V přírodě/XLVII.
Nechť věci vážím jakkoliv,
jichž soud nám zraje v mysli chvatné,
ten zdá se soudů býti soud:
co proti přírodě, že špatné.

A špatné, byť i marnivost
to na cnost světila i víru,
a byť i sluh ochotný dav
to spásou hlásal všehomíru.

A špatné, byť i knížat sbor
co své se tomu kořil modle,
a jmeno z ní a slávu bral,
kdy lidství své zašlápnul podle.

Ba špatné, byť se věkové
tím táceli jak vínem zvratným:
jeť víc než matkou příroda —
a není syn, kdo synem špatným.