Na šachtě/Díl III/XI
Soukup se vracel do strojovny. Byl dosud rozčilen.
Ještě cosi šeptal jda po dvoře. Ale uvnitř cítil jakousi
radost, jakési tajné uspokojení, že jednou mohl tam tomu říci pravdu do očí. Nevěří mu, ať si mluví, co chce.
Či nemá důkazů, či jeho oči již tak zeslábly, aby jim
nevěřil? Či ji neviděl? Dobře mu to řekl. Dobře! Zloději! Ještě více mu měl říci, ještě hroznější pravdu do
obličeje mu vmetnouti. Tak mu to hlavou probíhalo!
Než i tím, co řekl, byl spokojen. Navázal si v hlavě
celou řadu nových myšlenek, z nich hodlal těžiti, udá-li
se mu příležitost podobné rozmluvy se závodním. Činil
si důsledky z celé situace a přicházel k přesvědčení, že
»mu dal«. Zarazil ho, že nemohl ani promluvit. Z toho
nabýval přesvědčení, že výhra byla na jeho straně.
Proč se nebránil? To byl závěr jeho jistoty.

Kdyby byl závodní vystoupil ostře, hrubě a byl by
po způsobu mnohých jiných na Soukupa ostře se obořil,
nutě ho činiti rozdíl mezi dělníkem a představeným,
snad by byl Soukup tak nejásal, ale klidná, rozvážná
řeč závodního neprospěla, a Soukup, nemoha již ani
jasně tvořiti sobě úsudky, nemoha ani klidně porovnávati, měl jedno jediné potěšení: že vyhrál on!

Ani sám nevěděl, jak vyšel ze vrat. Bylo mu nějak
lehko, veselo. Vystoupil na silnici a rozhlédl se kolem.
Byla skoro pusta. Přešel a vklouzl do krámu žida Goldschweina, kde vhodil do sebe něco té »lepší«, a poněvadž bylo zima, tedy pro »zahřátí« půl žejdlíka »jeřabinky«. Rychle opět vyšel z krámu a šel notně posilněn
do závodu. A zdálo se mu, že má síly všecko, co mu
přijde v cestu, roztrhat a zničit.

Ve chvíli úplné střízlivosti býval urputný, nemluvný; skoro se lidem vyhýbal. Kořalkou se stával sdílným a milým společníkem, dobrosrdečným a upřímným; když
byl poněkud pouze v »míře«, měla u něho vrch jeho
opravdová povaha, kdežto ve stavu střízlivém jako by
se za sebe styděl. Ani se nikomu do očí nepodíval. Jak
šel kolem kanceláře závodního, zdálo se mu, aby tam
vešel a ještě jednou mu pověděl do pravdy. Má dost
síly a odvahy. Zastavil se již, jako by chtěl jíti —

»Soukupe!« ozval se hlas muže, vcházejícího do dvora, »pojedeme dnes dolů. Jede s námi též pan revírní komisař von Riedlstein.«

Soukup poznal horního radu Bajera.

»Jste prý, Soukupe, v poslední době nedbalý ve službě. Nechtě hloupostí. A prý též pijete? To si nezvykejte! Jste nadaný muž, a potvrdí-li se, co pan závodní o vás dokazuje, myslím totiž, osvědčí-li se onen vynález, potom jste šťastným člověkem nejen vy, ale i celá
vaše rodina. Nepijte! Víte, že pití ubije jiskru božství,
mozek a potom — víte — všecko lze odpustit ve vašem
postavení, ale opilství ne. Pamatujte, že ve vašich rukách spočívá život tolika lidí, otců rodin, živitelů. Vyprávějí o tom již i na závodě i vaši soudruzi; vím vše!
I ženu prý bijete! Jděte k šípku! Takový člověk nadaný, a spouštět se kvůli hloupým řečem! Měl jste Bogdu
žalovat, a byl by potrestán, poněvadž by své tvrzení
neprokázal!«

Mezitím došli ke strojovně.

»A což, kdyby prokázal, pane rado?« tázal se Soukup.

»Soud v této věci důkazu pravdy nepřipouští!«

»Aha — poněvadž jsou to páni —« řekl ostře Soukup.

Ze strojovny vyšel Materna a jiní, kteří pozdravujíce
horního radu obvyklým »Zdař Bůh!« šli dvorem ke
vratům.

Soukup vešel do strojovny a obešel stroj.

Rada se šel ještě podívat k separacím.

Soukup obešel stroj, aby se podíval, zda něco někde
neschází. Ani na mysl mu nepřišlo, jak se kdysi zbožně
díval na toho obra, jak toužil, aby ho mohl ovládati,
jak chtěl mu poroučeti, sevříti jeho železná ramena a
zvítěziti nad ním, ne-li silou, tož duchem, rozumem.
Jak byl tenkrát pyšný, když se mu podařilo zachrániti
ony soudruhy, vyrvati je ze železné tlamy tohoto obra.
A jak tu stojí klidně. Ani známky po životě, ani potuchy, že tento netvor má železnou tlamu, jíž rozdrtil
tolik ubožáků. Ani nezasyčí, ani nejmenší známky, že
má sílu, jíž by mohl rozdrtit i celou tuto budovu. Obrovský buben na zadku stroje, asi sedm metrů v průměru,
skrývá v sobě »rosettu«, na níž se natáčí »lina«, vytahující z dolu klec ať s mužstvem či uhlím. Ohromná
táhla jako ramena uchystána k objetí, byla protilehle
buď zdvižena nebo skloněna.

