Poesie (nová řada)/Různé slzy
Šel jsem hájem samoten a tichý,
dívku sličnou potkal jsem v té době:
slz proud lila květů na kalichy
a tvář — Niobe jak ve žalobě.
S lehkým větru vanem její vzdechy
v jednu vlnu souzvuku se vijí
a se mísí teskné, bez útěchy
s vůní jasmínu, myrt, leukonijí.

Dojat její slzami a žaly,
proč tak pláče, osmělím se ptáti.
Řekla na to: „Zašel, odjel v dáli,
nevrací se, a snad nenavrátí!“
Výrazy ty prosté tak a tklivé
utkvěly mi v srdci ostřím nože
a já stlumil vášně tužby divé,
spěje pryč, kde lučin květné lože.

A sám usedl jsem na břeh moře,
klna žití tuláka, pouť klamnou,
písek slzami zvlh’ mého hoře,
že již nikdo nezapláče za mnou…
Hukot vln však přehlušil mé lkání,
srdce žalem pukalo, však stálá
poušť kol bez ozvěny, slitování…
A já zůstal jako v temnu skála.

Poezie