Pravý výlet pana Broučka do měsíce/II
(Procitnutí. — Neobyčejné úkazy přírodní a pochybnosti pana Broučka. — Země měsícem. — Falešné váhy na měsíci. — Elegické rozjímání. — Pan domácí tančí kankan. — Kam se až dostaly Würflovy uzenky. — Logické kotrmelce pana Broučka s efektním zakončením kapitoly.)

Když mrákoty pana domácího minuly, shledal,
že leží na dně jakési skalní rokle. Nad sebou
pak uviděl překrásnou noční oblohu s jasnými
hvězdami a srpovitým měsícem. Ale srp ten byl
úžasně veliký a tak podivně zbarvený, že pan
Brouček nedůvěřoval svým očím.

Ačkoliv
si je chtěl pouze promnouti, udeřil
se do nich prudce rukama. A když potom usedl,
podivil se, s jakou neobyčejnou pružností skoro samoděk se vztýčila, ba spíše vymrštila hořejší polovice jeho těla.

„Co se to děje se mnou?“ pomyslil si
s úžasem a znovu rozhlížel se vůkol. Nemýlil
se prve. Sedí opravdu v okrouhlé rokli, jejíž
dno uprostřed se vypíná ve skalní kužel, tak že
tvar kotliny dosti se podobá obrácené formě na
bábovky. Hornina, z níž jest složena, září v nejjasnějším
světle denním rozličnými krásnými barvami;
ale nahoře rozpíná se tmavá, ba černá
obloha noční, v níž myriády hvězd planou báječným
leskem jako třpytné démanty, rozseté po
smutečním rouchu. Mezi nimi svítí onen podivný
půlměsíc — pan Brouček neviděl jaktěživ měsíc
tak veliký a k tomu není tenhle ani stříbrný ani zlatý, nýbrž ku podivu pestrý; málem bys řekl, že hledíš z povzdálí na pěkný, zpola zastřený glóbus.

Pan domácí zavrtěl hlavou, a to mimo vůli tak prudce, že by si málem šíji byl vyvrlknul.

„Pane bože, co je to se mnou?“ mluvil k sobě pomaten. „Jsem dnes jako zplašený, jako bych měl v těle tisíc ďáblu. A kde to jsem? Nebe plno hvězd a zde v té rokli bílý den — jak je to možná? A tenhle měsíc — kdo viděl kdy takový hrozitánský a takový strakatý
měsíc! Mám nějaký ztřeštěný sen anebo
jsem ztratil rozum?“

Pan Brouček byl skutečně jako v Jiříkově
vidění. Konečně soustředil všechny myšlénky na
otázku, co se s nim dálo, než upadl v bezvědomí
nebo spaní, které skončilo tímto úžasným
procitnutím.

Napjal paměť a brzy zachytil vůdčí nitku:
připomněl si rozmluvu s panem Würflem o luně
a zastávku pred svatovítským chrámem. Ostatní
vzpomínky byly trochu kolísavé a nejisté, ale
přece podařilo se mu stopovati svoji pouť ku
starým zámeckým schodům, apostrofu, kterou
věnoval měsíci, chůzi po hřebenu zdi, slezení
zahradního domku a co následovalo, než úžasný
pád do nesmírné hloubky či vlastně výšky pozbavil ho smyslů. —

A teď prošlehla mu hlavou hrůzná myšlénka,
že byl magickou silou, jíž se od jakživa tak
obával, skutečně vytažen až na lunu, kterou za
své noční pouti na úkor země tak nadšeně velebil.

Bránil se té dobrodružné myšlénce. Vždyť
nikdy ani neslyšel ani nečetl, že by byl měsíc někoho vytáhl výše než
leda na štít nějaké střechy. A pak — co by tomu řeklo učení o přítažlivosti země?

„Ne, ne!“ konejšil se, „je to myšlénka bláznovská! Vším je zajisté vinno jen to čertovské Würflovo pivo. Počkejme, podívám se na
manšetu! — Hm, deset čárek — Inu, ovšem,
teď je všechno jasné.“

Ale přece nebylo nic jasné. Co pan Brouček
spatřoval, mohlo arci za pozemských poměrů
býti leda výtvorem chorobně podrážděné obraznosti
nebo smyslového klamu; avšak pan domácí cítil, že má hlavu a smysly zcela v pořádku, že
je úplně střízliv, ba že navzdor oněm desíti čárkám na manšetě netrpí ani nejmenší stopou
nějaké kocoviny.