Stroj byl v klidu. Netěžilo se.

Soukup obešel stroj a zastavil se u mladého pomocného strojníka, který tu i onde mazal stroj; pravil mu:

»Budeš prý se ženit, Vojtěchu?«

»Budu.«

»A kdy?«

»Co nejdříve. Snad za čtrnáct dní.«

»Nech toho, Vojtěchu. Žena ie vždycky nejlepší, pokud se o tebe bojí!«

»Jak to?«

»Zůstáváš s ní na víru?«

»Ne.«

»Tož s ní zůstávej a neber si ji. Žena tě má nejvíc
ráda, když ví, že jí můžeš odejít, kdy chceš!«

»Málka mne má velice ráda. Ta bude jinačí než každá
jiná!«

»Všecky stejné, Vojto. Všecky.« Soukup se smál skoro divoce. »Jen o mužského jim běží. Jen o to! Všem!
Znám to! Znám! Jen mužský!«

»Málce ne. Tu by nikdo — —«

»Eh — Hlupáku! Ty budeš mně něco vykládat! Do
neštěstí té uvede, do bídy a — a —« Soukup si nemohl
již vzpomenout do čeho.

Něco si ještě pro sebe mluvil, a mezitím přišel ku
předku stroje. Postavil se k němu obličejem. Zadíval se
do jeho čela, tak nějak podivně, jako by si chtěl hodně
hluboko vtisknouti jeho obraz, jako by jej na dlouho
měl opustit. Snad navždy. A pojednou veselost, vzbuzená alkoholem, změnila se v nějaký, jemu dost neznámý pocit — —

Zahleděl se na desku před ním stojící, na níž byly
dvě rafie. Jedna nahoře, ukazující, jak hluboko klec
kotví, spodní raíie ukazuje klec ve výši. Vpravo viděl
vlnité čárky »tachometru«, jenž zapisuje rychlost, jakou se stroj pohybuje. Před ním páka, jíž se řídí pára,
vpravo páky k brzdě, vše již tolikráte viděl, a přece
dnes mu to připadá tak nějak podivné.

Stále mu připadá, jako by na něho tam ta deska velikýma očima se dívala, jako by ona rafie byla ústa
kolozubé baby, usmívající se a oplzlým — vilným
úsměvem jej vítající. Ani pochopiti nemohl, proč mu
dnes ten stroj přichází podivný, tak strašidelný. Náhle
pociťoval svoji nepatrnost před tímto obrem.

Usadil se na lávku a zadíval se k zemi. Ani oči již
nechtěl pozvednouti tam, k té desce, s níž šklebil se na
něho takový ošklivý, příšerný obličej. Nevzdorný, silný
pocit projel mu mozkem, pozvedl hlavu… Nic. Vše
klidno. Stroj zde stojí tiše a čeká jeho rozkazu.

»Soukupe, spustíte nás pomalu na sedmé patro! Pojedete opatrně!« slyšel za sebou hlas.

Obrátil se a spatřil horního radu s Dušanem. Soukup ani slova neodpověděl. Položil ruku na páku a čekal.

»Je potřebí, abyste byl velmi opatrný. Soukupe, a
hlavně pozorný. Od čeho jste tak červený? Vždyť jste
skoro rudý!« pravil rada.

»Eh, nevím. — Má člověk zlosti a všelikých trampot —« pravil Soukup.

Dušan se podíval na Soukupa směle a rovněž pozoroval, že je v obličeji neobyčejně rozpálen, což přičítal jeho rozčilení z rozprávky s ním.

Rada i Dušan vystoupili po schůdkách nahoru a
vstoupili do klece. Byli oděni pouze fáracím oblekem
a v rukou měli elektrické větérky.

»Von Riedlstein tedy nepřijde?« řekl rada.

Telefonoval mně, že má důležité řízení na závodě
Oskar,« pravil Dušan s úsměvem.

»Dejte znamení!« poručil horní rada.

Zazněl signál:

Cink — cink — cink — cink — cink.

Pětkrát.

»Zdař Bůh!« volali kolem klece stojící horníci.

»Zdař Bůh! — —«

Klec šustila pod zemi.

Soukup pevně pohnul pákou a díval se na rafii, jak
s nejnižší značky pomalu vystupuje k vyšší. Rázem
vše přešlo, vše vidění a předráždění mozku. Povinnost
se hlásila. Rafie se výšila. — Cink. Pevnou rukou přitáhl páku — cink — druhou rukou přitáhl brzdu —
cink — usadil klec s uzavřením páry. Tisíckrát již
pustil tuto klec do hlubin, a nikdy se mu nezdálo tak
cizím, tak nějak novým a nezvyklým. Proč dnes?

Kousek dále od něho stál Novotný. Soukup se na
něho zadíval a zdálo se mu, že se nějak posměšně na
něho dívá. Obrátil hlavu, aby neviděl jeho obličeje.

