Sepsání války peloponnesské/140.
„Vždy se držím, ó Atheňané, téhož mínění,
nepostoupiti Peloponnesským, ačkoli věda, že lidé
neosvědčují u vedení války touž horlivost, s kterou se
k ní byli rozhodli, nýbrž že za rozličnými příhodami
i své úmysly měnívají. Vidím pak se i nyní nucena,
vám podobnou a touž radu dáti a od těch mezi vámi,
kteří mi přisvědčují, právem žádám, aby jednak všeobecné
usnesení svou pomocí podporovali, bychomť
i nějakou ránu utrpěli, jednak aby nečítali na vrub
své moudrosti, kdyby se nám v něčem podařilo. Neboť
přiházívá se, že výsledky událostí klamou neméně,
nežli úmyslové lidští, pročež i v obyčeji máme obviňovati
štěstí, kdykoliv se nám cosi proti nadání
udá. — Lakedaimoňané pak že o nás dávno již ukládali,
toť zjevno a nyní tím zjevnějším jest. Neboť ačkoliv
ujednáno bylo, aby ve sporných věcech jedni
i druzí vespolné roky si určili a přijímali, i abychom
obě strany drželi bez překážky, co máme; oni nikdy
ani našeho soudu nežádali, ani nás nepřijímají, když
se jim nabízíme; i chtějí raději válkou stížnosti rozhodovati
nežli rokováním; a již je tu máme s příkazy
a nikoliv s žalobami. Prikazujíť, abychom od
obléhání Potidaie ustali, Aigině samosprávu navrátili
a své usnesení proti Megařanům zrušili; a tito posléze
přišlí ohlašují nám, abychom Hellenům jich samosprávu
navrátili. Z vás pak nikdo ať si nepomyslí, že
nám bude o maličkosť válčiti, nezrušíme-li totiž usnesení
proti Megařanům, což oni nejvíce předstírají,
řkouce, zruší-li se, že války nebude, aniž pak v srdce
svá tu výtku uložte, jakobyste byli pro cosi nepatrného
zbraně se chopili. Tato maličkosť zajisté má do sebe
i utvrzení i zkoušku vašeho mínění. Postoupíte-li
oněm, budete míti ihned cosi většího přikázáno, jakobyste
se jim byli nyní z bázně poddali; pak-li jim
statně odřeknete, zřejmě jim okážete, aby se k vám
lépe, jako k sobě rovným, chovali.