Ruch (almanach 1868)/Dřevěná noha
I já byl jednou švarný hoch
 a zdravý jako v řece ryba,
 že osud mne tak zmrzačil,
 to není vlastně moje chyba:
 já věrně sloužil monarchu,
 jak napsáno mám na archu,
 a pochlubit se mohu,
 že dřevěnou mám nohu.

Ba věřte, já byl také mlád,
 pln odvahy a bujné síly,
 co půtku se mnou započli,
 ti vezdy špatně pochodili!
 Já také rád žil vesele
 a s chasou prázdnil korbele,
 teď sotva sklenku zmohu,
 bych nepodvrť si nohu.

A nesmějte se, řeknu-li,
 že měl jsem v těle srdce taky
 a k holkám nebyl medvědem,
 když na mně lpěly jejich zraky;
 ba, já i počal milovat,
 leč měl jsem jenom jednu rád,
 již odevzdal jsem bohu —
 vždyť dřevěnou mám nohu.

Bylo to děvče jako květ,
 s ruměncem v tváři, studem v oku,
 že, kdo ji jednou takto zhled’,
 nepokoj cítil v levém boku.
 K ní mnohý marně šlapal zem,
 jedině já byl vítězem,
 což směle říci mohu —
 vždyť měl jsem ještě nohu.

Sám o tom jsem se přesvědčil,
 když na vojnu mne zverbovali
 a modré oči žalostí
 se pro mne hořce rozplakaly:
 „To bůh jen v lásce zkouší nás,
 snad sejdeme Se brzo zas,
 poruč mne pánu bohu“ —
 a já — dřevěnou nohu! —

A sotva jsem se rozloučil,
 již pryč mne hnali bez okolků,
 a bratra jsem jen požádal,
 by dal mi pozor na tu holku.
 Vždyť pevnou měl jsem naději,
 že dříve nebo později
 se opět vrátit mohu —
 a ne že ztratím nohu.

Leč — jinak bylo souzeno,
 vše v zemi chystalo se k vojně,
 a než se mnozí nadáli,
 z nás nadělali masa hojně;
 nepřítel pálil ze všech stran,
 náš vůdce při tom ztratil plán
 a já děkuju bohu,
 že ztratil jsem jen nohu.

A zůstal jsem jak zabitý,
 ač kule mi jen nohu vzala,
 a teprv ruka hrobaře
 mne k procitnutí popohnala.
 „Hou — pardon,“ volám, „já jsem živ!“
 a na mou věru, byl to div,
 že neoct’ jsem se v stohu,
 chlap hodil tam jen nohu.

Přemnoho na to mrzáků
 nás do špitálu dopravili,
 a když nechtěly údy růst,
 všelijak nám je nahradili.
 Pak každý odtud něco nes’,
 ten velký kříž, ten pět peněz,
 kamarád duši bohu
 a já — dřevenou nohu.

Před sebou cestu dalekou
 a jednu nohu z dřeva k tomu,
 že málem by mne přešla chuť,
 tak vypraven se vrátit domů.
 Přec ale chtěl jsem milou zřít
 a tím se na vždy spokojit,
 ač vzít si ji nemohu
 pro dřevěnou tu nohu.

I dokulhám se v rodnou ves
 a k panně spěchám nedočkavě,
 leč v malém domku hlučný ples,
 strojili jí tam svatbu právě.
 Proč bych se rmoutit z toho měl,
 zvlášť soka když jsem uviděl —
 bratru — tě přáti mohu,
 já — dřevěnou mám nohu!

Poezie
Květy
Ruch