Valenta odešel ze strojovny a Soukup byl rád, že
aspoň jeho neviděl. Často ho bodl svým vtipem nebo
poznámkou. Stál tu opět u stroje tak, jako dříve, než
je spustil tam do hloubky. Opět tu stojí ten kolos nečinně, jako by v něm nebylo života. A kolem ticho, klid.
Venku přestaly pracovat »separace« i prádlo. Tichá
šachta — mrtvola v domě. Je tu tísnivé, dusící ticho,
je tu ve všech koutech strašidelno. Schází tu ruch, šum
a hýřivý, kypící život, vlekoucí za sebou — smrt.

Pojednou: Cink — cink — cink — cink — cink.

Pětkrát.

Soukup pohnul pákou. Stroj se pomalu rozbíhá a rafie se posunuje dolů.

Klec je nahoře. Vystupuje Dušan. Chvátá dolů se schůdků do kanceláře. Zapomněl jakousi věc. Vrátil se pro ni.

Soukupovi vylezly oči až z důlků, když viděl vystupovati z klece Dušana, který volal dolů do strojovny:

»Za deset minut, Soukupe, jedu opět dolů!«

V tom okamžiku Soukup jako by se byl proměnil. Všecko se mu ztratilo z očí, co ho děsilo a lekalo. Ale za to se mu vynořila nová představa, celý výstup se závodním, a vedle toho znovu kroužil myslí onen výstup s Bogdou a tenkrát, když viděl Bětušku jíti od závodního. A na mysl mu přišla jeho výzva: pojedu sám.

Soukup se zrovna chvěl. Zdálo se mu, že nikdy nebylo to tak snadné jako dnes. Ani nevzpomínal, že
kolikrát již spouštěl závodního dolů. Nikdy nepoznal
oné choutky, aby ho zabil, až dnes. Hlavou jako by
blesky křižovaly. Divoce mu v mozku blýskalo. Ale
tam v dáli bylo v mračnu záhadné: jak? Myšlenka zabíti závodního měla vrch, ale jak? A Soukup nebyl schopen vražditi poťouchle, úkladně. K tomu měl příležitost jindy. Byl s Dušanem dole u pump. Stáli na pátém patře, a pod nimi prohlubeň až k devátému patru, sto šedesát metrů. A Dušan stál blízko jámy … jen vrazit do něho mohl, a byl by letěl do propasti. Ale on toho neučinil! Zabít ho, ale zároveň moci říci veřejně: já mu to učinil! Nikoliv náhoda, ale já jsem to chtěl!
Něco hrdinského se v něm ozývalo v tomto okamžiku,
touha po zločinu, jímž by se mohl učiniti velkým v očích
všech soudruhů.

Jako by se mu vyjasnilo v mozku. Viděl v duchu prvé
dny svého štěstí s Bětuškou, pozdější život, svatbu,
děti a jeho život spořádaný a dnes? Co je z něho?
Lump! Chachar! Klesl hluboko. Živí pancharty, a jeho
žena je inženýrskou nevěstkou. On ji zmrhal, zneuctil
— ano. — Již ví, co učiní. Zabije ho. Má v ruce páku,
regulátor jeho života. Může jí pohnout, a klec poletí
s rychlostí, že se v ní zalkne, než doletí dolů, a on ji
pustí do pohybu a nezastaví. Sletí obrovskou rychlostí
na naráží v sedmém patře a rozbije se na kusy, a dole
naleznou rozmlácené zbytky těla. Tam na devátém horizontě si ho mohou sebrat, a on půjde hrdě a řekne:

»Já ho zabil. Suďte mne. Já to udělal!«

Škoda, že nevěděl nyní, že jede sám, byl by klec plnou
rychlostí vehnal až do trámů věže, tam by se byla
utrhla a slítla s ním do hloubky.

Co? Že nemá síly, aby to udělal? Oh, ano! Podívají se. Budou si ještě dlouho vyprávěti o něm. Budou říkati
svým ženám: »Ať to neudělám jako Soukup!«

To bude za vše, co již vytrpěl. Copak si myslí, že
on nic netrpí? Či on není člověkem? či neměl ženu
rád? či si ji vzal proto, aby svým jménem kryl někoho
jiného? A — — podívají se! Zabije ho! Dnes! — —

Takové myšlenky se honily jeho hlavou. Cosi chorobně dráždivého v něm vznikalo, a s předrážděnou citlivostí zdál se sám sobě hrdinou a chtěl spáchati
zločin jen v návalu této přecitlivělosti. Chtěl se mstíti,
ale za cenu popularity. Neuvažoval, ani neporovnával.
V duši i v mysli, v mozku i v krvi. všude to vřelo následkem rozdráždění večerní rozprávkou a požitím kořalky, která počínala jeviti účinky. Hrdinství, vzniklé
v něm po východu z kanceláře mělo býti korunováno
činem. Ani dost málo nepochyboval o výsledku. Tak to
udělá. Jak vstoupí do klece, tuto kliku přitáhne až
k sobě. Stroj se rozběhne s divokou rychlostí, a klec na
sedmém patře narazí na náraží a — Toto — a nedomyslil. Vzpomněl si, jak viděl před časem Lobzika a Kučeru a jiné. Jeli dolů, a narazili s nimi na náraží. Klec zůstala celá, ale otřesem, způsobeným v tom okamžiku kdy těžká klec, vážící na padesát metráků, plnou silou vrazí na odpor — naráží — byli proměněni v beztvárnou skoro hmotu. Nárazem byli vymrštěni do výše. Hlavou narazili na strop, nalézající se asi padesát centimetrů nad jejich hlavami, nohy i ruce měli zpřerážené… Ano, tak to chce vidět. Zloděje svého štěstí — či má živit ještě jeho pancharty? Proč? — —

A Soukup, tímto obrazem rozčilen jsa skoro až k šílenství, stál u stroje s jiskřícíma očima, podoben dravci, odhodlanému vraždit. Krev chlemtat.

