Na šachtě/Díl II/III
Soukup vešel do svého bytu celý rozrušen. Nenáviděl všecku tu sprostotu. Ačkoliv ji tolik poznal v životě, surového jednání na závodech i mimo ně, přece tomu nemohl přivyknouti. Protivilo se mu vše, co znehodnocovalo člověka. A opilé lidi, soudruhy, nenáviděl.

Vešed do světničky, vzpomněl si, že je dnes u něho
slavný den. Kdyby byl slyšel poslední slova Vujčíkova, byl by měl celý večer pokažený. Na štěstí ho žena
odvedla.

Malá Bětuška oblečena do bílých šatů tak toužebně čekala, až bude moci vyjíti ze zadního pokojíku, kde
byla uschována, čekajíc pokynu matčina.

Soukup se napřed důkladně umyl a převlékl a pak
teprve zasedl v pokoji ke stolu.

Čekal. Věděl, co přijde.

Rázem se otevřely dveře a obě Bětušky vešly. Malá
Bětuška počala odříkávat! přání, jemuž ji slečna pěstounka v mateřské školce byla naučila, a v polovici
se dala do pláče, vidouc matku plakati.

I Soukup sotva se zdržel slz. Bylo mu tak blaze
v tomto okamžiku.

Zulíbal děcko i ženu. Obě tak vroucně, tak vřele
tiskl k sobě. A jak byli seskupeni, pojednou se ozval
vedle nich písklavý hlas ubohého mrzáčka, který přiskákal k otci, chtěje býti také účasten — lásky.

»Mama — tata,« vyrážel ze sebe. Matka, vzavši ho
do náručí, zlíbala ho vroucně a pravila:

»Vladimírek přichází ti rovněž přáti, tatínku.«

Soukup políbil chlapce a vzav ho od ženy, posadil
si ho na klín. Hrál si s oběma dětmi, zatím co žena dávala na stůl večeři.

Bětuška vyptávala se otce na mnohé věci, o nichž jí
vyprávěl, žádajíc vysvětlení, a sama vypravovala, čemu se byla učila ve školce.

Malé dárky ležely před Soukupem na stole. Byly to
praktické dárky »vázaného«, které malá i velká Bětuška darovaly.

Štěstí zazářilo nad nimi. Plně a jásavě zazněl u nich
chorál, opěvující rodinné blaho, mír a klid manželství.
Nebylo u nich nesouzvuku. Žádný disonanční tón neudržel se při nich dlouho. Sotva se ozval, již ihned vyrovnán smířlivým, ladným akordem lásky. Bětuška
byla ženou vzornou, matkou pečlivou. Věděla, jak učiniti muži domov příjemným a útulným.

Veliká vášeň lásky u obou pominula. Soukupovi na
skráních — ačkoliv nebyl stár — první vlákna stříbrná se zaleskla. Chápali, že manželství uklidnilo mysli
jejich, že zregulovalo obapolný jejich styk,. jejich spolužití upravilo a tím je chránilo před tím, co považovali dříve za pásku, udržující je pospolu. Žili klidně a
šťastně. Manželství jejich bylo předmětem závisti.
Mnozí muži poukazovali na Bětušku a mnohé ženy na
Soukupa. Jedni tomuto zásluhu připisovali, druzí opět
Soukupce. Jisto bylo, že sám Dušan častěji se ptával
Soukupa:

»Nu, jak se vede? Jak se vám líbí ve stavu manželském? Co dělá Bětuška?«

A nesla-li oběd Soukupovi a on ji uviděl na nádvoří,
nebo ji náhodou potkal, zastavil se s ní a několik slov
promluvil. Mnohé ohrabovačky »z placu« vidouce to,
nějak významně na sebe pohlédly.

Dušan nečinil tak, aby slyšel slova díků, ale aby byl
jaksi ujištěn, že toto spojení je šťastné. Rád viděl Bětušku, vždycky mu připomenula sestru nebožku a čas
uprchlý. Rád s ní promluvil. S ní, i se Soukupem. Pošinul ho hodně kupředu. Až to u jiných budilo závist.

