Nový epochální výlet pana Broučka, tentokráte do XV. století/X
Náš hrdina (nyní mohu jej tak pojmenovati plným právem)
byl v pravém slova smyslu vystrčen blízkou Poříčskou branou od bojovných davů, s hromovým křikem „Hr, Praha!“
proti nepříteli se ženoucích.

V panu Broučkovi všechny ostatní city ustoupily té chvíle
smrtelné úzkosti, která ho mocí pudila směrem od bojiště
opačným; ale prudký nával hustých zástupů za ním nutil jej
dále a dále vpřed, kdežto s obou stran svírali ho jako v kleštích Janek od Zvonu a Vojta od Pávů.

Tak dostal se branou na most, vedoucí za ní přes široký
příkop městských hradeb a byl vlečen ještě kus dále rovinou, která se za Poříčskou branou prostírala na místě nynějšího Karlína mezi řekou a horou Vítkovou, nynějším Žižkovem, a nazývala se polem Špitálským. Byla tu většinou
pole v tu dobu před časem již posekaná a jen něco rozptýlených domků se zahrádkami; těsně pod sráznou strání Žižkova táhla se větší zahrada a vinice. Na hřebenu Žižkova bylo viděti dva čtyřhranné dřevěné sruby a mezi nimi
táborské vojsko pod černou korouhví s červeným kalichem.

Náš hrdina nevěnoval arci okolí hrubě pozornost; prach,
vybouřený kvapícím davem na široké cestě, která se od
brány polem Špitálským táhla, kalil mu zraky zároveň s nevýslovnou bázní, která čelo jeho pokrývala krůpějemi chladného potu. Avšak po nějaké chvíli uvolnily se alespoň jeho;
pohyby. Za branou mohl se totiž tlum kvapících bojovníků šíře
rozvinouti, roztrhal se v houfce, pak i v jednotlivce, kteří v divokém úprku druh druha předstihovali. Janek od Zvonu i novoměstský měšťan brzy nechali za sebou našeho sudličníka, který z dobrých důvodů příliš nechvátal. Tiskl se napravo nedbaje nárazů a štilců, jichž se mu dostávalo
od zadních, kterým v běhu překážel. Konečně se mu podařilo z nejhustšího proudu kvapících vyplésti se do pole
stranou.

Zpátky do města ovšem nemohl, neboť i brána Poříčská
a brána Horská na konci nynější Hybernské ulice chrlily stále nové davy ozbrojenců na bojiště; avšak zahlédl vinici pod
Žižkovem a pud sebezachování hnal ho tímto směrem, kde
mohl snad nalézti bezpečného úkrytu.

Pojednou však zpozoroval, že se vyvalil proti Pražanům
na poli Špitálském nový, ohromný oblak prachu, z něhož
blýskalo železné brnění a množství kopí a mečů. Tryskem
přijížděl dav jezdců od hlavy k patě železem oděných, vlajícími chocholy na přílbách, jedni napřahujíc: dlouhá kopí,
na nichž se třepetaly korouhvičky s červeným křížem, jiní
máchajíce dlouhými meči. S křikem strašlivým uháněli tak
proti husitům a v tom nestvůrném železném zakuklení, kterým nabývali příšerného, pro pana Broučka zcela neobyčejného vzezření, nezdáli se našemu hrdinovi ani lidmi,
nýbrž hroznými letícími přízraky.

Krev stydla mu v žilách a hrůzou na okamžik strnul jako
k zemi přikován.

Jezdci setkali se již s prvními zástupy Pražanů a panu Broučkovi zjevil se hrůzně krásný obraz: v oblacích prachu chumelili se pěší i jezdci, míchaly se pestré oděvy Pražanů s lesklým
brněním Němců, rudé kalichy, vyšité na šatu oněch, s červenými kříži na křižáckých korouhvičkách, hřívy koňů vlály, meče
a hroty kopí se kmitaly, ježaté železné cepy a palcáty lítaly
vzduchem a strašlivý třesk a řinkot těchto zbraní spojoval
se s křikem bojujících, s dupotem a ržáním koňů v ohlušující
vřavu.