Vtom vešel již Dušan nahoru ke kleci, kam viděl
Soukup ze strojovny okénkem. Vytřeštil oči, až mu
bělmo vystoupilo a zornice pod vrchní víčka se ukryla.
Obrátil hlavu stranou. Tam spatřil tklivý obrázek štěstí
lásky. Tam Vojtěch Novotný seděl na lávce u stroje,
v ruce plechový džbánek bezpochyby s kávou, a vedle
něho seděla plavovlasá děvucha, ovinutou majíc ruku
kolem jeho šíje. Tak se mu dívala upřeně do očí, tak
něžně a měkce, tak zářně a toužebně. Bylo vidět, že
celým životem visí na tomto muži, který jí není cizím, jehož jistě již zná a s ním snad bydlí, ale jehož bude
nazývati svým mužem v nejkratší době.

»A máš mne rád?« slyšel její hlas.

»Mám!« zněla odpověď.

»Ale nebudeš mne bít, viď. že ne, Vojtěchu!«

»Bít tebe? Proč bych tě bil, když tě mám rád?«

»No, Soukup taky měl Bětušku rád, a bije ji —«

Soukup slyšel tuto větu, již děvucha skoro zašeptala.

Zahleděl se na ni. Neměl na ni zlost. Viděl jak ji Novotný políbil bez ohledu, že se na ně díval. A na jejích rtech zůstal temný stín učerněných vousů a rtů Vojtěchových. A Soukup si vzpomněl vida to, jak jednou rovněž Bětušku tak políbením učernil a nechal jíti domů a jak se jí na »placu« smáli. A tato episodka přivedla ho rázem do oné doby, kdy prožíval své štěstí, podobné tomu, jež zde vidí. Ano! Tak, jako oni se mají
rádi, tak on měl Bětušku rád… A znovu se zadíval
na děvuchu s Vojtěchem a zapomněl, jak před hodinou
o ní špatně mluvil, jako o všech jiných. Seděla tam
s otiskem vousů Vojtěchových na pěkné a sličné tváři,
tak naivně a vážně mluvila, že tento obrázek nutil skoro do smíchu. A Soukup, porovnávaje oba obrázky,
tento i onen s Bětuškou, dal se do smíchu.

Cink!

Soukup přitáhl páku.

Cink!

Znovu a silněji a zmenšil rychlost klece — a přitáhl brzdu.

Cink! po třetí.

Zastavil stroj!

Ani nevěděl, že v okamžiku, kdy se zadíval na líbající se, vstoupil do klece Dušan. Odzvonili pětkrát —
jako obyčejně a docela mechanicky uchopiv páku, uvedl
stroj do pohybu a spustil klec s Dušanem pod zemi. Docela klidně, když uslyšel prvé cinknutí, pohlédl na
desku na rafii, přitom zmenšil rychlost, aniž by byl
vzpomněl toho, co chtěl učiniti. Povinnost a zvyk ho
zachovaly, že nespáchal zločin.

»Soukupe, závodní poručil, abyste nechal přepnout
na deváté patro. Půjdou prý po svážnách na osmé a
deváté, aby prohlédli tam nízké sloje od ‚Uranie‘ až
k ‚Juno‘ v osmém a potom ‚Herman‘, ‚Velde‘, ‚Siering‘
a ‚Vindobona‘ na devátém patře. Až přepnete, sjedeme
na desátý!« Rozkaz tento hlásil dozorce a Soukup se
zrovna zachvěl. Tímto suchým rozkazem uvědomil si
skutečnost. Slovem: »závodní« vystoupil mu před očima Dušan, Bogda, Bětuška a vše. Připamatoval si, co chtěl provésti.

A nic! Nic! Znal sebe. Věděl, že někdy bývá tak nerozhodný, tak nejistý. Dnes ho měl již v hrsti a chtěl…

Než nebylo času k úvahám. Nutno přepnouti. Spěšně
vykonati rozkaz, založiti těžní kolo a přepnouti. Přiběhli dva vybírači, aby přepnuli. Vlezli do bubnu, aby
uvolnili rosettu, na níž se navinuje lina. Nemohli klínem
pohnouti, a proto zavolali Novotného, aby jim šel pomoci.

»Dej na sebe pozor, Vojtěchu!« volala za ním děvucha.

»Neboj se, Božko!« pravil a podstrčiv pod ramena
těžního kola prkno, aby se pojistila jeho nehybnost,
vlezl do bubnu s kladivem v ruce, a za chvíli ozývaly
se a duněly strojovnou rány.

