V přírodě/LXIX.
Matičko má, tys hněvala se,
že nejsem v kněžském oděvu,
a já jsem přece stal se knězem,
ne kázáním, víc po zpěvu.

Však bible má je kniha stará,
ač nový na ní každý list,
a zem a nebe — to v ní jedno,
a blažen, kdo v ní umí číst.

U nás má srdce první slovo
a mluvu s ptáčat mládeží,
a ty co vyřknou, to mně pravdou,
aniž bych šel s ní k papeži.

O pekle ničeho jsem nečet’,
leč o šotcích a diblíku,
že svět je při nich plný jara,
a jaro plné slavíků.

Že při nich tváře, oči, ústa
tak milá — zrovna zulíbat,
a jen kdo neví, nač to všechno,
ten odsouzen je v celibát.