Máchovské variace/VI
Stín básníkův ― spíš, Lori, spíš? ―
po tobě ostražitě sahá.
Po prázdnu sahá a ty bdíš
kdesi, kam ruka nedosahá.

Ty, zítřek, Bůh, tvůj dech, tvá pleť
jste jenom echem zaklínadla
a poručíme-li vám: Kveť! ―
květ bez vůně kles do zrcadla,

zatímco úsměv, uprchlý
toužící ruce, jinde dýchá,
a slzy, jež nám nesprchly,
jdou roztát do cizího ticha.

Té hrůzy snů, nám urvaných
za zdí, jíž pranic vidět není
krom rudých stínů představ tvých,
planoucích v chmurném pokušení.