Ottův slovník naučný/Krymská válka
Krymská válka (někdy též , rus. vostočnaja vojna) jest obyčejné nyní označení války vedené v l. 1853—56 mezi Ruskem s jedné a Tureckem i jeho spojenci Francií, Anglií a Sardinií s druhé strany, označení odtud pochodící, že válka ta se soustředila a v podstatě rozhodnutí došla na Krymu, v obležení a pádu hlavní tamní pevnosti Sevastopole. — Car Mikuláš (1825—55) věnoval po celý čas své vlády velikou pozornost východní otázce. Politika jeho v té příčině směřovala k tomu, dostati Turecko co možná nejvíce pod vliv ruský, podporovati jeho rozklad a zvětšovati znenáhla a postupně převahu Ruska na východě, až by Turecko úplně se ocitlo v jeho moci. Avšak Turecko záhy vycítilo nebezpečný pro sebe směr ruské politiky a počalo jí, docházejíc podpory od Anglie, klásti čím dále tím větší odpor, tak že caru Mikuláši bylo konečně patrno, že jest třeba nastoupiti jinou cestu k rozřešení otázky východní. Příležitost k tomu zavdalo r. 1850 zakročení Francie ve prospěch katolíků ve sporu vých. křesťanů o svatá místa v Jerusalemě. Když Porta Francii, ač ne úplně, vyhověla, prohlásil car skutek ten za porušení práv církve pravoslavné a uchopil se této příležitosti, aby rázem přivedl k cíli snahy Ruska v celé otázce východní. On byl té doby nejmocnější panovník evropský, Prusko a Rakousko, jež r. 1849 ochránil před revolucí maďarskou, stály pod jeho vlivem, také na západě mocně imponovalo veliké ponětí o nezdolné sile říše Ruské — i není divu, že viděl příhodnou dobu ke svým plánům. Využitkovati boj Černohorců s Turky nastalý poč. r. 1853 zabránila mu rychlá intervence Rakouska, které již v únoru zase zjednalo pokoj. Vystoupil tedy u Porty přímo s požadavkem, aby přirozený a v dřívějších smluvách mlčky uznávaný protektorát nad pravoslavnými křesťany tureckými Rusku také formálně přiznala. V záležitosti té poslán v únoru r. 1853 do Cařihradu kníže Menšikov. Ale Porta cítila nebezpečnost takové koncesse a proto příkré a hrozivé vystupování vyslancovo nevedlo k ničemu; dne 22. kv. opustil Cařihrad s nepořízenou. Car odpověděl tím, že dal (2. čce 1853) vojskem již k tomu připraveným (80.000 m.) pod kn. Gorčakovem obsaditi Multany a Valašsko, »pokud Turecko nesplní spravedlivý požadavek Ruska«. Avšak nyní vystoupily západní mocnosti ze svého pozorovacího postavení. Carovi původně záleželo pouze na Anglii, již jedinou měl za dosti mocnou proti Rusku, a proto hned v lednu 1853 hleděl ji získati pro své plány; navrhoval rozdělení Turecka — »chorého muže«, jak se k vyslanci Seymourovi vyjádřil — tak, aby Multany, Valašsko a Bulharsko tvořily zvláštní státy pod ochranou ruskou, Anglii aby připadly Kréta a Egypt. Než Anglie, která dosud v celé věci viděla pouze spor o svatá místa, právě těmito návrhy nabyla pravého ponětí o zámyslech carových a nejen že nepřistoupila na tyto projekty, nýbrž postavila se na stranu Turecka a počala se zároven sbližovati s Francií, která hned s počátku zaujala v celé záležitosti stanovisko rozhodně protiruské. Napoleonovi III., jenž krátce před tím státním převratem strhl na sebe císařství, běželo o to, aby pozornost obyvatelstva obrátil k zevním záležitostem a svoji vládu proslavil, a k tomu dobře se mu hodila zápletka rusko-turecká. Překročení Prutu ruským vojskem vzbudilo rozhodný odpor obou těchto států, středozemní jejich loďstva připlula hned k Dardanellám a zakotvila v zátoce Bešické (naproti Tenedu). Rakousko a Prusko chovaly se neutrálně, ale Rakousko stále více klonilo se na stranu spojenců. Na jeho podnět sešla se v čci ve Vídni konference všech těchto 4 mocností a jala se prostředkovati. Leč prostředkování vinou Porty nevedlo k cíli a sultán vypověděl pod nátlakem veřejného mínění v Turecku 4. října 1853 Rusku válku. Turecké vojsko evropské asi 120.000 m. silné pod vůdcovstvím Omera paše soustředilo se nad Dunajem a již v říjnu počaly první