Básně z roku 1865, svazek I./VI.
Že musíme se rozloučit, mi děli,
a moje oči při tom zaslzely,
a slzy ty a stesk a srdce žár,
to v památní jsem dal ti svatodar;
až omrzí tě, z prsou jej vytrhni,
a zasměj se a do moře jej vrhni,
a zasměj se, vždyť svět se také směje,
když umírá dvé srdcí bez naděje.