Soukup byl tím hlukem a šumem úplně probuzen.
Z této lethargické nálady přemítavé a hloubavé, v níž
i za dob úplně normálních jeho hádavý duch se potácel, přešel k životnímu střízlivému nazírání. A dospěl tam,
že vším je vinen sám. Jen on. Nemá odvahy. To je to.
Nemá! Mohl ho zabít! Měl ho v ruce a pustí ho, jako
dítě mýdlovou bublinu. A tato životnost, řekněme životní skutečnost, probudila v něm nezkrocenou vzteklost,
nemužnou a neovládající se. Když se byl přesvědčil,
zdali těžní kolo je podloženo pro bezpečnost, nemaje
jiné práce, obešel kolem stroje a opět si usedl na své
místo ku předku zrovna před páku, jíž uvádí se tento
obr do pohybu. Božka stála u zdi a dívala se, jak její
ženich pracuje v bubnu s ostatními dvěma soudruhy
a jak se tam hlasitě baví a smějí. Jsou nad otevřenou
propastí smrti, a nic jim to nevadí, aby netěžili ze života. Není jim neznámo, že tento buben, kdyby se roztočil, poněvadž je uvolněn, zbaven tíže, přišel by do
strašlivého letu a oni v něm by se utloukli, v pravém
slova smyslu na kaši rozdrtili, poněvadž je uvolněna
i vnitřní rosetta, a ta se pak pohybuje protisměrem.
Viděli již mnohé tak zaniknouti, a přece, třebas místo
dosud čerstvou, lidskou krví zapáchá — již jsou zde
jiní kandidáti smrti. A zvolají »Zdař Bůh!«

»Morituri te salutant, Caesar!«

K smrti odsouzení před smrtí pozdravují tě — kapitále!

Soukup seděl a uvažoval vztekem, kterýž se mu rozlil po všech útrobách, zachvátiv tak celou jeho bytost.
Vztek měl na sebe i na vše kolem. On, pán tohoto stroje, neporučil mu ve chvíli, kdy mohl ničit. Jako dítě se
nechá upoutat hloupým obrázkem. Spokojí se cumlem.
Fuj! A mohl vykonati čin veliký, skutek, o němž by
byli mluvili všichni; byl by mohl dokázati, že není
takový podlec, za jakého ho považují v domnění, že on je srozuměn s tím, co jeho zena dělá. A zatím…
Stojí zde jako baba. A bylo k tomu tak málo potřebí.

Soukup se zahloubal do onoho okamžiku, kdy měl
příležitost Dušana zabít, vším tím bolem, jejž v poslední době prožil. I včerejšek mu přišel na mysl. Dnes
ráno odcházel z bytu a viděl tam ji — Bětušku na zemi.
Svíjela se. Ani na ni nepohlédl a odešel. Raději se již
nevrátí. Nechce ji vidět. Najde si jinou a půjde s ní na
víru. V tom okamžiku pociťoval potřebu ženy. Celým
tělem mu zalomcoval žár a před očima vyvstávaly
obrazy, plné vášně, prožité kdysi s Bětuškou.

Vztek se v něm bouřil při vzpomínce na minulost.
A Soukup vrčel si do zubů mezi tím, co bušila kladiva
v bubnu: »Najdu si jinou a to brzy, ještě zítra, a domů
k té k…. již nepůjdu. Ať se o ni stará on. Ať si tam
chodí, kdy chce. Co mně po ní. Když jsem ho dnes
nezabil, tož už ho nechám. Psa! Ale jinou si najdu…
Škoda, že jsem ho nezabil! Tak mně vběhl do cesty,
tak byl v pasti a já … Troup! Proč jsem to neudělal?
Co k tomu scházelo? Nic! Nic k tomu nescházelo! Zachránil jsem ho jednou tímto heverem. Tenkrát jsem ho
zachránil. Oh! Kdybych to byl tehdy věděl anebo tušil… A dnes jak pěkně mohl sletět ke všem čertům!
Vstoupil do klece, a jak zazvonil — cink — cink —
položím ruku na páku — cink — cink — už ať se zpovídá! Poletí do pekel — cink — Pětkrát. A teď, jak
jsem měl páku v ruce! Celou silou přitáhnu ji k sobě,
a stroj se rozletí a letí — a letí — a letí —«

»— — — Ježíš, Maria, Josef — — —«

Děsný výkřik a pád těla k zemi.

Stroj spuštěn …

Těžní kolo točí se obrovskou rychlostí. Rafie se nepohybuje, poněvadž není zavěšena klec. Ale stroj šustí a sípe a svistí. — Setrvačník je rozšířen až k vrchním ramenům, a buben se točí obrovskou rychlostí asi stodvacet obrátek za minutu. Ani neslyšeti nárazů těl uvnitř se nalézajících. A stroj supá a mlaská a oddychuje a cvaká, jako by si pochutnával na lidském mase. Jest to skutečně královská hostina …

Na okamžik zavládlo děsné, příšerné ticho.

V okamžiku však odletěl Soukup od stroje. Valenta,
který se právě vracel ze dvora, zpozoroval, co se děje,
a skočiv jako dravec na Soukupa, odhodil ho od stroje,
uzavřel páru a přímo se položil na brzdu, aby stroj zastavil. Těžní kolo se několikráte ještě otočilo, až posléze stanulo. Závěr příšerného dramatu.

