Ohnice/Klenba
Vroucnosti, mlčíš pod kožichem,
jenž odhání nám chlad.
Trochu to tlačí pod tím tichem.
Komu se odevzdat?

Kdesi je bratr, kdesi přítel.
A zde, zde uprostřed,
samota kývá, prázdný pytel.
Tma. Velké ticho. Pustý svět.

Promluv a čekej. Za chviličku,
za čásek bez jména,
ti cizí ruka podá smyčku.
Co je to? Dutá ozvěna.

Ještě než usne, aby uslyšela,
zatím co odcházím,
malinkou píseň, v níž je celá,
jak zima v srdci zim,

ťapkání kapek, jež se v hudbu slije
a líbá navěky,
tak jako potůček, jenž odnáší je
k mamince, do řeky.

27. II. 1940.