska, ozdobný a vkusný , starožitně vystrojený , rázný povahou i slovem  (Burda), proslulý řečník  a mnohoplodný , obadva měšťané v Sušici, , , ,  a , napodobitelé slohu Vergiliova,  z Klatov, , ,  a , původcové řeckých skládání,  ze Stankova, žatecký kronikář, , epik nadaný, ač rhetoricky rozvláčný a zhusta v bombast upadající, což jest význačnou vlastností také pozdějších dvou veršovníků výpravných,  a  ze Lstiboře.

Neobyčejná tato činnost skladatelská s jedné strany poskytuje vysvětlení, proč současné poesii české dařiti se nemohlo, a s druhé strany nevyvratně dokazuje, že znalost spisovatelů latinských i řeckých v zemi ku podivu se rozmohla. Není to jalová chlouba, tvrdívá-li se, že v době Rudolfově mnohý měšťan Homera nebo Vergilia s sebou nosíval; drahný počet skladeb, pošlých právě z vrstev měšťanských, jest přesvědčujícím v té věci svědectvím a zároveň praktickým dokladem, že četné a bohaté knihovny, jež i v menších městech českých soukromníkům stavu občanského náležívaly, nebyly majetkem bez potřeby ležícím. Hlubší studia se ovšem zřídka konala a ještě méně vědeckých prací se podnikalo, hlavně proto, že vysoké učení pražské, jemuž předem taková úloha patřila, v trvalém vězelo úpadku. Ostatně při kosmopolitické povaze nově obživlé latinské literatury nepociťována potřeba nějakých zvláštních prací, jež by vázaly se na určité území: tu dostačovaly veliké středy mezinárodní, pravé zásobárny vědecké, jako na př. Benátky, Basilej, Štrasburk, Lyon, Paříž, Amsterdam. Vynikati v těchto centrech bylo tolik jako míti pověst světovou, a právě této řídké slávy podařilo se dosíci některým Čechům v cizině, nejdokonaleji věhlasnému  († 1554), vydavateli a překladateli antických klassikův i spisovatelů církevních v tiskárně Frobenově v Basileji, vedlé něho pak aspoň z části  ve Vitemberce a {{Prostrkaně|Jak. Pontanovi († 1626), chloubě řádu jesuitského na školách bavorských. Produkce domácí měla především na zřeteli školské potřeby; v oboru tom vedli si čileji , pořadatel několika sbírek fraseologických a mluvnických, pak , ,  a nejvíce ze všech .

Nad obyčej rozšířená znalost latiny a částečně i řečtiny byla neposlední příčinou, že ku překladům z antických spisovatelů poměrně málo hleděno. Cožkoli se tu podnikalo, nedělo se z nižádných pohnutek aesthetických, nýbrž toliko z praktické potřeby nebo z přesvědčení, že věc i širokým vrstvám obecného lidu bude příhodna. S počátku se překládalo dosti věrně, ale obtíže bývaly veliké, tak že i při nepopíratelné mnohdy jadrnosti obratů forma zůstávala nedokonalou; jakmile však stilistická dovednost, podléhajíc z veliké části vlivu soudobých skládání latinských, značněji se rozmohla, dávána všude přednost parafrasi místo přesnějšího překladu, poněvadž tím právě způsobem nabyl obsah tvářnosti obvyklé a každému bez obtíží pochopitelné. Postup tento nejvíce měl závad u děl básnických, neboť tu nejen myšlénková výraznost přicházela na zmar, nýbrž i verše formálně dokonalé a s vnitřní hodnotou originálu nerozlučně spojené proměňovaly se ve všední rozbřidlé rýmování, jakož pokusy Konáčovy, Vorličného, Veleslavínovy, Paprockého a Lomnického zřejmým toho jsou důkazem. U prosaiků počínání takové nebylo by tolik padalo na váhu, jen kdyby překladatelé byli aspoň sahali ke skutečným klassikům a k jejich původnímu textu; na to však se zapomínalo a překládáno hlavně to, co hovělo směru mravoučnému a církevnímu, jako na př. Ezopovy fabule, Isokrates a kusy z Plutarcha, Eusebius, Cassiodorius a Josefus Flavius; převáděno-li pak z druhé nebo dokonce z třetí ruky, bylo věcí zcela vedlejší. Z prací do r. 1620 takto vůbec vykonaných poměrně nejlépe se vydařila Xenofontova Cyropaedie (1605) v přeložení . Společné překlady  a  (Eusebius, Cassiodorus a Plutarchovo Naučení správcům v „Politii historické“) vynikají sice stránkou slohovou, ale odbočují od originálu, byvše hotoveny podlé cizí předlohy;  Josefus (O válce židovské) má nad to hojně vad i ve slohu. Nepatrnou jenom náhradou za skrovný celkem počet úplnějších překladů jest nekonečné množství citátů ze starých klassiků do každého téměř čelnějšího spisu tehdejšího nasutých.

