Výbor z Květů zla II./Mlhy a deště
Ó, vesny, podzimu, zim, nečasové stálí,
již uspáváte nás! Vás duch můj rád má, chválí,
že zahalíte tak mé srdce s mozkem mým
svým mlžným rubášem a hrobem vlajícím.

V té pláni veliké, kde chladné vichry hrály,
kde chrapot za nocí již korouhvičku pálí,
líp, nežli za vlažných dob jarních, časem tím
se duše povznese mně křídlem havraním.

A nemá sladšího nic srdce věčně stinné,
a na něž usedlo si jíní dávno již,
ó, bledá období, jež máte zde svou říš,

než stálé pohledy v to temno vaše siné,
— leč by kdo večer chtěl, když luna nesvítí,
v dvou, v lůžku odvážném, své boly ztišiti.

de:Nebel und Schlossen
fr:Les Fleurs du mal/1861/Brumes et Pluies