A porta inferi/Dobře ti rozumím
Les tmou se naplnil, v příšerné dimmense vzrůstá,
mění se tajemně — všechno je zvláštní a jiné.
Sněhové závěje bílé zřím. A noc!
Sněhové závěje: Zapadnem’, zapadnem’, brachu!

Neznáš ty cestičky, tajné ty pytláků stezky?!
Dobré je chytrým být — slyš, výstřel z dáli!
Les tmou se naplnil, a mění se a vzrůstá!
A žhavé oči v tu samotu hrozivě svítí.

— Byla to stará ta touha, ta sešlá už stářím?! —
Jak mohly vzplanouti do noci vyhaslé oči?!

— Bylo to staré a sžíravé, dávné mé záští?! —
Jak nůž by nevbodlo v změklé mé srdce?!

Dobře ti rozumím: Vlečeš mne v osidla zkázy…
Teď už mi neprchneš, vyváznout nelze ti! Nikdy!
Zapadnem’? Zapadnem’! Ale my zapadnem’ oba!