srážky. Současně vtrhla 2 turecká vojska na ruské území v Zákavkazí. Ačkoli Rusko i nadále osvědčovalo konferenci svou ochotu k smíru, obracelo se veřejné mínění na západě, které dávno nenávidělo je jako štít reakce a zpátečnictví, proti němu; také vlády francouzská a anglická rozhodně se klonily k Turecku. a když admirál Nachimov přepadl a zničil u Sinope oddíl tureckého loďstva (30. list.), učinily po novém marném pokusu o smír, při němž však vystupovaly proti Rusku již s příkrými požadavky, s Tureckem 12. března 1854 spolek. Loďstva jejich, která hned po vypovědění války postoupila do Bosporu, vplula do Černého moře a již v dubnu bombardovala válečný přístav oděsský. Rakousko a Prusko učinily 20. dubna spolek na obranu pro případ, kdyby Rusové překročili Balkán, anebo kdyby pokroky jeho jinak staly se Rakousku nebezpečnými.

Rusko mělo tedy proti sobě téměř celou Evropu. Za těchto okolností bylo v jeho zájmu, aby co nejdříve vykázalo se vítěznými úspěchy, nežli dojde k rozhodnějším činům se strany mocností evropských. Avšak toho právě Rusko nedocílilo. Nebylo vůbec k boji náležitě připraveno ani co do počtu mužstva, ani co do vyzbrojení a jiných příprav — zejména loďstvo nalézalo se ve stavu chatrném — a počalo válku s velikou důvěrou v sebe a příznivé okolnosti. Car předpokládal, že Rakousko a Prusko s ním se spojí, že Turecko uvnitř je nadobro zchátralé a že křesťanští poddaní pozdvihnou se proti Turkům; z těchto předpokladů nesplnil se však ani jeden. Vojsko ruské překročilo sice po několika srážkách čtyřmi proudy Dunaj (20. až 23. bř.) a obsadilo Dobrudžu, ale o Silistrii, k jejíž dobytí své síly soustředilo, marně se pokoušelo přes to, že car jmenoval vrchním velitelem starého osvědčeného generála Paskěviče. Pro Rusko byl tento neúspěch tím nepříznivější, čím více se od jeho veliké moci očekávalo a čím zchátralejší zdálo se býti Turecko, a byl také příčinou, že Francie a Anglie se rozhodly účastniti se války nejen loďstvem, nýbrž i vojskem suchozemským. V dubnu vypraveno na východ 20.000 Angličanů pod Raglanem a 40.000 Francouzů pod St. Arnaudem; zároveň vysláno loďstvo do Baltického moře. Na konferenci Vídeňské pořád ještě zasedající ujednány základní podmínky, které by se Rusku pro případ jednání o mír měly předložiti. Hned potom vystoupilo také Rakousko přímo proti Rusku, naléhajíc (sommací ze dne 3. čna) na vyklizení podunajských knížectví od Rusů, a smluvilo se 14. čna s Tureckem o obsazení jich vlastním vojskem. Jelikož obležení Silistrie statečně hájené Mussa-pašou nevedlo k cíli a musilo od něho po velikých ztrátách 21. čna býti upuštěno a jelikož vojska západní, vystoupivše v čnu u Gallipole, blížila se odtud poč. čce k Varně, vidělo se Rusko konečně nuceno žádosti Rakouska vyhověti; počátkem čce opustilo ruské vojsko Valachii a když spojenecká vojska spojila se u Varny s Turky, Dobrudžu. Oddíl Francouzů, který proti nim pod vedením gen. Espinasse vytrhl, uvázl v bažinách a zle utrpěl (v srp.) nemocemi a nezdravým podnebím, nepřítele ani nespatřiv. Opustivše Podunají byli Rusové s této strany obmezeni na defensivu. Spojenci usnesli se přičiněním hlavně St.-Arnaudovým pokusiti se o námořskou pevnost na Krymu, Sevastopol, jež považována za basi ruského panství na Černém moři. Jelikož Rakousko mělo od 20. srp. obsazena knížectví Podunajská, mohlo se i turecké vojsko účastniti výpravy, ačkoli právě turečtí vůdcové nejvíce se tomu plánu opírali chtějíce výpravu do Zákavkazí, kde Rusové tou dobou vítězně postupovali. Přeplavivše se v září na Krym poblíž Eupatorie, vzali spojenci (nyní něco přes 50.000 m. a 6000 Turků) bez velikých obtíží toto místo a postupovali pak podél pobřeží k jihu; nad říčkou Almou postavilo se proti nim ruské vojsko (asi 33.000 m.) vedené Menšikovem, ale po tuhém boji poraženo, načež spojenci obešedše Sevastopol stanuli před pevností s jižní strany.