Soukup byl prvním strojníkem na »Hermině«. Jeho
slovo bylo rozhodující. Byl spolehlivý a ve službě
přesný, a proto nic nehleděl závodní Dušan, že ostatní
se mračí, nebo že závistivě na Soukupa pohlížejí, a
přál mu. Z duše mu přál. Vždyť vše, čím byl Soukup,
vděčil Dušanovi a tento s hrdostí se hlásil k tomu, a
když horní rada Bajer sám na Soukupa a jeho rychlého postupu vzpomínal, neb na tento postup narážel,
hájil ho Dušan celou silou přesvědčení, které koná dobro z naprosté spravedlnosti pochodící, z uznání zásluh
a práce.

Dušan by byl i každého jiného s toutéž radostí a ochotou doporučil, jako Soukupa, byl by i jiným přál,
ale viděl a uznával, že toho nebyli hodili. Vždyť se
přesvědčil sám, že mnohé nečinili jen Soukupovi na
vzdory. Mnohé, často i odvážné vzdory ze msty bylo
Soukupovi snášeti od soudruhů. A vše to pouze proto,
že kdysi veřejně závodní o něm pronesl:

»Soukup jest jediným dělníkem na závodě našem,
jenž pojímá opravdově své povinnosti a s láskou přistupuje k práci.«

Tímto výrokem, jímž otevřeně hájil postup Soukupův nahoře, v radě, poštval proti sobě velice mnoho
dělníků druhých.

Mnozí byli by mohli docela klidně onen výrok snésti
jako trpkou pravdu aneb přičiniti se, aby úsudek závodního o nich byl změněn, ale neučinili tak. Naopak,
zášf, nenávist a závist vznikaly v srdci jejich proti závodnímu i Soukupovi.

Jedním z nejzarytějších odpůrců Soukupových byl
Bogda. Jeho výklad tenkráte na Střelnici, vhozený
do prsou soudruhů, se ujal. Jako zrno v žírné půdě zapustilo kořeny v srdcích, co tenkrát vyprávěl Bogda.
Přátelé Soukupovi více všímali si nyní poměru jeho
k závodnímu a tohoto opět k Bětušce.

A zdálo se jim… že — — —

Více než dva roky uplynulo od oné doby. A nic se
nezměnilo. Závodní se neoženil. Brzy po svatbě Soukupově opět ho povýšil. Dušan byl kmotrem dítěti
Soukupovu. Na Bětušku byl přívětiv a laskav, kdykoliv ji na závodě potkal. Ba dvakrát jda prohlídkou
kolonií, zastavil se u otevřeného okna bytu Soukupova a mluvil s Bětuškou, a Bogda tenkráte dobře slyšel,
jak se jí vyptával na dítě, a když Bětuška pravila, že
chlapec stůně, slíbil poslati svého lékaře. Ba Bogda
slyšel, jak Dušan sliboval poslati chlapce na kliniku, až prý doroste, aby inu věhlasný lékař operací navrátil aspoň možnost, aby prý mohl mezi děti. O kom
jiném tu byla řeč, nežli o mrzáčkovi? Bogda viděl, jak
Soukupová děcko ukazuje, a slyšel, jak Dušan prohodil:

»Ubohé dítě, ubohý náš mrzáček.«

A z toho všeho utvořil si jakýs takýs celek. Tím doplnil ještě, co domníval se věděti, a z této své moudrosti uštědřoval po kapce svým soudruhům.

»Ach, copak já, kdybych já chtěl mluvit,« říkal často. »Ale to víte, jsem příbuzný, ale vím, ej, vím. No,
jen kdybych mohl. Ale ať nás nedráždí, nebo sakra —
jednou —«

Tak často se chvástal Bogda před druhými. A věru,
že neměl nouzi o posluchače. Rozneslo se to po šachtě. Sletělo to dolů pod zem. Nahoře mezi stroji se to
potulovalo. »Na place« mezi ohrabovačkami, jež přikusovaly si tuto pochoutku se suchým chlebem k obědu,
a večer v »kasárnách« tvořilo to součástku rozhovorů
před spaním.