Než Pražané bránili se jen krátce; byliť vytrhli z města v úplném nepořádku, rozptýlili se příliš, přední zástupy vzdálily
se od zadních a srazily se proto se zdrcující přesilou nepřátelské jízdy. Několik jich padlo; ostatní, vidouce marnost odporu, dali se na útěk, vnášeli zmatek do zadních davů a strhovali i tyto k nepořádnému ústupu; jezdci s vítězným rykem bouřili kupředu jako hromonosné železné mračno,
porážejíce Pražany k zemi a ženouce zmatené před sebou…

Již před neblahým obratem boje nabyl pan Brouček opět
smyslů a pokračoval ve svém divokém úprku k vinici; ale
vtom zamířila směrem k němu jedna z oněch železných příšer, a než mohl hrůzné nebezpečí řádně pojmouti, zableskl se nad ním hrot smrtonosného kopí —

Ó zlatá sudlice, ty neochotným nosičem svým stokrát
do horoucích propastí posílaná a tam na břehu vltavském
již ošemetně opuštěná, ty spoustou urážlivých názvů a porovnání obsypávaná: tys nyní jediná velkomyslně zachránila život mého hrdiny! Stojíš-li někde v některém museum
mezi rezavou zbrojí husitskou, což rád bych k tobě putoval
a vděčně zulíbal tvé červotočivé ratiště, že zachovalo národu největšího cestovatele a mně vydatný zdroj honorářů
a slávy!

Ano, v osudném okamžiku slavně jsi se osvědčila, proslulá zbrani božích bojovníků, — můj hrdina totiž v běhu klopýtl přes tebe a jak dlouhý tak široký natáhl se na zemi přes
tvé dřevce, kůň s železným jezdcem pak mocným skokem
přeletěl přes padlého, ani kopytem oň nezavadiv, a vrazil
do zástupu jiných pražských bojovníků.

Ano, pan Brouček byl mezi těmi několika padlými, o nichž
se historie, vypisujíc tento krátký boj, zmiňuje; avšak historie neví, že jeden z těch padlých opět vstal, ovšem nikoli hned.
Neboť hodnou chvíli zůstal náš hrdina — jemuž domácí dějiny za tuto malou opravu k díkům jsou zavázány — bez pohnutí
ležeti jako bezduchý. V prvním okamžiku ztratil prý leknutím
opravdu vědomí, a když ho zase nabyl, setrval ve své nepohnutosti z dobré příčiny. Soudil totiž, že ani nejlítější nepřítel
nebude tak nemilosrdným, aby bodal ještě do mrtvoly.

Taje i dech, naslouchal vřavě bojujících, která se na štěstí
vzdalovala od něho ku bráně. Konečně odvážil se mrknouti
okem v tu stranu i shledal, že jezdcové dosud ženou husity
před sebou a všechen svůj zřetel jen dopředu obracejí. To
dodalo mu tolik hrdinné odvahy, že osmělil se pošoupnouti zlehounka tělo o poznání dále, načež opět napodobil mrtvého, až po novém mrknutí po nepříteli opakoval svůj manévr. Tak plazil se jako had po břiše dále směrem k vinici,
pomáhaje si co nejopatrněji lehkými pohyby loktů a kolen,
aby posouvání jeho bylo co nejméně znatelné.

Přitom pomýšlel především na úkryt ve vinici, ale zároveň uzrálo v něm přesvědčení, že učiní nejlépe, odstěhuje-li se z ohrožené Prahy prozatím na horu Vítkov k Žižkovi,
jehož pevný tábor mu poskytne ochranu alespoň do té chvíle, dokud povstání v Praze nebude udušeno.

S tímto úmyslem smýkal se opatrně dále a byl již blízko
vinice, když ohlednuv se nazpět, zočil novou překvapující
změnu na bojišti. Nové, valné zástupy Pražanů, avšak tentokrát spořádané a hejtmany svými vedené, vytrhly z bran
Poříčské i Horské, a nepřátelská jízda, ani jich nedočkavši,
pojednou obrátila své koně nazad a ujížděla k řece.

Vtom uslyšel pan Brouček blízké kroky a hlasy směrem
od vinice a mžikem strnul opět v živou mrtvolu.

Od vinice přicházeli dva ozbrojení mužové a již slyšel zřetelně jejich rozmluvu.

„Hle, Němci bředou zase přes řeku,“ pravil jeden. „Jistě
chtěl Zikmund jediné zkusiti Pražany, jak se budou míti
k obraně.“

„A počátek nebyl dobrý,“ dodal druhý muž.
„Vysuli se příliš dychtivě, bez hejtmanů svých, nejsouce
k boji zřízeni, a přední speřili se s jízdou mnohem silnější,
která je proto snadně mohla odbíti. Však jim to bude alespoň naučením pro podruhé. — Hle, tuto leží jeden, i zdá se,
žeť ještě živ.“

Pan Brouček, usoudiv dle řeči příchozích, že jsou táboři,
procitl nadobro ze své zdánlivé smrti a s těžkým povzdechem napolo se vztýčil.

Zočil před sebou vysokého, ramenatého muže, velitelského vzezření, s přílbou na hlavě a s železným mlatem
v ruce; vedle něho stál muž těla štíhlého a bledé tváře, však
vášnivě planoucích černých očí. Černý jeho šat, černý birýt,
havraní vlasy a vousy tvořily příkrou protivu ku bledosti pleti
a činily na Broučka dojem téměř příšerný; po boku měl dlouhý meč a pod pažím knihu v tlusté kožené vazbě.

