Doma/Mé vzpomínky
Ty domečku náš šedivý,
světničko naše nízká,
již se mi po vás ve světě
tak tuze, tuze stýská!

A teskním po vás noc co noc
a vzpomínám si denně…
Jak rád bych opět zaletěl
k té vaší šedé stěně.

Tím malým známým okénkem
ke kamnům bych se díval,
kde v klínu šedé matičky
tak blaženě jsem sníval.

Pak vetchý prách bych překročil,
bych dál šel v tichou síňku,
ve smavé mysli probudil
přátelskou upomínku.

Již letím v tebe světničko,
již k matičce se shýbám,
již horké slzy na líci
a svadlá ústa líbám.

Zlíbal jsem drahou měkkou líc
a již k otcovské dlani,
pak k čelu, tváři vrásčité
syn horká ústa sklání.

A kolem mne vše líbezno,
vše v kolečku se točí,
že radosť hrdlo stahuje
a zalívá mi oči…

Ty domečku náš šedivý,
stařičký a tak ladný,
to, co jsi ty mi podával,
nepodá v světě žádný!