Zimní cesta/10. Odpočinek.
Teď cítím již, jak zemdlen jsem,
když smím si klidu přáti,
to stálým údů pohybem
se krok vždy pružným zdá ti.

Má chůze lačně dál vždy šla,
mráz dlouho stát mi nedal;
má šíje břemen nenesla
a vítr směr mi hledal.

Kýs útlocitný dřevoštěp
mi nocleh poskyt k zítří;
však nelze ztišit krve tep:
teď rany teprv jitří!

Ty, duše má, šla’s v bouř a boj
tak s odvahou a rázně,
proč v tichu cítíš nepokoj,
když hne se červ mé strázně?