Něco o tom zaslechli i úředníci. Jen hlavou přikývli.
Dozvěděli se to od dozorců pod pečetí tajnosti a jen
hlavou přisvědčovali a usmáli se. Zdálo se, jako by
chtěli říci: »To už dávno pozorujeme. To už víme.«

Všichni věděli mnoho a žádný jednotlivec nevěděl
nic. Nic určitého, nic opodstatněného nikdo nevěděl,
ale zvěst se nesla dál.

Letěla závodem.

Ti, jichž právě se týkala, nevěděli o ní praničeho.
A zatím se nad nimi stahuje podezření.

Kdyby Soukup nebyl nejlepším pracovníkem, vyznamenaným, snad by mu to tak neškodilo, co o něm vyprávějí. Snad by to bylo i vyznamenáním. Snad
by ještě žárlily mnohé, že pan závodní… Ale tak?

Zdatnost Soukupova, jeho duchapřítomnost při práci, jeho odvaha, jeho pilnost, vše to jim nebylo ničím; vše, čeho dobyl Soukup svým vlastním přičiněním,
zdálo se jim, že vše to získáno je protekcí závodního
Dušana.

A příčina této protekce? Prý Bětuška. Tak potají
tvrdil každý.

Zdálo se jim to vše jednoduché, tak průzračně prosté. Vše se tak shodovalo a doplňovalo. Znali přece
Soukupa, když byl táčkařem, a jak dnes nad nimi vysoko stojí. V tom musí býti něco jiného. Proč nikdo
z nich tak rychle nepostoupil? Proč nikomu z nich
nebyl Dušan nakloněn tou měrou, jako Soukupovi?

Proč? Zač? Aha — víme …

To bývalo zakončení rozhovorů o tomto thematě.
Toto potajmu nevyslovené podezření bývalo majetkem
všech, stejně záhadné a tajemné, jako jejich víra. Toto
»něco«, čeho nechtěli chápat, nebo čemu porozuměti
zúmyslně se vyhýbali, ovládalo všecky: muže i ženy.

Ženy.

Zde to bylo ještě horší. Ženy bez vzdělání, bez inteligence rozebíraly zde záhadu, již nechápaly. Mnohými ženami vyprávěny byly celé události s onou sprostou a nahou otevřeností, jíž byly schopny ženy závidějící a nepřející.

Odtud nesla fáma tyto zvěsti dále, možno říci šíře.
Dcerky těchto matek, posluhující často v rodinách dozorců a administračních úředníků, jimž nelze vydržovati služky, svěřily, co doma slyšely, v rodinách zaměstnavatelů, paničkám, jako tajnost. Odtud šla pověst výše. Jako po stupních šla hodnostmi od padesátizlatkové měsíční honorace, až se dostala ke služkám
vyšších úředníků a tím i do rodin honorace, kde nad tím, co slyšeli, pokrčili rameny aneb se dvojsmyslně
ušklíbli.

Byly ovšem mnohé z paniček dobře vychovaných,
které nepřály si slyšeti novinek z trhu ani nezapřádaly
konversaci se služkami o tom, co v té či oné rodině se
udalo, aneb co ten či onen mužský dělá. Ale byly opět
mnohé a zvláště kde měli dcery již notně vdavek chtivé, kde s pravou gourmandskou chutí hltaly, co jejich
kuchyňská Hebe z trhu přinesla.

»Ah tak — hm… hm… A proto tedy — nyní víme, proč se všemu vyhýbá… Nu ano… Zapletl
se… Bojí se skandálu …«

Takové a podobné málo lichotivé výkřiky vyrážely
z hrdla tyto Vestálky. Tím prudší, ostřejší s výrazem
spravedlivého hněvu — čím starší tyto Vestálky byly.
Nejvíce rozhořčeny a spravedlivým hněvem zachváceny byly třicetileté. Nejméně osmnáctileté. Zato matky těchto třicetiletých přímo zuřily vztekem.

Je to vysvětlitelné, povážíme-li jakou partií byl závodní Dušan. Člověk krásný, mladý, bohatý, samostatný, v postavení přímo záviděníhodném, s kariérou a
jinými užitečnými věcmi.