Sevastopol (v. t.) leží na jižní straně malé, asi 1 míli hluboko od západu do
země vnikající zátoky, jež byla přístavem ruského válečného loďstva
černomořského. Vchod do zátoky bránilo několik pevnůstek a celkem 700 kusů
těžkého kalibru. Nad to ponořili Rusové 7 velkých lodí u vchodu do zátoky a
uzavřeli ji tak úplně. Rovněž výborně byla opevněna severní strana zátoky,
kde asi 1200 kroků od břehu stála citadella Sěvernaja a záp. od ní věž
Volchov. Naproti tomu na straně jižní, kol města samého, opevňovací práce byly
nedokončeny, ano sotva počaly. Dokončena byla pouze na jihovýchodě věž
Malachov. Ostatní práce opevňovací prováděny byly teprve za obležení vedením
geniálního generála Totlebena, jemuž řízení obrany bylo svěřeno.

Spojenecké loďstvo zakotvilo v blízkých zátokách, Kamyšské a Balaklavské (obě
jižně od Sevastopole), a poblíž nich položila se vojska pozemní, Angličané u
Balaklavy, Francouzi, jimž po smrti St. Arnaudově (†29. září 1854) velel
Canrobert, nedaleko Kamyšské zátoky. Památné obležení počalo 9. říj. 1854.
Veliký útok, podniknutý na pevnost 17. říj., neměl ani nejmenšího účinku.
Spojenci uzavřeli potom město na jihu úplně, ale na straně severní měli
obležení volné spojení s ruskou operační armádou Menšikovou, stojící u
Bachčisaraje. Armáda tato pokoušela se rozraziti útokem čáru spojenců a
odříznouti je od loďstva, ale pokusy ty (bitva u Balaklavy 25. říj. a bitva u
Inkermanu 5. list.) se nezdařily. Tuhá zima již na podzim nastavší přerušila
potom další operace.

Lépe nežli na hlavním bojišti dařilo se Rusům toho roku v Zákavkazí. Tam
generálové Wrangel a Bebutov porazili vojska turecká v několika bitvách a
přenesli bojiště na půdu tureckou; jen nedostatek i nehotovost vojska a
vzbouření horalů kavkázských na podzim r. 1854 zastavily jejich útočný postup
do turecké Armenie. Také na Baltu protivníci Ruska dodělali se pramalých
úspěchů. Angl. loďstvo pod adm. Napierem, provázené malým počtem lodí
francouzských, dobylo malé pevnosti Bomarsundu na Alandských ostrovech (16.
srp. 1854), ale to byl také vedle několika polapených lodí a zničených měst a
vsí jediný úspěch spojenců na této straně v celé válce. Nepodařilo se jim
pohnouti Švédsko k účastenství, a také útoky na námořní pevnost Kronštadt
zůstaly jak r. 1854 tak i 1855 bezvýslednými stejně jako bombardování
Sveaborgu (v srpnu 1855). Též výpravy angl. loďstev do Bílého a
východoasijského moře nemohou se mimo lapání obchodních lodí a ničení zásob
vykázati žádným důležitějším činem.