V oboru  toliko činnost přísně vědecká, počítajíc sem i větší díl knih cvičebných a pomocných při školním učení, zůstávala vyhrazena latině; všude jinde nastoupila v plné právo čeština a hleděla hojnou produkcí literární uspokojiti vzrůstající potřeby kulturní. V různých odvětvích dařilo se to nestejně: nejlépe tam, kde zájem některého stavu vyžadoval nepřetržité, vydatné podpory, jako na př. v theologii a v právnictví; většinou však dbáno předem o  vzdělávací ráz, kterýž vlivem humanismu snahy literární vůbec ovládal. Nejdokonaleji dosáhlo se cíle toho za Rudolfa II., a to hlavně přičiněním osvíceného a podnikavého  (1546—1599), po němž také příslušný věk „Veleslavínovým“ bývá nazýván.

 odvětví udržuje se na bývalé výši snažným vzděláváním vědomostí biblických, a to hlavně v překladech Písma svatého, od doby krále Vladislava mnohokráte a nákladně po česku vydaných. Poprvé stalo se tak r. 1488 v bibli Pražské, vytištěné podlé starší rukopisné předlohy péčí pražských měšťanů Jana Pytlíka, Severina Kramáře, Jana od Čápův a Matěje od Bílého lva; r. 1489 přidružila se bible Kutnohorská, vydaná Martinem z Tišnova, v textu celkem shodná s předešlou, ale opatřená četnými rytinami na dřevě, což od té doby stalo se pravidlem. R. 1506 objevila se bible Benátská, na niž náklad učinili Pražané Jan Hlavsa, Václav Sova a Burian Lazar, kdežto práci korrektorskou vykonali Jan Jindřišský ze Žatce a Tomáš Molek z Hradce nad Labem, po té dvojí pražská  z Kapí hory (1529 a 1537) a Norimberská Linharta Milchtalera (1540), vesměs na vulgatě založené a vespolek málo rozdílné. Nové výzdoby dostalo se bibli r. 1549 u Bartoloměje Netolického a Jiřího Melantricha Rožďalovského, v Menším městě Pražském vytištěné — první „“ — a proslulým stilistou Sixtem z Ottersdorfa poopravené (náboženská nedůtklivost učinila z toho přednímu z nakladatelů výčitku, že bibli „zmelantrichoval“); vydání toto péčí Melantrichovou zdokonalené opětovalo se r. 1556 a 1560, v nádherné úpravě pak r. 1570 a 1577. Mezi tím došlo na Moravě k dílu neobyčejné důležitosti, k novému, kritickému překladu a výkladu všech knih Starého i Nového zákona, a to vesměs podlé původního znění v hebrejském a řeckém jazyku. Přímý podnět k tomu zavdal , mistrně přeloživ r. 1564 Nový zákon z originálu řeckého a tím prakticky dokázav, jak znamenitý zisk pro zájmy církevní z takové práce vychází; vzniklá odtud touha po celistvém díle podobném r. 1577 došla splnění, neboť péčí předních mužů Jednoty bratrské zřízen byl několikačlenný sbor překladatelský, jenž postupnou prací, konanou zprvu v Evančicích, později v Kralicích, pod záštitou Jana staršího ze Žerotína od r. 1579—1593 provedl dílo, jež Biblí kralickou dle místa, kde byla tištěna, nebo také „šestidílnou“ podlé počtu svazků se nazývajíc, v soudobém písemnictví českém nejpřednější zaujalo místo jakožto vzácný památník nejen odborné důkladnosti, nýbrž i jazykové ryzosti. Blahoslavův Nový zákon pojat byl do celku beze změny; překladatelé ostatních částek byli , , , , , ,  a . Opětovaným vydáním v l. 1596 a 1613 bible tato velmi se rozmohla a při pracích učenějších skoro výhradně vrch obdržela, jak patrno z hojných citátů do různých spisů pojatých. Oblíbená dříve bible Melantrichova obnovena byla potom již jen jedenkrát, roku 1613 péčí syna Veleslavínova Samuele Adama.

V ostatních bohoslovných skupinách jak obsahem tak významem nad jiné předčí spisy , zvláště na straně Jednoty bratrské, kteráž teprve po delším kolísání a po krušných zápasech s odpůrci v domově i v cizině konečného ustálení dosáhla. Nejskvělejší pověst provází tu  († 1528) a  († 1571), vedlé nich pak čestně vyniká i řada jiných, zejména Vavřinec Krasonický, Benedikt z Bavoryně, Jan Roh, Matěj Červenka, Jan Černý, Adam Šturm a Jan Augusta. Na druhých stranách náboženských vyznačovali se dovedností v útoku i v obraně z katolíků  († 1601) a  († 1601), oba rázní odpůrcové Jednoty, mezi starokališníky  († 1559), mezi evangelíky pak ,  a j. Jako zvláštnost náboženské horlivosti náleží sem také Anti-Alkoran (1614), polemicko-mystický sborník .

