V přírodě/CLXXII.
Uzrá-li v skutek naše víra
po věstích duchů tušení —
ty blahý pěvče, jehož lyra
se nad tím v píseň rozvlní!

Až v kráse vstanou málo známé
ty věty srdcí líbezných,
a zač my ještě umíráme,
až v tónech zahrá vítězných —

Až bez pouta a bez tajemství
myšlenka říš svou obletí,
a příroda a člověčenství
se pojmou v svatém objetí —

Ty blahá písni, které přáno
pak v skřivaní se pnouti let:
ach, býti pěvcem v také ráno,
a potom zhasnout třeba hned!