A tak se zahodil s ní — fuj!

Co byla a čím byla ta — ani vyslovit nechtěly to
jméno. Bývalá služka. Aha! Však už to chápou. Byla
kdysi jeho služebnou, byla u něho posluhovačkou a
později i hospodyní. Pátraly i po tom, kolik bylo Bětušce roků, když k němu přišla, a až s překvapující
jistotou upletly pásmo skutků a upředly z konopí rozcuchaných cucků pomluv přadeno jistoty.

Na všecko přišly…

A co nevěděly matky, dcery vyšetřily. Odpolední
společnost u paní Zrzavé, choti vrchního oficiála, položila si za povinnost tuto celou záležitost vyšetřiti. Velectěná paní Nová s dvěma dcerami, paní Černá s dcerou, Náprstkovy slečny, jež se mohly — dík svému
stáří — pohybovati všude bez nebezpečí, a jiné a opět
jiné zasedly na soudnou stolici, aby vynesly strašlivý
rozsudek.

A odtud šlo to dále, šíře i výše.

Bez telegrafu, systému Marconiho, dostalo se to i do
rodin inženýrských.

A tam rovněž, aspoň na mnohých místech bylo to
přetřásáno a pikantně rozebíráno.

Ke cti mnohým budiž řečeno, že byly rodiny, které
zapověděly si každou zmínku podezření. Ale těch bylo
málo. Byly ojedinělé rodiny, kde se tomu smály, nemohouce uvěřiti, že by Dušan mohl se tak snížiti, že
by toho byl vůbec schopen. Vždyť jemu bylo všude
možno vejíti. Jeho postavení dovolovalo mu všude zaklepati. Než přece, stín, vlekoucí se za každým podezřením i tam se plazil.

Mnozí úředníci i vyšší pocítili cosi, jako tajnou radost, uslyševše tuto zprávu. Ti, kdož Dušanovi záviděli lásku a přízeň horního rady, netajili se mezi sebou
svou škodolibostí, jíž připepřili své poznámky.

A tak se nesla a vlekla od závodu do závodu a od
rodiny do rodiny, jako červená nit tato zvěst, a čím
dále od středu, tím byla černější a čím níže v davu
sprostší, špinavější a ošklivější. Hyena, vyhrabávající
ze hřbitova cti prohnilé páchnoucí mrtvoly pomluv…

Pouze tři lidé o tom ničeho nevěděli: Dušan, Soukup a Bětuška.

Tito lidé šli volně davem, směle a pevně hleděli kolem sebe a nepozorovali, jak ty pohledy, jimiž okolí
je provází, jsou podivné, jako by se jim posmívaly,
jako by každý ten pohled byl výstrahou všem ostatním.

O závodním ovšem nemohli tak zřejmě a nahlas
mluviti, aneb drze a směle na něho se dívati. Nejsmělejší z nich ti, kdož měli nejvíce odvahy po straně
mluvit, stáli před ním uctivě a na každý jeho dotaz
služebně odpovídali: »Ano, prosím, pane závodní,« a
odpovědi tyto byly tak uctivé a skoro poníženě pronášeny.

Snad jedině dva či tři subalterní úředníci jámy
»Hermina« věřili, že na věci není zbla pravdy. Ostatní
se tomu smáli, říkajíce:

»Vždyť na tom není nic zlého. Což na tom! Že…
Dělají to jiní také a budou to dělati nadále. To je toho,
že — hm… Aspoň se nemusí starat o děti nemanžel-
ské … Jde pouze za kmotra — —«

A tomuhle vtipu, který se jim zdál nejpodařenější, se
smáli.

Jinak bylo se Soukupem.

Kdyby byl jen trochu pozorně dbal okolí, byl by se
musil dovtípit, že odpovědi soudruhů byly dvojsmyslné.