Vtom již přiběhli horníci a dozorci, stojící nahoře
u těžní jámy a čekající na přepnutí, a obstoupili těžní
kolo. Na zemi u bubnu ležela omdlelá Božka. Zvedli ji
a položili stranou. Valenta zůstal u stroje, a naddůlní
Marek vedl zachraňovací akci. Zjistil napřed zlomení
podložených prken, aby bylo jisto, že nebylo opomenuto bezpečnostních opatření se strany závodu, a když
kolo znovu podložili, pohlédli dovnitř.

Z vnitřku již vytékaly potůčky krve. Uvnitř bubnu
zjevilo se jim divadlo, při němž hrůzou ztrnulí. Na stěnách bubnu byla krev smíchaná s mozkem. Kolem »rosetty« byly v hrozné směsici zachytány kusy lidských
těl, kůže, vlasů, na jednom klíně bylo naraženo půl hlavy, takže se zdálo, jako by vylézala z tohoto železného
válce. Jinde v koutě byla ruka — noha — nos —
ucho … Byl to hrozný obraz, nad nímž by byl i dravec
zaplakal. Všecka tři těla nebyla čtvrcena, ale v pravém
slova smyslu rozsekána na kusy, v jedné hromadě
zhnětena a opět rozdrcena.

Sami horníci, otužilí, kteří již často se dívali smrti
do tváře, neubránili se pohnutí.

Bylo okamžitě posláno do kanceláře. Jiného nebylo lze činiti. Nějaké záchranné akce se chopiti bylo holou
zbytečností. Hrůza byla tak veliká, obraz tak příšerný
a událost sama tak ohromující, že nemohli pronésti slova, ba ani na sebe se nepodívali. Viděli zde na tomto
obrázku, mnoho-li má jejich život ceny. Tito tři byli
před chvílí plní života. Novotný se chtěl ženit. Zpívali
— — A teď …

»Ubohý Novotný!« řekl Marek jako pro sebe, a tím
byli ostatní upozorněni, že kousek dále od nich leží
Božka. Donesli vody, omyli ji a přivedli k sobě.

Božka počínala sobě jako šílená. Neplakala, ale řvala,
žalem, lítostí a strachem o budoucnost. Rvala si vlasy
s hlavy, volajíc: »Ježíš — Marjá, co si počnu, sama,
opuštěná. Vždyť jsem s ním těhotná!« A vztek jí zalomcoval, že ztratila muže i otce děcka.

… Přiblížila se až k samotnému kolu, kde tekla krev
jejího muže-milence, a v bolesti volala: »Co jsi mně
to udělal, Vojtíšku — Ježíš, Marjá, co jsi to na mne,
Bože, dopustil za trápení! Můj Vojtíšku drahý, vždyť
ani nevím, kde je tvoje tělo a drahá hlava, již jsem
před chvílí líbala …«

Mezitím naddůlní Marek přešel kolem stroje k Valentovi a spatřil tam v koutě státi Soukupa. Oči měl
vyvalené a obličej zmodralý hrůzou a strachem. Třásl
se na celém těle. Dělal dojem člověka, nemohoucího
pochopiti hrůzu situace.

»Víte, Soukupe, co jste spáchal?« řekl Marek.

Soukup neodpověděl, jen oči ještě více vypoulil.

»Zabil jste tři lidi!«

Opět žádná odpověď.

»Považte si, že máte na duši tři vraždy. Nevím, jak
se vše stalo, to si zodpovíte před soudem, ale jisto jest,
že je to vaše vina. Máte na duši i sirotky, poněvadž
Božka je s Novotným těhotná. Ještě štěstí, že oba vybíhači jsou svobodní!«

Na Soukupově tváři počalo se zračiti pohnutí. Pojednou vyrazil ze sebe silný, křečovitý vzlykot a dal se
do usedavého pláče.

Do strojovny vstoupila jakás žena, vedoucí za ruku
malou Bětušku Soukupovu. Byla to stará Vinklerka,
vdova po sluhovi, zemřelém na souchotiny, které si
uhnal v »Amonce«. Soukupová jí často poskytla do
sytá se najíst a za to jí Vinklerka pomáhala při domácích pracích.

Vinklerka, nevědouc, co se stalo, uviděvši státi Soukupa v koutě s Markem, nutila Bětušku, vzpouzející se
kupředu — k otci.

»Neboj se, hloupá!« pravila. »Vždyf je to přece táta!
No — neboj se! Tak — jdi pěkně, polib tatínkovi ruku,
a hezky ho pros! Tak! Tak!« Stáli již až u Soukupa.
»Rekni — No, mluv, Bětuško, co ti nařídila maminka?
či nemáš maminku ráda? Co ti řekla? Řekni to! No!
Vyndej prstíček z pusy! No tak! Řekni to hezky! No!«

A Bětuška, dívajíc se ve strachu na otce, šeptala:

»Maminka prosí, abys přišel — hned domů — Moc
stůně — Snad umře — — — Nehněvej se, tatínku …«
Bětuška se dala do pláče.