Tuhá zima r. 1854—55 přinesla spojeneckým vojskům na Krymu veliké škody;
zima, vlhko, nedostatek potravy, zaviněný špatným zásobováním, a nemoci zle
hospodařily v řadách jejich, zejména Angličanů. Ovšem nebyli na tom Rusové
hrubě lépe; pevnost mohla býti pouze nedostatečně zásobována a čerstvá vojska
na pomoc obleženým poslaná hynula mrazem a nedostatkem v nehostinných stepích
jihoruských. Za to doplnili a rozšířili obležení za zimy opevňovací práce
způsobem znamenitým. Zatím se v konferenci vídeňské stále pokračovalo v
jednání. Větší důležitosti nežli pokusy o smír, které přes ústupky Ruska zase
nevedly k cíli, nabyla na ten čas otázka postavení Rakouska a Pruska k
válčícím stranám. Kdežto Prusko bylo Rusku dosti příznivo, klonilo se Rakousko
pořád více k spojencům a učinilo s nimi 2. pros. 1854 spolek; že tento spolek
neměl za následek skutečné válečné účastenství Rakouska, bylo zásluhou hlavně
Alexandra Gorčakova, jenž Rusko od čna 1854 ve Vídni zastupoval a dovedl vládu
rakouskou obratnými postupy i po onom spolku stále udržovati v diplomatickém
jednání s Ruskem. Skutečné posily dostalo se spojencům alliancí Sardinie (26.
led. 1855), jež vypravila z jara na Krym pod Lamarmorou 15.000 m. Také Anglie
a Francie samy chopily se pod nátlakem veřejného mínění, zprávami o nesnázích
vojsk na východě popuzeného, rázněji vedení války. V Anglii mírumilovné
ministersto Aberdeenovo musilo ustoupiti energickému Palmerstonovi. Na Krym
poslány hojné zásoby a nové četné pluky, tak že po příchodu všech posil (v
kv.) čítalo vojsko spojenecké více než 175.000. Také Rusové rozmnožili své
vojsko téměř na 150.000 m. Smrť cara Mikuláše (2. bř. 1855) a nastoupení
Alexandra II. neměly pro průběh války nijakých následků. Boje počaly již v
únoru nezdařeným útokem rus. gen. Chruleva na nově přistalé vojsko turecké v
Eupatorii. Obě strany pak napjaly všechny své síly. Velitelem francouzským
jmenován energický a bezohledný Pélissier; vrchní velení nad Rusy převzal kn.
Mich. Gorčakov. Pélissier soustředil po radě zkušeného inženýra gen. Niela,
jejž Napoleon v led. na východ poslal, útoky na jihovýchodní předměstí
(Karabelnaja) chráněné tvrzemi Malachovem a Redanem. Aby znesnadněno bylo
obleženým zásobení s pevniny, odeslána koncem kv. čásť loďstva s mužstvem asi
16.000 na východní pobřeží i dobyla Kerče, Jenikale, bombardovala města na
Azovském moři a zničila zásoby tu uložené jakož i mnoho lodí. Energii
Pélissierově podařilo se konečně 7. čna opanovati po prudkém boji vnější
opevnění, ale útok podniknutý 18. čna na tvrze Malachov a Redan samy byl s
velikou ztrátou odražen. Rusové houževnatě vzdorovali všem útokům a stavěli
spojencům vedením Totlebenovým vždy nové opevnění v cestu. Gorčakov s operační
armádou učinil 16. srp. nový pokus proraziti čáru spojenců, ale byl nad řekou
Černou poražen. Pélissier pak téměř bez ustání dal stříleti a útočiti na
opevňovací práce Rusů a 8. září podnikl hlavní útok. Francouzové pod
Canrobertem udeřili na Malachov. Angličané pod Simpsonem, jenž po smrti
Raglanově 28. čna převzal velení, na Redan a oddíl Francouzů spolu s Italy na
severových. čásť města, a tu podařilo se Francouzům přese všechen tuhý odpor
Rusů vzíti Malachov, kdežto útoky obou druhých sborů odraženy. Spojenci
ztratili toho dne přes 7000 mužů, Rusové téměř dvakrát tolik. Pádem Malachova
osud pevnosti byl rozhodnut, a proto Gorčakov dav vyhoditi prachárny do
povětří a loďstvo ponořiti, odtáhl na severní stranu zátoky. Dne 11. září
vtrhli pak spojenci do zřícenin města, kde ještě našli hojně zásob a 4000 děl.
O čásť pevnosti sev. zátoky spojenci se nepokusili.