»Nechte toho, neporoučejte Soukupovi. Však on mu
pan závodní poručí.«

»Nechte Soukupa, pan závodní jde.«

»Nevíš, Soukupe, je-li doma pan závodní? Nebo
snad se šel podívat na svého — eh — chci říci na tvého prince?«

»Soukupe, pan závodní se ptal, byla-li zde již u tebe tvá žena s obědem.«

Takové a podobné otázky i odpovědi slyšel Soukup,
ale nenalezl v nich nic podivného. Byl rád, že o chlapci mrzákovi se nikdo hrubě nezmínil.

Nadřízení mnohdy s nejmenší věcí posílali Soukupa
k závodnímu, takže musil tento připomenout, aby podobné maličkosti vyřizovali sami.

Podivné! Závodní Dušan byl stále ve stejné lásce všech, ale od té chvíle, kdy domnívali se přistihnouti
ho při slabé chvilce, od okamžiku, kdy vzniklo u nich
podezření, že je to poťouchlý pokrytec, silně povolila
úcta k němu. Vážnost dovedl si udržeti svým postavením představeného a odbornou zdatností, ale úcta zmizela.

Jeho měkkost v jednání, cosi skoro by se mohlo říci ženského — nikoliv zženštilého — co bylo jim všem
dříve tak milé a příjemné, zdálo se jim líčené a pokrytecké a dávalo jim právo podezření své upevňovati.

Kdykoliv nyní dával rozkaz Dušan na dvoře »na placu« ohrabovačkám, kdo mohl, přiblížil se, aby slyšel, co závodní povídá.

Stalo se jednou, že vzal si »z placu« jednu ohrabovačku — jež byla náhodou velice hezká a mladá —
k čištění svého bytu, kterážto práce trvala týden, a
znovu se rozezvučel hovor a znovu bylo látky k rozšiřování a litováno »ubohé, zavržené Bětušky«.

»Už se jí nabažil.«

»Holky, včil půjdete jedna za druhou.«

»To bude jako u asentýrky.«

»Která si ho udržíte — —«

A děvuchy, smějíce se odpovídaly:

»A což na tom?«

»Lepší je to, než zde ‚na placu‘.«

»Nic nedělat celý den.«

»Co z toho mám. že jsem »na víru« s Frantou Lepájem.«

»Dření společné je z toho, že …«

»Nic bych si, holky, z toho nedělala. Na mou duši,
hned bych šla k závodnímu na místo Bětčino.«

»Včil musíš říct na místo Helenino,« opravily ji druhé, narážejíce na soudružku u závodního poklíze-
jící.

V tom vyšel závodní nahoru na roztřiďovače uhelné
a vida, že ohrabovačky v hovoru nechaly zasypat
trychtýře kusovým uhlím, zvolal mírně:

»Nuž, co pak si tak důležitého vypravujete, že zapomínáte odebírat?«

A děvuchy, jako by při zlém skutku dopadeny, začervenaly se pod černým prachem a honem počaly
pracovat.

Podobné hovory a rozhovory končívaly bez zvláštního efektu, a možno říci, že úsudky těchto lidí byly
nejnevinnější, byť sprostě a neomaleně vyjadřované.

Za to inteligence, pravá a talmová, ta honorace nafoukaná svou domýšlivostí a nadšená svou povýšeností domnělou; část oné inteligence peněz, bez ducha a bez citu, bez ohledu k druhým, brodila se po pás
nahým tělem v kalných vodách pomluv a podezřívání.

Zde v tomto kraji, vlastně v tomto městě, kde nejčastěji pohromy, zničení sta lidských životů, katastrofy, otřásající celou veřejností, mají krátký život několika dní, tato událost, poněvadž byla pikantní, nemizela z rozprav, zapřádaných při jakékoliv náhodné příležitosti.

Ba došlo tak daleko, že dáváno pozor na závodního.
Nebyl-li někde, kde byli všichni, neb aspoň většina pohromadě, hádáno po příčině, a nemluveno-li hlasitě
z obavy, tož za to tím více mluveno očima a tahy
obličeje.

Než dosti již o tom, co se dělo za zády těchto tří
lidí. Snad se naskytne příležitost, kdy oni se dovědí
o tom, co my již z výše pověděného známe.