Z jiných spisů v nemalé oblibě byly , vzdělávané pro potřeby jednotlivých vyznání, jako na př.  a  pro katolíky, ,  a  pro evangelíky,  pro členy Jednoty. Drobnějších traktátů poučovacích jest bez počtu; též hojné překlady ze sv. Otcův a spisovatelů církevních se vyskytují, jako na př. z Augustina, Jana Chrysostoma, Isidora Hispalského, Cypriana, Bernarda, Ambrože, Řehoře Velikého, pak rozličné traktáty a rozpravy učenců zahraničných, zejména Erasma Roterdamského, Mart. Luthera, Jana Oekolampadia, Jana Kalvina, Urbana Regia, Ant. Korvína a j. s pilným zřetelem k potřebám širší obce věřících, jež církevní normu měla stanovenou v jednotlivých , tiskem často vydávaných.

Činnost v odvětví  přestává většinou na pestrých kompilacích rázu mravoučného nebo rozjímavého, pocházejících jednak z doby starší, jako na př. Životové a mravná naučení mudrcův přirozených v obnoveném vzdělání u  (1514) a  (1591), pak spis větami Senekovými prokládaný O čtyřech ctnostech stěžejných (1502, 1529, 1553) a kusy z Albertana, jednak z novější, jako jsou sbírky , , ,  a několik snůšek pravidel všelikými příklady vodnatě rozšířených v prosaických spisech Šimona Lomnického. Připočísti možno sem též některé traktáty poučné, z veliké části k marnosti světské ukazující, jako na př.  Vrtkavé štěstí (1583),  Život poctivý (1597) a   (1605). O badavé snaze a skutečném pokroku svědčí pouze spisy  († 1622), zejména Divadlo boží, a překlad Rozdílů theologických Amanda Polána z Polansdorfu. — Mudroslovím prostonárodním zanášeli se Matěj Červenka a Jan Blahoslav; tiskem vydal sbírku přísloví a pořekadel zároveň s latinským výkladem  (1582).

Spisy  za doby této povznášejí se na vrchol rozvoje, jsouce jednak výsledkem, jednak skvělým doplňkem a ohlavením rozsáhlé, mnohostranné praxe, na základě zemských řádů, politických poměrův a společenských zvyklostí v Čechách, na Moravě i ve Slezsku ode dávna prováděné. Začátek učiněn byl na Moravě Knihou Tovačovskou (1490) pana , obsahující pamět obyčejů, řádů, zvyků starodávných a řízení zemského v markrabství Moravském — doplňkem a pokračováním jest Kniha Drnovská pana  — a v Čechách samých nedlouho potom vzniklo dílo M.  O právích země české knihy devatery, obsahem i slohem klassické. Práva městská podlé starších předloh poprvé shromáždil v jednotu M.  r. 1536, leč ne příliš zdařile; dokonalým mistrem v oboru tom osvědčil se teprve r. 1579 , kterýž netoliko dlouho platný městský zákonník byl sestavil, nýbrž i vzornou knihu příruční, Práva městská král. Českého v krátkou summu uvedená (1581), k němu pořídil. Méně závažné jsou práce , ,  a . K běžným potřebám kancelářským poskytovaly návod praktické pomůcky, schematismy a formuláře s tituly stavů duchovních i světských a s ukázkami úředních listin; nejznámější jsou  (1534) a  (1589).

