Ohnice/Vločky
Zašity v hedvábném rubáši
celičké noci propláčí
a jejich pláč jim nestačí,
pták viny k nám jej odnáší
na naši úzkost, na naši!

Byly jste nejsladší.
Zahořklé jste.
Vítr vám ňadra naklání.
Ticho vás poplaší.
Byly jste. Nejste.

Sníh, snížek bez saní
zakroužil nad cizinou
a padl na rty malých žen,
jež v hlínu objetí se řinou,
kam jedu plást byl položen.

Stále jen sníh! Sype se tiše,
je jako ruka, která píše,
co všechno musí zakrýti!
Na okna sněží, na nábřeží,
chviličku leží a pak běží
na jiný svět — a schází ti.

Slyšel jsem, že když vidí koně,
udělá velký zázrak pro ně
a směje se, jak ze zvyku
veliký, nachmelený kočí,
jemuž se v barvách pletou oči,
jim ještě říká: vraníku…

2. VII. 2940.