Ottův slovník naučný/Hanslík
Hanslík: 1) H. (též ) , bibliograf český (* 1785 v Lišově u Rakovníka — † 1859 v Praze). Působil do r. 1836 jako skriptor při univ. pražské a kromě básní, většinou obsahu humoristického, zabýval se pracemi vědeckými a vydal:  (Praha, 1822); Dambeckovy  (t., 1823, 2 sv.) a s pomocí cís. akademie věd své hlavní dílo  (1852) ve 200 výtiscích.

2) H. , aesthetik a kritik hudební, syn před. (* 1825 v Praze), studoval práva a při tom vedením Tomáškovým komposici i hru klavírní. R. 1849 povýšen byv na doktora práv, stal se koncipientem v ministerstvě vyučování. R. 1856 habilitoval se ve vídeňské univ. pro theorii a dějiny hudby, r. 1861 jmenován mimoř., později řád. professorem. Psal hudební kritiky a essaie do časopisů, od r. 1849 do „“, od r. 1855 do „“, od r. 1864 do „“, které měly veliký vliv na umělce i obecenstvo a vedle hodnoty odborné vynikají i stylistickou bystrostí a hotovostí. Z theoretických a dějepisných děl jeho stůjte zde:  (Lipsko, 1854, 8. vyd. 1891);  (Vídeň, 1869) a pokračování  (t., 1870);  (Berlín, 1875, 9. vyd. 1892) a pokračov.  (t., 1879);  (t., 1884);  (Těšín, 1885);  (2. vyd. Berlín, 1886);  (2. vyd. t., 1888);  (t., 1889);  (3. vyd. t., 1892) a autobiografie  (Berl., 1894, 2 sv.). Jako důsledný obhájce principu aesthetiky formové náleží H. k odpůrcům Lisztovým a Wagnerovým. Ve Škroupově „Věnci“ uveřejněny jsou české písně H-ovy; on také z něm. kritiků první ocenil veliké nadání Dvořákovo.