Pravý výlet pana Broučka do měsíce/XIII
(Konec.)

Když náš hrdina opět vědomí nabyl, padly
jeho zraky na svůdné půvaby odalisky, dřímající
na kyprém, pestrém divanu, a když pohled obrátil
na druhou stranu, pozdravilo jej karmínové slunce,
zapadající za fialovou Neapolí do lišty pozlaceného
rámce.

Byl ve svém pokoji, ve své drahé pozemské
ložnici.

Ležel z pola odstrojen na své posteli a byl
by v té chvíli celý výlet do měsíce pokládal za
pouhý divoký sen, kdyby se nebyly hlasily následky
děsného pádu: krutá bolest hlavy a povšechná
malátnost, spojená s pocitem ošklivosti.

Večerní slunce svítilo do pokoje a věnčilo zářivou
gloriolou hlavu staré hospodyně, sedící
u okna při stolku, un němž stála lahvice medicíny,
ve které však pan Brouček záhy poznal svou
baňku puškvorcové.
Tato dobrá žena sdělila mu po mnohém
spínání rukou, jak se do postele dostal.

Stručný obsah její zprávy, hojně protkané
různými výkřiky a zbytečnými úvahami, byl asi
tento:

K ránu nalezla policie pana Broučka ležícího
na starých zámeckých schodech, ve stavu úplného
bezvědomí. Byl v truhle („v truhle!“ zděsila se
znova hospodyně) odnesen na komisařství, a tam
nabyl poněkud smyslův. Avšak tituloval strážníka,
který se jmenuje prostě Vidrholec, panem Blankytnými, a když se ho ptali, měl-li u sebe hodinky a tobolku — poněvadž mohl býti ve svém bezvědomí snadně okraden — odpověděl těžkým
jazykem, že hodinky leží bůh ví kde na měsíci,
a tobolka že mu není beztoho nic platna, poněvadž
nám říšská rada ani ta mizerná dvě slova
nepovolila, jak prý dobře řekl rukavičkář Klapzuba.

Své jméno oznámil teprve po delším hloubání,
na dotaz po stavu odpověděl, že býval domácím
pánem, ale nyní že bude chodit po měsíci žebrotou,
jako své poslední bydliště udal chrám všeuměny,
kde prý však hostu nepřinesou ani talíř drštkové
polívky, a na konec prosil se slzami v očích,
aby ho ncchali klidně umřít hladem.

Na štěstí přišel k tomu komisař, který znal
pana Broučka z hostince, a dal pana domácího,
jenž pozbyl opět vědomí, v drožce odvézti domů.

To všechno měla hospodyně od strážníka,
který s nim v drožce přijel, a z vlastního dodala
k tomu, že odnesli pana domácího „jako kus
dřeva“ nahoru do jeho ložnice, kde spal odtud
bez přetrženi až do večera.

Zatím co hospodyně s nemístným pathosem líčila své osobní
dojmy a pocity z ranní události, připamatoval
si pan Brouček určitě hlavní průběh
svého bezděčného vyletu na měsíc, ale neuznal
ovšem za vhodné svěřiti se s tím povídavé stařeně.

Když se ujistil, že nebyl onen výlet pouhým
snem, pídil se především po datum, a kdož vylíčí
jeho radost a podivení, když shledal, že nejen
termin dosud neminul, ale že uplynul od jeho
vycházky na Hradčany pouze jediný den, a celá jeho měsíční cesta

od pádu do prostoru světového
až do chvíle, kdy hyl policií na starých zámeckých
schodech nalezen, trvala jen asi dvě hodiny!
Z toho poznal, že jsou domněnky učencův o měsíčním
čase úplně nesprávné: nejsou tam delší
dny a hodiny nežli u nás, nýbrž naopak čas
ubíhá na luně mnohem rychleji než na zemi.
Jistota nepromeškaného terminu osvěžila
pana domácího zázračně a sílící lék z baňky
nahoře dotčené překonal jeho mdlobu téměř
nadobro.

