Plamínky/Mlčení zvonů
(Za bratrem F.)

Tak dlouho kvílel jich stříbrný zvuk, 
k oblakům vylétal, burcoval nebe. 
Teď již je dobře — teď již je dobře…
Klidný a uštvaný hledám zas tebe. 

Sluníčko hořelo, hořely skály, 
lesy tak tajemně mluvily k nám. 
Kam jenom chtěl jsi to, hrdino malý? 
Co jsi to urval mým vzpomínkám? 

Oči se zamžily, ruce se zatřásly, 
v požáru zachvěl se celičký svět. 
Stokráte řekl jsem: Nuže — teď s bohem! 
Stokrát však vracel jsem k Tobě se zpět. 

Že jsem Tvé sny měl rád, odvahu Tvoji, 
že jsem Tvým pohádkám rozuměl tak — 
Můj hochu! Duše má! S bohem buď, s bohem! 
Ruce se zatřásly — zvlhl nám zrak… 

— Dny vadly a rozkvetly. Zpívalo jaro, 
nebylo smutno, však nebylo veselo. 
Něco nám, něco nám přece jen tady 
k pohádce naší dost — scházelo! 

Však nežli řekli jsme, co jsme říc chtěli, 
zvony se rozkvílely — 
nad žitím Tvým, jež uvadlo náhle, 
po marném klidu všech nedělí — 

Teď už je dobře — teď již je dobře — 
zvony už mlčí, srdce se nechvěje. 
Vše naše štěstí zmizelo. Přísné 
nade vším leží teď věčnosti závěje — 

Teď již je dobře — teď již je dobře! 
Okamžik věčnosti zachází do dáli. 
Hrozivým steskem do nocí svítí 
nebeských světel mdlé signály…