V oboru  postřehuje se pilná snaha po hojném a lahodném způsobu vyprávěcím, avšak výboru kritického a nestranného výkladu bývá dosti pořídku. Spisy velikých rozměrů jsou tu zjevem obyčejným. Ke  dějinám obrácen byl zřetel Kanónovou Kronikou světa v překladech Buriana Sobka z Kornic (1541) a Daniele Adama z Veleslavína (1584). Měrou mnohem rozsáhlejší stalo se tak  Kalendářem historickým (1578, 1590) a na díle i Registříkem historickým (1596) Abrahama Buchholzera v překladě Benjamina Petřka z Polkovic. — Pilně vzdělávány byly , jak v souboru, tak v oddílech. První obraz celkový pořídil rukou neumělou Mikuláš Konáč z Hodíštkova, totiž překlad České kroniky (1510) . O nemnoho šťastněji vydařila se  ze Šprinsberka Kronika o založení země České (1539), sestavená sice kritičtěji, ale všeho téměř půvabu prázdná a toliko předčasným o zvláštní jakosti domněním rozhlášená. S duchem doby nejlépe se srovnávala Kronika země České (1541) kněze , kniha naprosto nekritická, za to však vynikající všemi vlastnostmi vypravovatele lidu milého, živostí a jadrností ve slohu, dovedným a rozmanitým výběrem bohaté látky, prostoduchým názorem a vlasteneckým smýšlením. Vlivem Hájkovým ostatní kroniky české rychle upadaly v nepamět; dílo Konáčovo a Kuthenovo na čas před tím uchránil Daniel Adam z Veleslavína, vydav obě pospolu v nové úpravě s rozsáhlou a pěknou předmluvou r. 1585. Jinak nikdo již se nepokusil o celistvý obraz dějin českých, kromě , biskupa olomúckého, historií po latinsku napsanou (1552). Týmž jazykem vydaný kalendář   (1584) obsahuje materiál roztříštěný. — Ze spisův o jednotlivých částkách dějin domácích největší důležitost mají ty, jež na současné zkušenosti jsou založeny, tak že s prameny historickými na roveň se staví; podstatnou při nich vadou bývá subjektivní, stranný názor i účel, Nejznamenitější z nich jsou  Knihy o pozdvižení jedněch proti druhým v obci Pražské v l. 1524—1530, s pragmatickým výkladem očitého, ale předpojatého svědka, a  Akta aneb knihy památné let 1546 a 1547, tvořící jako doplněk a kritiku soudobé o těch příbězích relace úřední. Práce , ,  a  obsahují pouze historický materiál ceny rozdílné. K starší minulosti české hledí Prok. Lupáče Historia o císaři Karlovi toho jména čtvrtém (1584), podávající v chronologickém přehledu nejednu zajímavou zprávu z rukopisů nyní zmizelých. — Obor  nalezl za doby Rudolfovy neunavného, ale málo kritického vzdělavatele v  a z Paprocké Vůle; z velikých jeho děl Čech dotýká se Diadochus (1602), Moravy Zrcadlo markrabství Moravského (1593) a Slezska Štambuch slezský (1609). Paprockému pilností se rovná, soudností však a znalostí starých listin vysoko nad ním stojí  (v. t.). — Mezi spisy o  nejhojnější oddíl dotýká se národa tureckého. Mimo četné brožury neboli noviny rozšiřovaly se zvěsti o strašlivé metle boží z Turecka hrozící většími kronikami v češtinu překládanými, jako jest na př. polská Michala Konstantinovice, latinská Joviova, Georgevičova a nejzevrubnější ze všech , po česku spracovaná a přídavky rozmnožená Janem Kocínem z Kocinétu a Dan. Adamem z Veleslavína. Z domácích skládání částečně patří sem  Příhody v zajetí tureckém utrpěné a slohem tklivě dojímavým popisované. — Děje  pokusil se zobraziti v tendenčním přehledu (1537) kněz . Soustavně pracováno bylo v tomto odvětví se strany Bratří českých, kteří pilně sbírali paměti a doklady o původu a rozvíjení Jednoty za příčinou úplného a jasného obrazu celé společnosti. Značný díl takové práce vykonali ,  a po nich . Dávnou minulostí křesťanstva zabývají se překlady historií církevních , vzniklé prací Jana Kocína z Kocinétu a Dan. Adama z Veleslavína. Poučení o dávnověku židovstva poskytovaly v hojné míře Flavia Josefa O válce židovské knihy sedmery (1553) v překladě Pavla Vorličného a Historie Židovská (1590) v úpravě .

O  nepřebranou zásobu zpráv, nezřídka báchorkovitých, nalézalo čtenářstvo v obrovské Kosmografii české (1554), vzdělané dle knihy Šeb. Münstera . Jiné práce toho druhu byly Jana Aubana Boemia Obyčeje, práva, řády anebo zvyklosti všech národův (1579), přeložené Janem Mirotickým, a Vypsáni ruské země (1590) od  Vysokomýtského; Jeana de Lery Cesta do Brasilie v překladě Pavla Slovacia a Matěje Cyra zůstala rukopisem. Avšak četbou nejvítanější byly zprávy o Sv. Zemi, vlastním tehdáž ideále všech pobožných poutníků, v cestopisech , ,  a . Důkladný kommentář místopisný ku knihám biblickým opatřil Daniel Adam z Veleslavína překladem Büntingovy německé knihy  (1592) a Vypsáním města Jerusalema (1592) od Christiana Adrichomia.

Činnost  v literatuře jeví se hlavně záznamy o sněmích a schůzích stavovských, smlouvami a zákonníky, listinami úředními, vzájemnými dopisy a p., vůbec materiálem, namnoze ve větší sbírky sneseným. Státnickým důmyslem vynikají přebohaté korrespondence  († 1527) a  († 1636), jenž příslušnou látku také uměleji sceloval, jmenovitě v Zápisech o soudě panském (olomúckobrněnském z let 1596—1614) a ve zprávách o sněmích. Ze spisů theoretických náležejí sem kompilace Politia historica (1584) Dan. Adama z Veleslavína, spracovaná podlé německého Regentenbuchu Jiřího Lauterbecka, a  (1607) Jiříka Závěty ze Závětic, pak též kniha Štěpána Guazza  (1613) v překladě Bartoloměje Havlíka z Varvažova.

