Na horské výšině
S  pahorku, hle, zírá do daleka
udivený pohled poutníka…
Vůkol něho vánků hudba měkká
lehce se jen sluchu dotýká.

Všecko lahodí mu, vše jej spíjí
nepoznanou dosud radostí,
přírody vznešenou harmonii
vnímá tady nyní z blízkosti.

Cítí klid a tiché povznesení
v duši, jež tu krásu objímá.
Dojat, rozechvěn a jako v snění
vše to vpíjí svýma očima.

Před ním jako otevřená kniha,
v níž se ráda mysl ponoří,
malebně se v nekonečno zdvihá
lesem ověnčené pohoří.

V dáli svět je se svým ruchem za ním,
který bouří celý boží den,
zde pak tichým mírem, usmíváním
všecek kraj je vůkol naplněn.

Svaté jsou mu zázračné ty chvíle,
jež tu o samotě prožívá,
zrakem hledá nedohledné cíle,
každým pohledem svým okřívá.

Cítí se tu jako v božím stánku,
nejkrásnější žije ze svých chvil,
nebo v této měkké hudbě vánků
mnoho prožil, mnoho pochopil.

Poezie