Básnické spisy (Kalina)/Touha
Sladký chřtánku luhu, v máji celé nebe
V srdce druhdy co mé vzpívals, nyní hoře:
        Proč, slavíčku, pěješ mi
        Z přítmí v zeleném bučí?!

„Nesmějeť se ti víc láska,“ — úpí slavík —
„Láska, jež zelenost máji dává stkvělou
        A věstce máje daří
        Čistějšího zpěvu zvukem.“

Úsměch lásky mizel; — přec v růžném se
Lesku sem vznáší ta, jenžto mi rozkoše
        Nadzemské v tetelící
        Se duši vlila pro opoj.

Ujdiž, o přelude! drahá milostka již
Vesničku nekochá, plesá ve šperku měst,
        V hlučné síni se lesknouc
        V cizím si libuje kole;

Srdce neceníc mé, z prostoty smích dělá,
Z písní nelíčených: — žeť nejsem krášlený,
        Má že nožka schopností,
        Jimž města učí, nemá. — —

V blaho lásky svaté, darmo roznícené,
Nemáli vznésti mne panny políbení?
        V tužbě nyjící mně má
        Svadlé záhy odkvest jaro? —

Nechť, máji libý (než opět s jasných slunka
Hradův sestoupíš), lásky hymnou mne pozdravíš: —
        Aneb na mé hrobce kvítí
        Jemným ať vyrážíš dechem!

Poezie