„É!“ zvolal a vyťal si notný záhlavek, ačkoliv
se chtěl jen lehce udeřiti v čelo, „snad
mi pomůže —“

Sáhl do náprsní kapsy pro knížku o měsíci,
z níž u Würfla četl, ale ruka zajela tam bezděky
s takovou prudkosti, že podšívku protrhla
a knížka trhlinou na klín vypadla.

„Kýho výra!“ zabručel pan domácí. „Což mám najednou rtuť místo krve v žilách? Musím
se krotit!“

Ale navzdor tomu předsevzetí pleskl se otevřenou
knihou, kterou chtěl jen ku čtení zveduouti, silně do nosu. Když ji chtěl odšinouti,
octla se zase až na klíně a dosti dlouho trvalo,
než ji vpravil do náležité distance, aby mohl
pohodlně čisti.

Utekl se k této knize, poněvadž ji na zemi
přečetl jen povrchně.

Brzy našel tam, že na měsíční obloze záři
i ve dne hvězdy s koulí nebo srpem země svorně
vedle slunce. A kde je toto?

Poobrátiv se trochu, spatřil na hvězdnaté
obloze skutečně i slunce — vlastně nespatřil,
poněvadž musil zavříti oči před úžasně mocnou,
oslepující jeho září, účinkující jak ohromné, nad
pomyšlení silné elektrické světlo.

Již nebylo pochybnosti, že pan Brouček
skutečně dostal se na měsíc.

„Ó bože, bože, co jsi to na mne dopustil?“ zaúpěl. „Na měsíci! Toť strašné! To sahá věru
nad lidský rozum. A přece nemohu o tom již
pochybovat. Tahle rokle je patrně jedním z těch drobných kráteříků, kterými je místy povrch měsíce
tak hustě obsypán jako dolíčky po neštovicích.
A tamhle ten půlměsíc je vlastně země.
Ach, bože, kdo si mohl pomyslit, že budu
jednou na ni pohlížeti z měsíce, že se pro mne
stane sama měsícem a s výše nebeské bude se ukrutně posmívati mému neštěstí!“

Znovu dal se do knihy, najde-li tam snad nějakou útěcha, ale když se dočetl, že přitažlivost měsíce činí jen 1/6 pozemské, že tudíž našich 6 kilogramů váží tam pouze jeden kilogram, odložil knihu s hlubokým povzdechem: „Ach, nyní pochopuji, proč jsem se knihou praštil do nosu. Zdvihal jsem ji touž silou jako na zemi a ona je zatím zde na měsíci šestkrát lehčí.“

Nebudu dále líčiti směs trapných myšlének a pocitů, jež nitrem Broučkovým vířily, a podám toliko závěrek jeho samomluvy: „Zde tedy sedíš, chudáku, opuštěn a samoten, na cizím, neznámém světě, více než 50.000 mil vzdálen od země, na kterou se již nikdy více nevrátíš. Hle, tam předaleko v nesmírném prostranství nebeském na tom divném půlměsíci, který je vlastně zemí, leží kdesi Praha, stoji tvůj dům a snad klepe právě v tu chvíli hospodyně s ranní kávou na tvoji ložnici,.. Nedoťuká se, nedovolá se … Dá vypáčiti dvéře: postel nedotknutá, po pánovi ani stopy … Nastane hledání po městě, pátrání, vyšetřování — snad padne i na Würfla podezření,
že mne obral a vyhodil někam do Jeleního
přikopu — a koncem konců rozmnoží moje
aféra hezkou již řadu nevysvětlenych vražd a neštěstí. V mém krásném domě budou hospodařiti
roztomilí moji příbuzní, které jsem na zemi míval
nejraději hodně daleko od sebe. Peníze, kterými
jsem si pojistil slavný pohřeb, jsou marně vyhozeny.
Ni prostý křížek nezůstane po mně na
zemi; památka moje zajde tam beze stopy. Leda
že snad někdy moji staří kamarádi, jdouce za
jasné noci od „kohouta“ nebo od Würfla, mezi
sebou prohodí: „Bylo to dnes pivko, co? Na
tom by ani nebožtík Brouček neshledal chybičky …“
A nebudou tušiti, že ubohý Brouček
šplhá zatím po měsíčních kráterech na krásném
úplňku, k němuž snivě vzhlížejí na hvězdnatou
oblohu —“

Pan Brouček zaslzel a oddal se zcela svému žalu.

