Závišova píseň
Jižť mne všě radost ostává,
jižť mé všě útěchy stanú.
Srdce túžebné krvi plavá:
to vše pro mú milú žádnú.
Svýma zraky skrzě očko
silněť střielé v mé srdéčko,
bydlímť u plamennéj túzě.
Muoj život v túhách nemáhá:
to vše jejie krásadrahá
silněť mě k tomu připúzie.
Srdce bolí,
sílně ve krvi plavaje
i žádaje,
žádná, tvé milosti, ač sě móže státi.
Jáť nikoli
živ nebudu na dlúzě
v té túzě,
kdyžť sě zmilitká neráčí smilovati.
Túhať mě po nie, kdyžť na ni zpomenu,
div, žeť kdy nesplanu,
omdleje v túhách stanu:
já pro ni v mé mladosti žalostívě zahynu.
Toť mé neštěstie, že byvše v radosti
i mám smutka dosti
od nevěrné milosti.
Ach žalosti! Chodím smutný vzdýchaje pro mú nevinu.
Jižť mé zpievanie
přestane nynie,
pyčtež mne panny i vy, šlechetné panie,
žeť mi jest zahynúti pro milovánie.
Slunéčko vzchodí,
záře vychodí,
má zmilitká v mém srdéčku vévodí,
sílněť mi na mé mysli uškodí,
ač sě žádná nesmiluje.

Bych měl na všem světě koho,
jenžť by mi pomohl túžiti,
měl bych utěšenie mnoho,
chtělť bych mu s věrú slúžiti.
Jakož fénix oheň nietí,
tu kdež chce svú mladost vzieti,
v ohniť vzhoří v silné moci:
taktéž muoj kvietek žádúcí
túžebný plamen horúcí
v srdci nietí ve dne v noci.
Z mé mladosti
jenž srdci túhy přeji
a nesměji
pro zlých lidí strach nikomému zjeviti.
V tejť žalosti,
jenž ji nosím na útrobě
a ve mdlobě,
najkraššie žádná, pro tě mi zahynúti.
Zbožnýť má radost a já v truhlách vadnu,
to vše pro mú žádnú;
sám sebú nic nezvládnu,
juž pohřiechu nemámť nikdy nižádného utěšenie.
Toť jest má núzě, ach hrozný osude,
ktož tebe nezbude,
tenť žalosti nabude.
V srdéčku, žádná, pro tě já mám túžebné myšlenie.
Mého túženie
nemám umenšenie:
Pyč mne povětřie, pyč mne všecko stvořenie,
karbunkulus, zafier i vše drahé kamenie,
slunce přestkvúcie
i vše na světě,
pyč mne lilium, pyč mne ruože i kvietie,
chceť mi má zmilitká mój živótek odjieti,
ač sě neráčí smilovati.

Orel divnú vášni mievá,
své děti v slunce obrátí,
tuť je v té horkosti zhřievá,
davť jim v tu světlost hleděti.
Kteréž jasně vzřieti nemóž
v slunce, toť sobě nespomóž,
ihned je z hniezda vyvrátí.
Takým orlem nazývám ji,
pro nižť srdcem v túhách lkaji,
strach mne, žeť mi život ztratí.
Ach, mé očko,
má útěcho, má radost!
Pro světlost,
jíž má najkrašší svietí, mosím túžiti.
Mé srdéčko
sě leká bez přěstánie
spadenie,
jakožto orlíček spadna, tuť mu jest strach mieti.
Jakožto lev, když koli svým hlasem zúpie,
své dietky vykúpí,
ihnedť jich smrt odstúpí,
já také boje sě smrti žádám promluvenie.
Labuť, divný pták, zpievá umieraje,
také já, smutný žák,
umruť v túhách zpievaje
pro mú milú žádnú, když sě neráčí smilovati nede mnú.
Ach, auvech, má milá,
již jsi mě umdlila!
Ještě by mě od smrti vykúpila,
by se mnú jedinké slovce promluvila.
Slunéčko stkvúcie,
ruože světlúcie,
srdce i tělo dávají v tvoje rucě,
duši mú porúčěji bohu milému,
ač mne neráčíš živiti.

Písně
Poezie