Sfinx (Tarnowski)
Ó smutná, věků záhado! ó dive,
kdo rozluštil tě? Pojal kdo tvé cíly?
Tys jako měsíc v oblaku, jenž dříve
již zhas a nyní svitl – sotva chvíli!
Tvých rysů výraz v mou teď duši vniká
jak před věky snad v prsa Megarčíka.

Tvé oko smutné, přimknuté, se kalí,
rty v mlčení se věčné pozaťaly
a křídla tvá, jež připravena k letu,
již bez hnutí – ač orlí na nich péra,
ač hodna vzlétnout k prahu hvězdných světů,
přes čelo věnčí tvé noc chmurná, šera.

Ó Sfingo! hadanko ty Oidipova,
jež směješ se, když oběť klesá v znoji,
já dam ti číši, která slzy chová
a, ty mi rcí, kde hvězda víry mojí?
Ó vezmi číš tu – slovo jedno rci mi –
neb v propast' klesni s zraky výsměšnými!

Tvůj šišak egyptský nechť Isis zase
si vezme zpět v té upomínek řase,
a pohadky tvé, tajemné jich steny
jsou mi jak Polsky závoj utajený:
a jestli Reeka géniem byl v tobě,
jest vzkříšením mé vlasti ve žalobě!
  Přel.  Fr. Kvapil 

Poezie