Výbor z Květů zla II./Odpolední píseň
Třeba zvláštní docela
vzhled, a zlý, máš od obočí,
čarodějko svůdných očí,
a ne snad vzhled anděla,

zbožňuji přec bytost tvoji,
vášni moje strašlivá!
jako kněz se zadívá
se zbožností v modlu svoji.

Dávají svou vůni háje,
pouště, pro tvůj drsný vlas;
hlava tvoje bere ráz
na se pohádek a taje;

nad pletí tvou vůně jemná
těká jako z kadidla;
kouzlo šera z tebe vlá,
teplá vílo ty a temná.

Proti lenosti tvé zlé
nápoj lásky ničím není,
a ty znáš se v políbení,
které křísí zesnulé!

Boky tvoje lásku cítí
k šíji tvé a ňadrům tvým.
Tělem tvojím unulým
v poduškách se touha vznítí.

Někdy, utišit se chtíc
v tajemné své zuřivosti,
začneš hýřit, ve vážnosti,
kousajíc a líbajíc;

ty mne ničíš, moje snědá,
úsměvem svým pošklebným,
tvůj pak nad srdcem se mým
sladký zrak, jak luna, zvedá.

Pod hedvábný střevíc tvůj,
pod tvé nožky sametové
kladu radosti své nové,
génia i osud svůj,

duši, jež má z tebe zdraví,
z tebe, jež jsi barva, jas!
výbuch tepla, přišlý v ráz
v Sibiře mé okruh tmavý!

fr:Les Fleurs du mal/1861/Chanson d’après-midi