Sluncem a stínem/Když tak to bylo souzeno
Když tak to bylo souzeno,
    nuž tedy sbohem budiž!
ty spíš v svém hrobě hlubokém
    a víc se neprobudíš. —

Tvé srdce ani vzpomínky
    už lásky nepocítí,
ty zapomnělas pod travou,
    — já zapomenu v žití.

Ta tráva nechce uvadnout —
    já dlouho plakal na ní,
než děl jsem: Navždy sbohem buď,
    — a nikde na shledání!