A porta inferi/Západ slunce Léta Páně…
To bude zvláštní západ slunce…
Do šerého pokoje padati budou
zlomené, melancholické, vyčítavé paprsky.
A bude v pokoji přítmí…
dusivé, omamné bude horko,
tak mdlo, tak mdlo…

Tak slunce bude zapadat…
Nevím, neznám dne, kdy to bude.
Vím, budu ležet s rozpáleným čelem
na lůžku příliš umdlen, rozhořčen
dlouhými, příliš dlouhými hodinami
banálními, výsměšnými slovy
těch, kteří řeknou, že ještě není západ.

Tak slunce bude zapadat…
Ulicí hrčeti budou vozy,
v pokoji povstane zvláštní šumot,
tajemný, u lože umírajícího.
Nápěvy, které nikdy nevypěji,
smuteční, zlobné, vášnivé nápěvy,
ty budou doznívati zvolna, zvolna,
jak kámen hozený na hladinu řeky,
kruhy a kruhy… Vždy větší a větší.

A potom ticho…

To bude zvláštní západ slunce!