28. říjen (Medek)
Veliký český básník, prorok národního vzkříšení, rozněcovatel nadějí a víry v lepší a slavnější život našeho kmene, Jan Neruda, viděl tmou dějin a osudů budoucích dní v Čechách „bílý den a plno růží kolem“. Den slavného rána po dlouhé noci tmy, den osvobození po věcích poroby a otroctví. V tento den napřímila se nejen česká a slovenská šíje, zatížená jhem rabství, vykořisťování a ponížení, ale i duše národa československého, tolika věky zotročovaná a znásilňovaná vstala svobodně k světlu a k pravdě, neboť národ vstoupil do veliké rodiny svobodných a neodvislých národů světa, žijících ve svých samostatných státech volným a zdravým životem.

Po celé zemi se rozvířila a rozjiskřila radost. Naše veselé prapory zavlály na našich domech svobodně a bez těžké, osudové přípřeže, jíž do té chvíle bývaly prapory Rakousko-Uherska, truchlé a zákeřné barvy: černá a žlutá! Barvy, jež nám vždy připomínaly naše ponížení, barvy, jež svorně nenáviděl celý národ, jež nám přinesly Bílou Horu a poloviční smrt!

Po celé zemi se rozhostila láska!

Lidé se potkávali a tiskli si ruce, neznámí se objímali a líbali, druh druhu sliboval pomoc a věrnost. Bylo to veliké bratrstvo, v němž nebylo stran ani skupin, tříd ani jejich sporů. Byl to sjednocený národ, sjednocený , sužované staletími sveřepým a násilnickým nepřítelem; dělník, rolník, řemeslník, obchodník a průmyslník, voják i úředník, všichni, muži i ženy, v nichž bilo české a slovenské srdce, u velikém, krásném a nezapomenutelném pobratimství byli v tento den proniknuti duchem družnosti a pospolité radosti nad vítězstvím svobody.

Po celé zemi vzplanulo nadšení, zazněly písně a zvony. Lid včera ještě zbědovaný, vyssátý válkou a hladem, zajásal. Bledé, podvýživou strádající tváře chuďasů zahořely ohněm a radostí, oči se roznítily jiskrami štěstí.

Tehdy všichni věrní Češi a Slováci snad po prvé v životě byli šťastni.

Neboť přišel den, kdy se rozbřesklo ráno a kdy z červánků vyskočilo slunce.

Den vítězství, den osvobození!