Ale po chvili ohlásil se jiný pocit: neho rázný
hlad. „Zde toho kamení se nenajím,“
pravil k sobě pan domácí. „Především je třeba,
abych vylezl z té proklaté žumpy a rozhlédl se
trochu dále po měsíci.“

Vstal — ba pěkně vstal! Vyskočil, vymrštil
se jako pražcový míč vysoko od půdy. A chtěje
se přiblížiti ke svahu kráteru, činil to větrnými
poskoky a smělými pirouettami, za které by se
nemusil styděti ani Mošna. Jeho
pozemští přátelé byli by ustrnuli,
kdyby byli spatřili obtylou a
rozšafnou osobu pana domácího
tančiti nejsvižnější pařížský
kankan.

„Uf! Uf! Prožluklá měsíční
lehkost!“ oddychoval si náš
bezděčný tanečník, když přivedl
své tělo jakž takž do rovnováhy.

Vzpomněl si při tom na
odloženou knihu. Zvedl ji a vstrčil do pravé náprsní
kapsy, poněvadž
levá — jak víme —
byla protržena. Ale tu zavadil o jakýs balík.
Vytáhl jej a vzkřikl radostí.

Za své poslední osudné návstěvy u Würfla snědl
dva párky vídeňských uzenek s křenem. Poněvadž tyly výtečné, poručil si da capo a dal
si zabaliti ještě čtyři párky do papíru pro domácí
požitek. Tyto čtyři párky objevily se teď
před radostným jeho zrakem.

Prohledal na spěch i ostatní kapsy. Na zub
nenašel tam sice již ničeho, ale přesvědčil se
s potěšením i podivením, že při děsnérn pádu
na měsíc neztratil ani zbla: tobolka, hodinky
s přívěsky — tchdáž nebyly to ještě stříbrné
půlměsíčky — nůž s vývrtkou, pivoměr a gumová
páska s porcelánovým knoflíkem k označení
sklenice, zkrátka všechno bylo na svém
místě.

Pan Brouček dal se s chutí do uzenek.
Ale poněvadž se mu lehké nohy ustavičně plašily
a jídlo při tanci nevalně se daří, uvelebil
se opět na zemi či vlastně na měsíci, ovšem
s náležitou opatrností, aby příliš prudkým nárazem
část k sezení nejpotřebnější snad vážně
nepoškodil.

Náš hrdina mžikem slupl tři párky, ale
u čtvrtého se náhle zarazil. Napadlo mu totiž: „Což mají-li snad přece učenci pravdu, že není
na měsíci žádného zvířectva ani rostlinstva? Čím
bych se tu pak živil? Ó, bože! Musil bych bídně zahynouti hladem a zároveň žízní, poněvadž prý tu není také ani krůpěje vody, neřku-li piva!“

Při té myšlénce ztrnul pan domácí ledovým
dechem hrůzy.

Ale za chvilku se vzpamatoval.

Ne, tak zle nebude! Učenci se mohou
mýlit! Ba, věru, mýlí se — šeredně se mýlí.
Však jsem si myslel vždycky: což mohou páni
professoři vědět o měsíci, o který z nich žádný
ani nohou nezavadil. A tu je důkaz: Povídají,
že země všecko k sobě přitahuje — a mne
pustila až na měsíc! Povídají dále, že prý není
na měsíci žádného vzduchu. Kdyby to byla pravda,
nemohl bych zde dýchati — a hle! jsem dosud
bohudíky živ a zdráv!"

Tato úvaha potěšila pana Broučka nad míru.

Tedy žádné přílišné strachy, Matěji!“ povzbudil se skoro vesele. Ten poslední párek schováš sice pro kmotra Příhodu; ale na nejhorší
nemusíš ještě pomýšlet. Je-li na měsíci
vzduch, je tu jistě také voda, a je-li zde voda,
jsou tu i byliny a dojista i zvířata. Ba, svou
hlavu dávám v sázku, že zde žiji také nějací
rozumní tvorové jako jsme my lidé na zemi. Vždyť to dá rozum, že musí byt měsíc obydlen.
K čemu pak by jinak byl? Či snad jen k tomu,
aby nahlížel necudně do oken hezkým děvčátkům
nebo aby svítil mokrým bratrům na cestu z hospody?
A jsou-li na měsíci rozumní obyvatelé,
musí se také něčím živiti a něco pití. A že
rozumní tvorové nepijí jen vodu, rozumí se
samo sebou."

Tento logický circulus vitiosus rozjařil pana
Broučka tou měrou, že vyskočiv neopatrně, skoro
na sáh do vzduchu vyletěl.
A když nazpět dopadl, zatmělo se náhle
vůkol něho a cosi zašumělo nad jeho hlavou.

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom I/II