Soukup se podíval na dítě, jež bázlivě se tulilo do
sukní Vinklerce. Vše bylo zvědavo, jak tato scéna
skončí. Mnozí ani nevěděli, co se děje, až Vinklerka to
objasnila:

»Tak tam necháte tu ubohou ženu v bolesti. Ani se
o ni nestaráte! Snad by byla zahynula v porodních bolestech, kdybych tam nebyla přišla. Vždyť je tam
doktor a praví, že to Bětuška sotva přečká.«

Vtom vběhl do strojovny horník, jehož byli poslali
do kanceláře a pravil tajemně:

»Jde sem ředitel. Byl právě v kanceláři!«

Sotva to dořekl, vešel ředitel a za ním asistent Skrčený.

»Co se stalo?« tázal se ostře ředitel.

»Neštěstí, pane řediteli,« hlásil Marek.

»Přišel někdo o život?«

»Tři lidé.«

»Kde?«

»V bubnu.«

»Jak se to stalo?«

»Přepínali k rozkazu pana závodního na deváté patro.«

»Kdo byl u stroje?«

»Soukup, prosím.«

»Ach — Soukup? Nu, vidíme. Soukup,« řekl posměšně ředitel a dodal: »Bylo by lepší, pane Soukupe,
kdybyste místo předsedání socialistickým rebelantům
a křiklounům, kteří nic jiného neumějí, než nadávat
inženýrům a štvát dělnictvo — kdybyste si raději lépe
hleděl stroje. Rozumíte?«

A obrátiv se k jednomu dozorci, řekl:

»Dojděte pro četnictvo!«

Dozorce odešel.

»Jak se vše událo? Vyšetřil jste případ?« tázal se ředitel Marka.

»Dosud ne, pane řediteli.«

»Dosud ne! Ale proč ne? Kdo má míti podobné věci
na zřeteli a na starosti? Byl jste zde?«

»Byl jsem nahoře u těžní šály, měli jsme sjeti po
přepnutí k rozkazu pana závodního na deváté patro.«

Ředitel neodpověděl a popošel k Valentovi.

»Jak se celá věc udála?« řekl ostře.

»Byl jsem právě venku. Stroj stál. Soukup spustil
pana závodního po druhé dolú.«

»Jak to — po druhé ?«

»Pan závodní sjel s panem radou, ale asi za čtvrt hodiny se pro něco vrátil.«

»Ah tak. Dále!«

»Stroj stál v klidu. Podložili kolo a vlezli do bubnu,
a poněvadž nemohli klín na »rosettě« vytáhnout, vlezl
tam Novotný, aby jim pomohl. Soukup sedel před strojem. Za chvíli se vracím ze dvora a vidím stroj v obrovském běhu, nejméně na sto obrátek spuštěný. Vtom zaječel ženský výkřik.«

»Ženský výkřik?« tázal se ředitel.

»Byla tu nevěsta Novotného s večeří a viděla, jak se
stroj dal do pohybu — bez rozmýšlení skočil jsem ke
stroji, jediným rozmachem odhodím Soukupa od stroje a zaražení páry a zabrždění bylo prací jednoho okamžiku. Nevím, jak se to stalo, že byl spuštěn stroj, ale
jisto jest, že byla pára na plný chod spuštěna, poněvadž dosti silná prkna pod kolem byla zlomena jako hoblovačka.«

Ředitel řekl chladně:

»Nedovedete si představit příčinu nebo pohnutku k tomu? Nemůžete říci, zda je to náhodné či zúmyslné, co se stalo ?«

Valenta chvíli mlčel, jako by nechtěl promluviti, aby
soudruhovi neublížil.

»Nu, proč nemluvíte! Či máte na tom spoluvinu?«
jako had zasyčel ředitel.

»Spoluvinu? Nemám!« Valenta tato slova řekl určitě
a sebevědomě.

»Nu, a proč se nechcete s pravdou vytasiti?«

»Poněvadž nemohu ani pochopiti dosah toho, co se
stalo, tím méně mohu pevně stanoviti příčinu a důvod,
proč se tak stalo! Jeť Soukup jedním z nejspolehlivějších strojníků. Byl jsem u stroje dnes večer, a pan závodní nařídil, že mám postoupit místo Soukupovi. Nebylo mne to nápadné, poněvadž vím, že přeje Soukupovi. Ale co se stalo je tak hrozné, a skoro k nepochopení, že Soukupa právě v tu chvíli musil zdravý rozum
opustit! Vždyť není možno, aby člověk se zdravým
smyslem, znamenitý odborník jako Soukup, věda, že
jsou tři lidé v bubnu vydáni životem jeho pozornosti,
mohl spustiti stroj do takového šíleného běhu!«

»Nu, již se stalo! Vy tvrdíte, že jinak se nemohl stroj
pohnouti, nežli, že Soukup jej zúmyslně pustil v běh?«

»Nepravím zúmyslně — — —«

»Na slově nezáleží. Zkrátka, Soukup je hlavním vinníkem, a za to si odpoví. — Ano — ano! Chodit po
schůzích a tam kázat — — — Vidíte, Valento, kam to
vede? Napřed schůze, řeči, nadávky, potom přijde kořalka. Podívejte se na Soukupa! Oči, tváře, vzhled. —
či můžete říci, že není opilý? A jak jste ho mohl pustit
ke stroji? I vy jste vinen, Valento!«

