Soumračnem věku/Sloky (IV)
Svou duší procházím, ten proměnlivý obzor její,
spí šedý nad ní dým a ohně hoří znaveněji.

Jdou roků přívaly, jak povodně se duší řítí,
kde stromy bývaly, teď písku pláně slídou svítí.

Běd přípřeže tu jdou kolejí v dálku vyšlapanou, -
já, vrátný, dnem i tmou je pouštím srdce černou branou.