Pána Bohuslava Hasištejnského z Lobkovic listy/XVI. Janu Pibrovi
Horlí na jalové posouzení spisu svého: O bídě lidské.

(E. A. ep. 40.)

Pravíš mi, že spísek můj o bídě lidské posuzovače našel. Kdyby byl takový, jehožto soud šetrnosti by zasluhoval, snesl bych jej; neb nedomnívám se, že bych nikde nebyl poklesnul, což i lidem nejučenějším nezřídka se stává: lépe však byl by ten můj dobrý přítel učinil, kdyby byl mně samému psal, a upřímně okázal, co se mu nepodařené býti zdá; i byl bych pak jakékoli poblouzení své poznal, a jemu povděčen byl: nyní ale všelijakými oklikami se vrtí, a co by se mu nelíbilo, nikde světle na jevo nedává, tak že mi volnost k obraně odňata jest. Přál bych tedy, aby raději outok svůj později opětoval, než aby se domníval, že mu vděčen býti mám: i ucítí pak věru, že i ruka naše důtek se chápati umí, a že se zápasu učeného také nebojíme, zatáčevše se v něm skoro od dětinství. Nerád to píši, a zadržuji nakypělou žluč: nepřestane-li ale, donucen budu opakovati něco ze svých starých studií, a naučím toho nového Aristarcha, že ačkoli na pracech cizích své mhouravé oči ostřiti umí, ve svých krtkem se býti prozrazuje, a že mu v ničemž, leda v drzosti a nestydatosti neustoupím. Měj se dobře!