Unavený pták
V lese.
Pod všemi hnízdy.
Jediná koruna
pro oči nejvyšší.
Jediná mříž
pro tebe, nedolétlý.

Mezi tolika světly.
Nikdo je neodnese.
Ta dálka, mrtvá již!
Ta neposlušnost jízdy!
Bože, kdo uslyší?

Slyšíš?
To o zlomeném křídle,
o nedostupné mlze,
jež jas prý navrátí,
až vzhůru zvedne se,
o trýzni pro málo

pípá si pro haluze.
Slyšíš jej pípati
o jednom motovidle,
jež kdysi volalo
po tmě a po lese?

Hle, unavený pták
na bidélku své vášně,
vržený pod oblak,
vržený, schromlý pták,
jenž ještě chce a volá
tak opuštěn, tak zdola:

Ach let, v nějž zavoláš mě!
Ó sladké mávání,
ó sladké dopadnutí!

Slyšíš? To z jeho chuti
smrt, která žila z ní.

29. II. 1940.

Poezie