Pocítil také opět chut k jidlu. Ale poněvadž
se obával, že by jeho žaludek, zmučený měsíčním
postem, nesnesl silnějšího pokrmu, poslal si toliko
pro jednoho slanečka, kterého schrupl do poslední
kůstky, načež si vyšel na několik litrů
plzeňského. Ó, bože, jak mu chutnal ten skvostný
mok, s nímž před krátkem nedoufal že se kdy
více shledá!

Jako před hospodyní, mlčel pan Brouček
dlouho i před ostatním světem o svém měsíčním
dobrodružství — dílem ze skromnosti, dílem
z obavy, že užší kruh jeho přátel z hostince
není ducha dosti vytříbeného a vážného, aby pokládali
vypravování o cestách po měsíci za více
než za špatný hospodský vtip, a vydáním měsíčního
cestopisu pro širší obecenstvo že by mohl
snadno vzbuditi ještě hlučnější sensaci, než jistý,
jemu z daleka známý pán svou cestou do Štamburka.

Jen někdy v pozdních hodinách nočních,
uprostred rozjařené společnosti, vyklouzly panu
domácímu poznámky, po nichž ostatní s udivením
na něho se zadívali. Tak na příklad prohodil
jednou za řeči o nějakém výletu, že tam pivo
chutnalo jako měsíční rosa, a když jindy rukavičkář Klapzuba po svém obyčeji zase huboval,
že je nás Čechů beztoho málo a že při takovéhle
chabé obraně zajisté brzy germanisaci podlehneme,
zdvihl pan domácí mlčky prst do výšky a tvářil
se tak po státnicku tajemně, jakoby věděl bezpečně
o nějakém mocném protektoru ve vyšších
sférách, který nedá Čechům zahynouti, třeba by
náš národ složil ruce nadobro do klína.
Jedinému panu „Würflovi svěřil své tajemství,
a to pod pečeti hluboké mlčelivosti; ale pan
Würfl — ač to pod přísahou zapírá — vyzvonil
bezpochyby ve slabé chvíli něco tomu čistému
B. Rouskoví, který pak tu věc k nepoznání znetvořenou
a vlastními nejapnými smyšlénkami znesvařenou
hodil do světa, udělav si z pana domácího
a jeho cesty do měsíce zkrátka jen hloupý
šprým, ba prohlásiv jej na konec i za lháře —
to všechno patrně zlomyslným návodem onoho
nám již známého, dlouhými vlasy a špičatým
kloboukem vynikajícího malíře, s nímž se časem
potlouká po špatných krčmách.

Tu ovšem nezbývalo panu Broučkovi než
obhájiti veřejně svou čest i měsíční pravdu a já
jsem neváhal ani okamžik, propůjčiti spravedlivé
věci svoje skromné schopnosti stylistické.

Kromě těchto a jiných, v předmluvě vyznačených
důvodů posilňovaly nás v obtížném tom
díle také pohnutky loyální a vlastenecké.

Pan Brouček totiž myslí, že jeho cestopis
upozorní slavnou vládu na ohromné výhody,
jakých by získala zavedením nějaké řádné komunikace s měsícem.

Podnik ten vyplatil by se dle
jeho náhledu mnohem lépe nežli česká transversálka.

Předně by stačila k dobytí měsíce skutečně
jen hrstka honvédů s vojenskou kapelou, poněvadž
tam není žádného vojska a jelikož by měsíčané
pro vzdušnou svoji útlost ani nejslabšímu útoku
neodolali; okupační sbor mohl by si prostě foukat,
což umějí Maďaři velmi dobře. Tím by přibylo
Rakousku asi 650.000 čtver. mil, tak že by se
stalo na obrat ruky největší říší na světě. Přes
to nemyslí pan Brouček, že by takové zvěštení
narazilo na odpor velmocí; neboť ani Bismark
nepomýšlí as na anektování měsíce, a luna není
snad přece dosud zahrnuta v pověstné „sféře
německých zájmův.“

Ale hlavní jest, že by pomocí měsíce mohla
býti konečně ve skutek uvedena éra smiřovaci
a rozřešena prožluklá česká otázka. Čechy by
se nemusily rozetnouti ve dvé, nýbrž pravá matka,
naše národnost, přenechala by je raději celé
Němcům a byla by přestěhována na měsíc, který
již pro svoji bližší polohu a kmenovou příbuznost
tamějšího obyvatelstva, zvláště pak pro zjištěný
úplný nedostatek výživných látek slavné vládě
k onomu přesídlení mnohem lépe se hodí nežli
na příklad planeta Venuše, kterou, tuším, před
nedávnem někdo za stejným účelem odporučoval.

