Stařeček umřel
Stařeček umřel.
Dočkal se prvních slunečních dní.
Země jej volala. Odešel k ní
neslyšně, – jakoby na porady
zadníma dvířkama do zahrady.

V uzlíčku něco s sebou si vzal.
Bylo to moje.
Byly to pohádky: rytíř a král,
které jsem u něho vídával.
Byly to pohádky; v měsíční svit
ze srdce jeho chodily pít.

Dnes, když se v ulicích setmělo,
dítě mi v očích zemřelo,
do větru černý praporek vlál.
Stařečku! stromku přesazenému
těžko je, těžko věřiti všemu,
čemu kdy dříve věříval,
když jste mi odešel …

Poezie