V přírodě/XLIII.
Já přemnohé již oželel
a v hrob se díval s malým vzlykem,
a přec mne bolí, světa krás
že bídným jsem jen nájemníkem.

Že slunce lesk i všecko to,
nač jeho oko s láskou hledí,
zem, hvězdy s celou oblohou
mi zavře smrt svou výpovědí.

Že v to, co tak jsem miloval,
jak bylo by mou věčnou vlastí —
že v nádhernou tu přírodu
trup bez citu se musím klásti.

Jeť přec to trudný žití dar,
kdy vnucen nám tak s nelítostí,
že v slunci tom, jež sluncem nám,
též musí zbělat naše kosti.