Lyrika lásky a života/Píseň (1)
Počkáme, drahá, k zítřejšímu ránu,
než růže rozpučí.
Mne k ďáblu zatím, tebe modlit k Pánu
se osud smutný naučí.

To bývá však, že ten, jejž prosíváme,
se věčně neozve,
jen mlčením, jehož se obáváme,
nás v mrtvé ticho zve.

Tak nedoprosivše se spásy naší,
my v posled zhřešíme.
Hřích bude možná nad modlitbu krasší.
Vykoupí?… Nevíme.