A porta inferi/Smuteční verše
Oh, nechal jít mne pustou ulicí,
tak samotného, se sklopenou hlavou!
A dýchat zvolna mlhu smrtící,
a náladou se spíjet umíravou…

Jít smutnou cestou, kde se zvedá strach,
kdy pozdní večer závoj přes zem stáhl.
A samotného sedět v kavárnách,
ah, samotného, kdy jsem touhou práhl!

A teprve teď, kdy jsem začal psát,
zří na mne — ironie zosobněná.
Co píšu, slova mění v šer a chlad,
a dívá se mi s chechtem přes ramena.