V oboru  prvé místo zaujímá mistrnou Apologií ku panu Jiříkovi z Hodic (1606). U četných spisovatelů, jako na př. u Viktorina Kornelia ze Všehrd, Sixta z Ottersdorfa, Pavla Kristiána z Koldína, Adama Rosacia, Joachima z Těchenic a j. skvělá pověst řečnická ovšem předpokládá také znamenité výkony, avšak vlastní provedení nebývá, vyjma řeči sněmovní, dochováno ani v kusém záznamu. Za to plody duchovního řečnictví současné písemnictví oplývá, jak z bohoslovné literárné činnosti jest patrno. Theoretickou průpravu poskytovaly spisy latinské; po česku toliko jediný, ale znamenitý, podán příspěvek , Vady kazatelův (1571). V knize , Akcí a rozepře mezi filozofem, v lékařství doktorem a orátorem (1609), jest obsažena spíše satira, než nějaká vážnější práce návodná.

Nauky  soustřeďovaly se v herbářích neboli bylinářích, sestavovaných bez vědeckého základu k účelům hlavně lékařským. Nad starší toho druhu dílo lékaře  (1517) v každé příčině vysoce vyniká rozsáhlý Herbář , po česku vzdělaný  (1562) a v pozdějších dobách o hojné dodatky rozšířený  (1596). Po latinsku psal o věcech přírodních se zdarem  († 1613); přední z jeho děl,  (1592), obsahuje důmyslný pokus o soustavné spořádání rostlin a také k jejich pohlaví, leč jen nedokonale, poukazuje. Alchymie má svého zástupce v  († 1592).

V obor  mimo herbáře a malou skupinu děl k účelům zvláštním hledících spadají též některé práce rázu zdravovědného, jako na př. dva Regimenty zdraví, starší z r. 1536 od Jana Koppa z Raumenthalu, mladší z r. 1587 od Jindř. Rantzovia v překladě Adama Hubra Meziříčského. Důkladná kniha  O vodách hojitedlných neb teplicech moravských (1580) všímá si vedlé vlastního předmětu také dějin a místopisu. Díla proslulého lékaře Jana Jesenského († 1621) psána jsou jazykem latinským.

V  nevyskytlo se žádné větší dílo, ačkoli nescházelo učených mužů, kteří v oborech oněch nevšedně vynikali, jako na př.  († 1574), professor akademie v Lavingách na Dunaji, slavný zastavatel učení Koperníkova, nebo  († 1600), protomedik král. Českého, přítel Tychona de Brahe; avšak případné jejich práce vydávány byly latinou, v učeném světě obvyklou. Spisování v českém jazyku hledělo si větším dílem potřeb praktických, minucí a pranostik; vedlé Tadeáše Hájka náleželi k osvědčenějším jejich pořadatelům  († 1557),  († 1557),  († 1589),  († 1612),  († 1613) a j.

Věci  v nemnohých jen spisech samostatných přicházejí na přetřes, avšak děje se to způsobem téměř bez výjimky jadrným, stručným a rázovitým. Z účastníků jmenováni býti zasluhují  (Černobýl) , ,  a .

Nauky  vzdělávaly se mnohem skrovněji, než bychom očekávali dle počtu spisů vycházejících. Hlavní toho příčinou bylo zlatinělé školství, jež mateřské mluvy užívalo jen za průpravu k čítání spisův antických nebo renaissančních, a grammatickým pravidlům z mrtvých jazyků vyvozeným k obecné platnosti dopomáhalo. Vzrůstající odtud nejistotě přítrž učiniti měla r. 1533 první Grammatika česká kněží  z Telče a  z Jindřichova Hradce, avšak byl to pokus nedokonalý, který teprve výkladem a dodatky  v Grammatice z r. 1571 zajímavosti nabyl. Nicméně i Blahoslavova práce jest povahy spíše brusičské nežli přesně grammatické, nepodávajíc ve tvarosloví vzorův a soustavného postupu nešetříc, ale toliko k nesprávnostem hlavně z mluvy obecné a z dialektů do jazyka spisovného vnášeným přihlížejíc. Pevnější soustavu aspoň ve skloňování a časování provedl r. 1577  (Philonomus); mluvnici úplnou s tvaroslovím i skladbou sestavil teprve r. 1603  jazykem latinským. Ostatně podotknouti dlužno, že o správnost a čistotu slohovou bylo předem pečovati vydavatelům knih. (Viz .)

 za této doby jest řada pozoruhodná. První tištěný a se stanoviska doby značně důležitý jest Lactifer (1511) ; z pozdějších vynikají slovníky práce , mezi nimi hlavně  (1598) s významy českými, latinskými, řeckými a německými.