»Ale, pane řediteli, pan závodní poručil.«

»Vy jste měl závodního upozornit! Jste též vinen a ponesete následky za spoluvinu!«

Soukup po celou tuto dobu stál beze slova. Rázem ho
opustily všecky vidiny. Hrozné neštěstí soudruhů vrátilo ho životu, skutečnosti. Díval se dosud divoce kolem
sebe, jako by chápal pomalu, ale tím silněji vše, co se
stalo. Při posledních slovech ředitelových zvolal:

»Nechte Valentu! Co se stalo, já jsem zavinil! Já sám!«

»Nu, to víme, že vy sám, ale měl vám to překazit.«

»Mně? On? Zapomínáte, že jsem tu já — prvním —
strojníkem, a tudíž nikdo mně nemůže nic překazit!
Ani vy, ani Valenta! Závodní vám dokáže, byl-li jsem schopen služby nebo ne! Mluvil se mnou před hodinou.
Ano, řeknu vám. jak se věc udala! Řeknu! Zdálo se
mně, že jede závodní, že ho mám konečné v hrsti, mohu
ho zničit, jako on zničil mne, ženu moji zhanobil, ah —
co vám to budu povídat! Jste všichni stejní! Všichni!
A kdybych mohl tak všecko, celý tento závod i s vámi
vyhodit do povětří, učinil bych to! Všecky bych vás
zabil, vy honci a chrti lidské zvěře; vy kati; vy zloději
našich rodinných krbů; vy vražedníci našeho štěstí!«

Vtom vešel četník do strojovny, a ředitel mu stručně
oznámil, co se stalo. Četník ohledal místo činu, a když
si byl učinil poznámky, přistoupil k Soukupovi.

»Půjdete se mnou!« řekl svým obvyklým tónem.

Vinklerová se dala do pláče.

»Ježíši Kriste, vždyť mu žena umírá!« zvolala.

Jako by tato slova teprve nyní probudila v Soukupovi ozvěnu slov děcka před chvílí pronášených, pravil
svým srdečným a upřímným hlasem:

»Pane závodčí, půjdu s vámi. Jsem vinen. Uznávám
to. Co se stalo je hrozné, a je to mou vinou. Ale slyšíte,
že mně umírá žena, je to matka dětí — zdali mých
dětí, o to se právě jedná. Celé toto neštěstí má podklad
i původ svůj v tomto velikém otazníku nejistoty. Víte,
nebo jste snad slyšel, co se mluví o poměru mé ženy
k závodnímu Dušanovi.«

»Nedopusťte, pane závodčí, urážeti zde pouhým klepem závodní úředníky! Měl-li příčiny, mohl žalovati, ale sprostě pomlouvati v mé přítomnosti úředníka a zejména závodního Dušana, nedopustím! Odveďte ho!« ostře pravil ředitel.

»Soukupe, pojďte a neklaďte odporu,« řekl četník.

»Pane závodčí, neuteku vám, nebojte se! Anebo
pojďte se mnou! Pojďte se mnou do bytu! Můžete býti
svědkem všeho, co se bude mluvit! Chci promluviti se
ženou, která je na smrtelné posteli. Chci se jí zeptati.
Je nábožná. Věřím, že neselže, má-li smrt před očima.
Chci se jí zeptati, aby přísahou potvrdila, od kdy se
stýkala se závodním. Chci to vědět, musím to vědět!
Nezapře! Znám ji! Pravdu mně poví a tu chci vědět.
Dosud stále zapírala, ale dnes umírá — — —«

»Pane závodčí, uznáte, že toto vše nepatří k věci.
Zde se jedná o tak příšerný zločin, že před ním je
vzdušnou bublinou podobný žvast. Stůně-li jeho žena,
pošleme tam závodního lékaře. Ale prosím, abyste Soukupa nepouštěl do kolonie, kdy byste ho možná — sám
neubránil. Znáte to! Marku,« pravil naddůlnímu, »pošlete někoho k závodnímu lékaři, ať jde okamžitě k Soukupové.«

»Již tam je!« volala Vinklerka, držíc malou Bětušku,
třesoucí se a žalostně naříkající, v náručí. »Ale Soukupka porodila mrtvé dítě předčasně. Lékaři je musili z ní vytrhat po kuse.«

»Vpřed!« zvolal četník.

»Pro Boha vás prosím!« volal Soukup bolestně.

»Vpřed! Nedělejte si marně horší postavení, než je
máte. Ještě slovo odporu, a jsem nucen vás spoutat,«
řekl ostře celník.

»Polib aspoň tatínkovi ruku, Bětuško,« pravila Vinklerka, podávajíc děcko Soukupovi.

»Tata — Bojím se — bojím,« úpěla Bětuška.

Za strojem bylo slyšeti bolestné steny Božčiny: »Ježíši ukřižovaný — co ze mne bude — ubohý můj Vojtěch — můj život — — — a dítě — mé — «

»Vpřed!« řekl celník a vyšel se Soukupem do tmavé
noci.

Vinklerka s plačící Bětuškou vyšly za nimi. Celník
vedl Soukupa vpravo k vězení, a Vinklerka šla do kolonie. Soukup se za ní ani neobrátil.