Pádem Sevastopole moc Ruska ovšem daleko zlomena nebyla, ale ztráty, které
utrpělo na lidech i majetku, byly přece jen takové, že nebylo radno boj proti
celé Evopě dále vésti. Ovšem také spojenci utrpěli nemálo a výsledky, kterých
dobyli, přece jen byly malé u srovnání s ohromnými obětmi a ztrátami.
Přirozeně tedy jevila se na obou stranách touha po míru a smír byl Rusku
usnadněn tím, že se dostalo jemu náhrady a cti jeho zbraní jakéhosi
zadostučinění v Zákavkazí. Tam totiž přešli Rusové, potlačivše hnutí horalů
kavkázských, v červnu 1855 k offensivě. Vrchním velitelem jmenován gen.
Muravěv a ten obrátil se, maje asi 30.000 m., proti pevnosti Karsu. Obležení
počalo v červnu, a ač pevnost byla dobře zásobena i statečně hájena, padla 28.
list. do rukou ruských, což ovšem Rusku pro vyjednávání zjednalo patrnou
výhodu. Jednání počalo hned po pádu Sevastopole. Napoleon počal se v list.
prostřednictvím Gorčakova v tajnosti sbližovati s Ruskem, ale Rakousko
dověděvši se o tom chopilo se ve srozumění s Anglií rychle samo iniciativy a
předložilo ruské vládě jako ultimatum 16. pros. předběžné podmínky míru, jak
se o nich vídeňská konference před válkou usnesla, a Rusko přes odpor
Gorčakova články ty po některém váhání 16. led. 1856 přijalo. Na základě jich
projednán byl potom na kongressu pařížském v 19 seděních od 25. ún. do 30. bř.
mír pařížský, jehož hlavní kusy jsou: výboje vzájemně vráceny, Rusko mimo to
odstoupilo Rumunsku čásť Bessarabie (v. t.) při Dunaji. Všechny velmoci
zavázaly se hájiti integritu Turecka, které takto přijato do svazku říší
evropských. O křesťanech tureckých, jimž Porta chatti-humájumem ze dne 18, ún.
1856 zaručila stejná práva s muhammedány, ustanoveno, že žádná moc cizí nemá
práva nadále vměšovati se do jejich poměru k sultánovi; protektorát nad zeměmi
na Turecku závislými (Multany, Valašskem, Srbskem) nepřísluší na dále Rusku
samému, nýbrž všem mocnostem evropským. Černé moře prohlášeno za neutrální,
Rusku a Turecku však ponechána možnost míti tu stejný počet lehkých lodí k
ochraně svých břehů; plavba na Dunaji prohlášena za svobodnou. Přední následek
Krymské války byl, že převaha Ruska v Evropě byla zlomena a na místo ní
nastoupil vliv Napoleona III. Právní stav mírem pařížským zavedený trval ovšem jen až do poslední války ruskoturecké a do kongressu berlínského.

: Der Feldzug in der Krim 1854—55. Sammlung der Berichte beider Parteien (Lip., 1855—56); Bogdanovič, Vostočnaja vojna 1853—56 (Petrohrad, 1876); Dubrovin, Matěrijali dlja istoriji krymskoj vojny i oborony Sevastopolja (t., 1871—72); Totleben, Opisanije oborony Sevastopolja (t., 1872); Rüstow, Der Krieg gegen Russland 1853—1856; Kinglake, The invasion of the Crimea (Londýn, 1863—88; 9 sv., nové vyd. r. 1877 sld.); Muravěv, Vojna za Kavkazom (1855); Lichutin, Russkije u aziatskoj Turcii (1854—55 gg.); Étude diplomatique sur la guerre de Crimée, par un ancien diplomate (Petrohr., 1871, 2. sv.); Kurz, Die Schlachten und Treffen des Krimkriegs (Berl., 1889); Bamberg, Gesch. der orientalischen Angelegenheiten (t., 1888 ve sbírce Onckenově); Geffken, Zur Gesch. des orientalischen Krieges 1853—56 (t., 1881); Hamley, The war in the Crimea (3. vyd. Lond., 1891); Du Casse, La Crimée et Sébastopol de 1853 à 1856 (Pař., 1893). — Krátký přehled v »Osvětě« 1883: Kníže Gorčakov a jeho doba od J. Toužimského.

Hesla v Ottově slovníku naučném