V době  vystupuje před oči naše obraz žalostného rozkladu v životě českém vůbec a v literárním zvláště; rozklad tento šíří se po národě vždy dravěji, až způsobí v něm úplné vysílení a mdlobu smrti podobnou. Známky zlověstné choroby ohlašovaly se již od posledních let vlády Rudolfovy obecnou rozervaností vnitřních poměrů; krise v bitvě bělohorské nastalá dopadla nešťastně a měla strašlivé následky v zápětí. Politická důležitost předních činitelů národních byla zdrcena, zámožnost zničena; hrůzy válečné na konec přítele i nepřítele doháněly k činům zoufalým, šířily surovost a mravní pustotu. Za takových poměrů ztrácela se všecka půda, na níž písemnictví mohlo by prospívati. Sbor nejplatnějších pracovníků literárních rozptýlil se v cizině a tu skoro vesměs beze stopy zmizel z obzoru; jen některým nezlomná síla duševní nedala klesnouti, nýbrž mocně pudila je k další vytrvalé činnosti, tak že i za bídných poměrů provedli díla vzácné paměti hodná. Bohužel však český lid z takových prací poučení nečerpal, ba neměl o nich ani potuchy, jsa pohřížen v úplnou ztupělost. V Čechách zajisté již ani víra neskýtala útěchy, neboť byly podvráceny její základy; lid nesměl věřiti tak, jak byl vychován, pozbyl dosavadních rádců duchovních a nových nedostal, v oblíbených jeho knihách spatřováno kacířství a kletba na ně vržena; že prostý člověk vštípeného přesvědčení rázem proměniti nemůže, zvláště když s ním spásu duše spojuje, na to pomýšleti horlitelská zanícenost bránila.

Činnost literární možno v této době zahrnouti ve dvě skupiny:  čilí exulantskou, počítajíc sem i účast na Slovensku, a  čili katolickou.

Skupina , jádro intelligence české v sobě zahrnující, obsahuje nejcennější výkvět veškeré produkce; spisovatelstvo tu jest sice počtem nehojné, ale zájmům vlasteneckým horoucně oddané, mnohonásobnou zkušeností vytříbené a duchem zmohutnělé: tím také po nějaký čas netoliko udržuje se na bývalém stupni hodnoty, nýbrž i mnohem výše postupuje. Nehynoucí v tomto vzhledě paměť získal si dobrodinec lidstva, nesmrtelný reformátor školství , stejné slavný v dějinách osvěty, jako v dějinách literatury domácí. Onť, zaujav pevně stanovisko theosofické, vítězně přemohl nepřízeň osudu a skvělé dary ducha svého v nejušlechtilejší soulad s citem uvedl, pronikavou soudností nejistoty rozptyloval, překážky odstraňoval, jasným pořádkem a rozborem, šetře ve všem pravé úměrnosti, přesvědčení vzbuzoval, s trpícími v nejhlubší žal se ponořoval, ale zároveň chabnoucím spasné útěchy v čas dodával; při tom všem prospěch vlasti a církve bratrské byly mu cílem nejpřednějším. Mohutnost a síla ducha nejpodrobněji se rozvíjejí v jeho dílech latinských: tím však české spisy neztrácejí na ceně, nýbrž naopak jsou nejvlastnější a nejjadrnější podstatou myšlének a snah Komenského; sem náležejí časoměrné překlady Žalmů, Naučení moudrého Katona, Kancionál, Labyrint světa a ráj srdce, veskrze důkazy zbožné nadšenosti básnické, Didaktika, Informatorium školy mateřské, Umění kazatelské, skvosty literatury vzdělávací, Hlubina bezpečnosti, Výhost světu a celá řada spisů duchovního rázu vroucně dojemných. — Vedlé Komenského proslul ze spisovatelů v cizině nejvíce , skladatel obrovské Historie církevní, a pak též  důležitým dílem latinským obsahu politickohistorického, zvaným . Nejznačnější počet exulantů zabýval se spisováním náboženským; nejčileji vedl si tu nepokojný lutherán . v době pozdější též  († 1737) a částečně  († 1742).

Na Slovensku vystěhovalci mezi příbuzným obyvatelstvem nalézali poměry pro udržení národnosti své celkem příznivější než jinde; jejich právě příchodem dávná spojitost jazyková nové nabyla posily a jevila se dosti dlouho ruchem v nejednom vzhledě živějším nežli v Čechách a na Moravě. Z čelnějších zástupců jmenováni buďtež , původce , oblíbeného zpěvníku evangelického, , , , ,  a .

