Ottův slovník naučný/Adstipulator
Adstipulator (lat.), . V řím. právu mohl věřitel dlužníkovi naříditi, aby to, co mu byl dlužen, jiné osobě zároveň ku placení přislíbil. Osoba tato, a., byla pravidelně zmocněncem věřitele původního, anebo jednala ve svém vlastním zájmu, davši na se takto pohledávku jiného převésti. V této poslední formě  dlužno spatřovati první počátek postupu pohledávek – cesse. Jednal-li a. pouze jako zmocněnec věřitele hlavního, vztahovalo se k němu ustanovení druhé hlavy zákona , dle které překročení plné moci, záležející ve svémocném propuštění dlužníka ze závazku prominutím dluhu, mělo v zápětí náhradu škody, kteráž se v případě popírání ve sporu stupňovala na míru dvojnásobnou. Adstipulace zakládající se na příkaze končila týmiž způsoby jako poměr mandátní, hlavně též smrtí přikazovatelovou. Za času Gaiova užíváno adstipulace pouze za tím účelem, aby zůstavitel zaručil komusi plnění na případ své smrti, t. zv. adstipulatio post mortem. V právu justiniánském pozbyla však praktického významu. Kr.

Římské právo v Ottově slovníku naučném