Rýmovaná kronika česká tak řečeného Dalimila/VII
Jakž brzo Liubušě doje,
Liubušě jej za muž pojě.
Přěmysła páni velikými dary ctichu,
knězem jeho učinichu.
Přěmysł bieše múdré mysli,
on s Liubušiú všě právo zemské zamysli.
Tehdy Liubušě povědě:
„Jáz ti jedno miesto vědě,
to bude słovútno po světu,
jako słunce v svém osvietu.
Pomněte všickni slova mého!
Vyndeta dvě olivě zlatiej z něho,
Vácłav bude jmě olivě prvej,
a Vojtěch olivě druhej.
Tě ot pokolenie mého
vendeta až do královstvie nebeského.
Tě to město osłavíta,
a juž pohřebená všiu zemiu obráníta.
Stavte město, to vem kážiu,
tu kdežto jáz vám ukážiu:
u Vltavy pod Petřínem,
kdež tesař činí práh s svým synem.
Pro práh městu vzdějte Praha.
Toho města bude veliká dráha.
Neb jako kniežata i králové,
liudie silní jako lvové,
proti prahu kłanějú hłavu,
aby ju jměli zdravu:
takež proti Prazě, městu mému;
so neb bude česť i chváła jemu.“