Skupina spisovatelů , po česku píšících, skládá se větším dílem z příslušníků stavu kněžského, a tu zase valnou částí z členů řádu jesuitského. Směr jejich jest přísně katolický, obsah převahou vzdělávací, tu i tam křiklavě tendenční, jazyk čím dále zdivočilejší.

 zastoupeno jest poněkud zdařileji pouze , jak z hojných pozůstatků dnešních důvodně souditi můžeme. Naproti tomu produkce umělá jest žalostného způsobu, ať již ten neb onen druh béřeme v úvahu. Největší skladba sem příslušná,  , obsahující podivně květnatou směs reminiscencí antických a názorů moderních, není než ozvuk nepřirozeného idyllismu zahraničního. Poněkud zdařilejší výrazem, ale formou nedokonalé jsou Veselé písně , ovčáka v Kratonohách, hlavně pro stav skladatelův pozoruhodné. Mimo ně uvésti se může nejvýš ještě didaktická Knížka rýmovní neboli sbírka průpovědí lidových, nezřídka jadrných a perných, ze starší nějaké předlohy otiskovaná. —  skladby nepovznesly se nad začátečnické pokusy a školské hříčky, hotovené větším dílem v řádě jesuitském, a to hlavně jen k výkladu při rozmanitých hrách divadelních, jež pro nábožnou zábavu obecenstva hojně se provozovaly. Divadla prostonárodního význačnou ukázkou jest několik  neboli dialogických výstupů  (Kozmánka), světského rázu a s obsahem hrubým; umělecké ceny nemají žádné.

 vzdělávalo se dosti pilně v oboru církevní písně, neboť vzrůstající potřeba obyvatelstva na víru katolickou obráceného nezbytně toho vymáhala. Z několika velkých  tenkráte sestavených nejzasloužilejší pochází od vlasteneckého jesuity  (1683). Zvláštní druh písní pobožných, slonovými kudrlinkami vyšňořených a tím církevnímu rázu nejednou zcela se příčících, horlivě pěstil , varhaník jindřicho-hradecký; po něm až do směšné titěrnosti v té věci zabředl , kněz řádu Tov. Ježíšova. Několik jiných skladeb duchovních, poměrně největších a nejzdařilejších, ozývá se libosnivým, přesládlým idyllismem; jsou to: Zdoroslavíček (1665) , přeložený z němčiny, Požehnané pole  a Pastýřské rozmlouvání o narození Páně  z Jelenic.

Básnictví  v době této celkem mělo ještě smutnější osud než české, neboť úplně zplanělo a konečně v nesmyslné podivínství se zvrhlo. Ve množství skladatelů jen několik jmen jest patrnějších:  († 1644),  († 1654),  († 1671),  († 1675), biskup litoměřický, a  († 1705); všude jinde panují eteosticha, chronosticha, akrosticha, anagrammata, ikonismy, jehlance, vrcholíky a podobné stvůry směšně lopotné. Ano tak daleko v převrácenosti se zašlo, že kabbalistickými verši, z pouhých číslic skládanými, celé knihy se naplňovaly, jak zejména odstrašujícím toho příkladem jest , „poeta laureatus“ za Leopolda I. Poslední svěžejší výkvět někdejší slávy latinské objevil se r. 1773 v epické básni Nepomuceneis (kn. VIII.), složené Italem Persicim a v Praze vydané jesuitou Frant. Mesickým. — Poněkud lépe prospívalo , ze škol i do veřejnosti přešlé; avšak i toto větším dílem v duchaprázdné titěrnosti a vrtošivé planosti si libovalo. Nejčelnějším zástupcem jest ; úpadek zračí se již u  a , nejvíce však u  († 1702) a jeho následovníků.

Prosa  toliko ve spisech nejširším třídám obecenstva určených po česku se ozývá; v pracích vědeckých převahu má latina.

V odvětví  ze spousty traktátův a spisků rozmanitých záslužně vyniká hlavní plod literární za této doby v Čechách vydaný, trojdílná Bible Svato-Václavská (1677–1715), kterouž z nařízení arcibiskupa Matouše Ferdinanda z Bilenberka dle vulgáty v češtinu byli přeložili jesuité  († 1673),  († 1692) a  († 1708), použivše při práci biblí starších, jmenovitě Benátské (1506) a Kralické. Po druhé vydána byla r. 1769—1771, pokaždé s obrazy z někdejších biblí Melantrichových, a přispěla platně k udržení jazykové čistoty aspoň u části kněžstva katolického. Vedlé této důležité památky pozornost budí též některé plody duchovního řečnictví, zejména sbírky kázání  († 1725),  († 1729),  († po 1768) a  († 1772). Výsledky vědeckého badání uveřejňovány byly po latinsku; většími pracemi tu prosluli  († 1737),  († 1770) a  († 1775).

Nauky , po latinsku vzdělávané, téměř nevybočily ze síní školních a ztrácely se namnoze ve planém slovíčkářství. Teprve učebná kniha   (1755) lepší řád ve studium zavedla. Speciálními pracemi se zanášeli  († 1727),  († 1756),  († 1757),  († 1759) a  († 1770).