Na měsíci mohli by pak Čechové bez poškození
státní myšlénky rakouské užívati plné rovnoprávnosti
a volně rozvíjeti svou národnost, ba
pěstovat si tam i po libosti své české školství —
tot se rozumí, že po zavedení tak zvané neobligátní němčiny do všech tříd — zkrátka, stavěti
se tam třeba na hlavu, jen kdyby řádně posýlali
vojáky a daně, a nežádali na vládě ničeho, praničeho, zvláště žádných peněz na zvelebování
nové vlasti, na zúrodňování měsíčních krátérův
a regulování měsíčních rýh, na podporování měsíčního
zemědělství, průmyslu, obchodu, žádných
stipendií pro měsíční umělce, žádných příspěvků
na zakládání a vydržování potřebných měsíčních
škol a t. d., což by mohli zkrátka pomocí nadšených
provolání sehnati sami mezi sebou dobrovolnými
příspěvky.

Kromě toho hodil by se měsíc dle náhledu
pana Broučka výborně za trestnickou kolonii,
kam by se mohli vyvážeti nejhorší zločinci. Poskytoval
by zaroveň soudcům hojnou zásobu
a stupnici odstrašujících trestů. Žhářství by se
pokutovalo vězením v měsíčním atelieru, loupež
odsouzením k četbě měsíčních básní, úkladní
vrahové by musili poslouchati měsíční symfonie
a bratro- neb otcovrahové došli by zasloužené
odplaty přednáškami měsíčních esthetiků …

Tak tedy vzniklo naše cestopisné unikum, jemuž přízeň
okolnosti zjednala také illustratora. Pan Brouček byl totiž návratem na zem rozradován a změkčen tou měrou, že ponechal i známého nám malíře ve svém domě; ale poněvadž
není naděje, že by talentovaný ten umělec kdy
potřebnou hotovost pro pana domácího uspořil,
musil se dodatečně zavázati, že místo mazání na
stěny najatého pokoje svoje malířská allotria do
této knihy uloží a tak všechnu zadrženou činži
si odkreslí.

Mimochodem podotýkám, že pan domácí ani
na slib ve prospěch krejčího a ševce na měsíci
učiněný nezapomněl: nezvýšil jim totiž nájemné —
již proto, že byli ještě před terminem pro zdravotní
ohledy vystěhováni ze svých vlhkých podzemních
bytův.

Ale čtenář očekává snad ještě důkazy, které
jsem v předmluvě slíbil.

Nuže, mám těch důkazů, povznášejících pravdivost
Broučkova cestopisu vysoko nade všechnu
pochybnost, po ruce hned celou řadu.

1. Vzezření pana Broučka. Pan domácí vypadá
totiž skutečně jako „člověk, který spadl
s měsíce.“ Jeho obličej, již okrouhlým tvarem
svým měsíci podobný, vydává zvláštní záři, která
jest patrně zachovaným dosud odleskem měsíčního
jasu. Není však nikterak stříbrná, snivě
bledá, jak si obyčejně básníci lunuý svit představují, nýbrž zahrává do ruda a fialova, což
může býti učencům důležitým pokynem pro správný
rozbor vidma měsíčního. Zvláštní jest, že odlesk
ten jeví se nejinteusivuěji ve středu obličeje, na
obtloustlém nose.

