Poesie francouzská nové doby/Pýcha
O hmotě, o tvarech nebylo ani zdání.
Tu bohu stesklo se po tvorů milování
i stvořil vesmír ten tak čarovný a krásný,
děl k sobě: „Člověk zde žít v klidu bude šťastný,
můj dýchat bude vzduch a uvidí můj plamen.“
A nohou Jehova svrh’ dolu s ráje kámen.
A kámen oživnul a to byl muž.

                                           „Slyš, tebe
já Adam jmenuji,“ Bůh k muži děl, „to nebe
a hvězdy jeho, zem i zvěř nevinná, krotká,
již zrak tvůj na horách a v lesích, pláních potká,
i řeky veškeré, vzduch, který tebe šatí,
i žena, jejíž zrak zříš menším nebem pláti,
leč sladší nad záři, která ti v slunci svítí,
když budeš v pokoře mne milovat a ctíti,
je tvým, i jméno tvé i vše co pod oblohou.“
Tu člověk vykřikl: Proč strčil jsi mne nohou?

Poezie

fr:Le Parnasse contemporain/1869/L’Orgueil