Literatuře  po převratu bělohorském přibyly veledůležité publikace Obnovené právo a zřízení zemské v Čechách (1627) a na Moravě (1628), potom i Nové právo útrpné a hrdelní (1708) v dobrém překladě Kašpara Jana Kupce z Bilenberka. Za císařovny Marie Terezie po někdejší ryzosti české mluvy právnické bylo již úplně veta, jak dokazuje , kterouž r. 1769 „na českou řeč převrátil“ odborník Jan Jos. Zeberer, první syndik novoměstského magistrátu v Praze. Z jednotlivců znalostí práva nad jiné slynuli  († 1668),  († 1678),  († 1696),  († 1701),  († 1743) a opat  († 1785). Psali větším dílem latinsky.

V  zračí se nevšední horlivost a snaha materiálem co možná nejhojnějším jak jednotlivé události, tak celé doby vystihovati; avšak přestává se větším dílem na pouhé kompilaci bez náležitého tříbení. Rozsahem i důležitostí přední místo tu zaujímá rukopisné dílo  z Chlumu a z Košumberka, Historické spisování, osnované se stanoviska dynasticko-katolického. Jiná veliká práce Poselkyně starých příběhů českých (1700) křižovníka , v části vydané tiskem na Hájkovi založená, jest vlastně knihou pro lid určenou, a po této stránce nelze jí odepříti uznání. Stejný účel mají též ostatní spisy české, jmenovitě zápisky  a  z dob války třicítileté,   (1663), jenž jest pouhým výtahem z díla rozsáhlejšího,  Historie Klattovská (1699), kdež pravda se smyšlénkami pestře jest protkána,  Historia kláštera Sedleckého (1630),  Staré paměti Kutnohorské (1675), anonymní Země dobrá (1754) a j. — Hojněji a důkladněji psáno i badáno bylo po latinsku. Slavného zástupce má tu historická škola jesuitská v , jehož zásluhy o dějinné památky vlasti naší byly by dle slov Palackého „věčné, kdyby spolu kritický smysl jím byl vládnul, anebo kdyby aspoň z Hájkových pletich byl uměl vyplésti se“. Balbínovi duchem i smírem podobá se , původce několika důležitých děl, mezi nimiž nejrozsáhlejší jest  (1677, čásť v rkp.), poněkud i , pilný sběratel církevních památností. Četná díla jiná, jako na př.   (1668 sq.),   (1710),   a práce rodopisné,   (1668),   (1747 sq), veliké snůšky historickodiplomatické  a  a j. mn., jsou vesměs důkazy horlivé činnosti sběratelské a kompilační, ale ovšem zřídka kritické. Tato stránka nalezla svého mistra teprve v učeném , jehož působení sahá již v dobu následující.

Vědomostí  nějakou zásobu poskytovala  Mappa katolická (1630), vypravující o rozšiřování křesťanství v cizích krajinách, a pak exulanta  Historie království Kristova (1632). Popis národnostních hranic v Čechách r. 1704 zajímavě načrtl  v předmluvě poutnického dílka Obroviště Marianského Atlanta. Příhody a zkušenosti na cestách, zaznamenané domácími šlechtici ,  a , nevyšly tiskem; také ze zpráv, kteréž mnozí členové řádu Ježíšova, ve vzdálených končinách působící, do vlasti posílali, jako na př.  z Peru,  z Číny,  z Vých. Indie, nemnoho v širší veřejnost proniklo.

V  a příbuzných vědách, cožkoli znamenitějšího se vyskytlo, psáno v jazyce latinském. Přední zástupcové tu jsou:  († 1667), slavný svého času i v lékařství,  († 1682),  († 1681), zvaný českým Euklidem,  († 1715),  († 1765),  († 1773),  († 1778),  († 1788) a  († 1804).

V oboru  a v  panovala rovněž latina. Před jinými tu slynuli  († 1697),  († 1725),  († 1768) a  († 1778).

V  se vyskytuje několik grammatik jazyka českého, úplných i částečných, rázu konservativného i novotářského. Dosti opatrně vedou si, k minulosti zřetel majíce, , ,  a ; směr novotářský, s příklonou k podlým tvarům obecné mluvy, oblíbil si , po něm  a v míře nejkřiklavější . Viz .

Práce  se skvělým zdarem podnikal v cizině Jan Amos Komenský; v Čechách naproti tomu neobjevilo se nic znamenitého. K potřebám hlavně školským vydávaly se hubené vokabuláře, na díle z prací Dan. Adama z Veleslavína. Obšírnější  německo-latinsko-české sestavil r. 1700 , a později křižovník  Nomenclator, také trojjazyčný. Rukopisem zůstal velký slovník český s latinskými a německými významy, jejž byl etymologicky sestavil V. Rosa, upotřebiv k tomu, jak se zdá, materiálu po Komenském zachovaného. Thř.