„Jsi-li poraněn?“ tázal se muž s mlatem.

„Možná, že jsem utrpěl nějaký vnitřní úraz,“ zasténal pan
Brouček, „nebo jsem byl snad omráčen —“

„Hle, tvůj klok je okrvaven,“ upozornil ho muž.

„Okrvaven?“ zvolal s hrůzou náš hrdina a rázem vyskočil. S úžasem spatřil na kloku krev a začal se rychle ohledávati, zdali snad přece tajemným způsobem neutržil poranění; ale neshledal ani necítil ničeho, co by děsivé té domněnce nasvědčovalo.

Tato krev na kloku pana domácího zůstane asi navždy hádankou nerozřešenou. Byla-li to snad medovina v krčmě rozlitá, která na fialovém kloku krvi se podobala, nebo-li šíp některého Pražana zasáhl nepřátelského koně právě v tom okamžiku, když letěl přes padlého Broučka, a vystříkla-li přitom
krev jeho na klok, neb-li dokonce Broučkova sudlice, padajíc, nějakým podivným obratem koně poranila a způsobila ten
zázrak. Tyto otázky vřadí bezpochyby Klio mezi své věčné
záhady.

„Kde máš zbraň?“ ptal se dále muž s mlatem.

„Nevím věru, kam se poděla,“ zapřel pan Brouček nevděčně svou sudlici, na štěstí dosti vzdálenou, s níž nehodlal se více shledati. „Napřáhl jsem ji —“ a povzbuzen šťastným nápadem, kterým si pomohl z rozpaků, osvědčil netušené nadání k epickému, básnění dalším líčením: „— napřáhl
jsem ji proti jezdci, který tryskem ke mně mířil, — a vrazil
jsem ji vší silou koni do boku — kůň se vzepjal a — a —“

„A kopytem tě omráčil,“ doplnil muž. „Meč pak buď uvízl
koni v boku nebo ti vypadl z ruky a někdo jej zvedl.“

„Takové to asi bylo,“ potvrzoval srdnatě náš hrdina.
„Poněvadž jsem byl omráčen, nevím, co se dále se mnou
dělo.“

„A kterak jsi zabloudil až sem, tak daleko od ostatních?

„Běžel jsem napřed a chtěl jsem na křižáky se strany,“
lhal již bez okolků pan Brouček, kterého tato kritická chvíle
obdařila neobyčejným důvtipem

„Aj, tyť i chytrosti válečné vymýšlíš, že bys hejtmanem
býti mohl,“ usmál se muž s mlatem. „Ale zdá se, že jsi vpravdě pacholek statečný, ač vzezření nemáš hrubě bojovného.“

Náš hrdina přijal sice titul pacholka s nelibostí, ale náhradou bylo mu uznání jeho statečnosti, při němž se skromně zapýřil. Nyní, kdy bezpečí minulo, pocítil v sobě skutečně cosi jako jiskru hrdinství a podíval se na oba muže již
beze strachu.

„Ale proč mluvíš tak chatrně česky?“ vyzvídal onen. „Jsi-li z té hrstky pražských Němcův, kteří se přichýlili k učení
Husovu?“

Pan Brouček ohradil se proti nařknutí z němectví a znovu opakoval svou báchorku o dlouholetém pobytu v cizích
zemích, odkud se nedávno vrátil.

„Abys pomáhal krajanům v těžkém boji?“ ptal se muž
s mlatem, jehož oči vlídně zazářily. Brouček nesměle přisvědčil.

„Opravdu ni se líbíš, brachu! — Co myslíš ty, kněže Václave?“

„Rci, přidržuješ-li se učení pražských mistrův,“ otázal
se pana Broučka táborský kněz.

Jak víme, umínil si náš hrdina, že přejde na čas od Pražanů k táborům, a proto odpověděl: „Abych pravdu řekl,
Pražané se ni tuze nelíbí —“ načež po šťastném vnuknutí,
vzpomenuv si na hádku v hospůdce, rychle dodal: „A jsem
také proti ornátům.“

Tím dobyl si rázem srdce táborského kněze.

„Proti mešním plachtám a všem ostatním zbytkům římské modloslužby!“ zvolal pochvalně. „Tak-li tomu, nepatříš
mezi Pražany ale mezi nás. Hejtman Chval uznal i tvou statečnost — budeš řádným bratrem táborem!“

„Ovšem, pojď s námi tuto na Vítkovu horu,“ přisvědčil
Chval.

Brouček souhlasil a kráčel s Chvalem Řepickým z Machovic, hejtmanem táborským, a proslulým knězem Václavem Korandou, jejichž plná jména později vyzvěděl,
po stezce mezi vinohrady, zčásti zpustošenými, vzhůru
na nynější vrch Žižkov.

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom II/X