2. Měsíční návyky pana Broučka. Můžeš je
studovati nejlépe u Würfla nebo „u kohouta“.
Nějaký čas po příchodu jeho do hostince nepozoruješ
na něm nic kromobyčejného; tu patrně
jest si ještě jasně vědom, že mešká na zemi
a má se na pozoru. Ale čím dále, tím hustěji
vyskytují se známky, nasvědčující tomu, že se
v mysli přenáší nazpět na lunu. Domníváť se,
že má tělo jeho měsíční váhu, že jest totiž šestkráte
lehčí, a že tedy musí své pohyby přiměřeně
krotiti. Následkem toho začíná zdvihati ruce
pomaleji a pomaleji, aby se jimi snad neudeřil
do hlavy nebo nepolíčkoval své sousedy, bere
sklenici opatrně, jako by se bál, aby jí obyčejným
uchopením nerozmáčkl neb do stropu nevymrštil,
vstává i sedá s velikou zdlouhavostí, ba i jazykem
volněji pohybuje, tak že řeč jeho leckdy nazvati
lze přímo blábolením. Zatrhuje v takových okamžicích
také do měsičtiny, že často jeho hlubokomyslné řeči není ani rozuměti, a jsem přesvědčen,
že by při tom promlouval i ve verších, kdyby
měl jenom špetku básnického nadání. A při chůzi
z hostince kolébá se a přešlapuje tak divně, že
je patrno, kterak si mate dosud krok pozemský
s chůzi, jakou vyžadovala rozdílná povaha měsíce.

3. Z věcí, které pan Brouček tehdáž u Würfla
při sobě měl, nalezl při svém procitnutí druhého
dne jenom knihu o měsíci, nůž s vývrtkou a pásku
s knoflíkem na označováni sklenice. Za to hodinky
a tobolku s papírovými penězi, které na měsíci
zahodil, čtyři párky uzenek, které tam snědl,
a stříbrný zlatník, který dal diškrecí měsíčnímu
biletáři — byly skutečně ty tam. Litoval jen
hodinek, za které si však pořídil hezčí a správnější —
nebot tam ty ukazovaly, jak jim kdy
napadlo — a přikoupil si vkusné přívěsky v podobě
půlměsíčků.

4. Pan Brouček našel a chová u sebe i —
měsíční dukát, onen zlatý peníz, který mu byl
vyplacen za návštěvu koncertu. Odevzdal jej
k obádání prof. Smolíkovi, ale dobrozdání tohoto
pána — přese všechnu úctu k našemu jinak
zasloužilému učenci musíme to konstatovati —
dopadlo velmi chatrně. Je prý to pouze mosazný plíšek a podobá prý se nápadně obyčejné hostinské známce na oběd. Patrně má měsíční zlato nějaké zvláštní nepozemské, panu professorovi arci neznámé složení, a týž pomohl si z rozpaků prohlášením záhadného kovu za mosaz. A že na měsíci známka na oběd byla by velikou anomalií, nemusím snad ani čtenáři tohoto cestopisu šíře vykládati. Pan Brouček hodlá ve své závěti vzácný peníz odkázati městskému museu.

Konečně

5. poslední a nejhlavnější důkaz. Čtenářové vědí, že pegasovi, který pana Broučka donesl nazpět na zem, bylo meteorem přeraženo jedno křídlo. Následkem toho nemohl se již vznésti do povětří a zůstal na zemi. Prudkým dopadem pochroumal si také jednu nohu, ale přes to odkulhal od zámeckých schodů dříve, nežli tam policie našla pana Broučka. Kudy všude se od té doby potloukal, nevím - někteří tvrdí, že byl viděn i na sesterské Moravě - ale jisto jest, že ho pan Brouček po čase k nemalému svému překvapení našel s amputovaným i druhým křídlem a hrozně zuboženého před povozem jednoho pražského drožkáře, kterému jej z vděčnosti za báječně levný peníz odkoupil.

Nuže - téhož pegasa obdržel jsem pak od pana Broučka darem za stylisování jeho estopisu a podnikám na něm časem veřejně kratší i delší výlety k nemalému obveselení svých přátel i nepřátel!

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom I/XIII