Ottův slovník naučný/Komédie
Komédie (lat. ) vznikla v  z písní fallických a škádlivých improvisací, obvyklých o veselých průvodech, jež konány na počest boha Dionysa po slavnostním hodě ( odtud , viz ). U kmene dórského vyvinuly se odtud prostonárodní frašky na Peloponnésu (na př. výkony spartských deikélistů), zvláště v Megaře, odkud je Susarión přenesl do Attiky. Na Sicílii záhy je vzdělal uměle  (kol. r. 486) v mythologických travestiích a obrazech ze života; odtud vznikl pak sicilský , napodobující situace a osoby bez určitého děje a bez choru, vypěstěný  a . — Největšího rozkvětu dospěla k. v Attice; v Athénách od r. 465 zaveden agón komických chorégů a básníků.  k., pouštějíc úplně uzdu volné obrazotvornosti v invenci a nezřízené rozpustilosti v persifláži, zachovala si dle zásady „“ povždy vážnou tendenci, zprvu politickou; integrující částí dramat byl sbor, jehož ústy v parabasi básník tlumočí své myšlénky. Již čtvrtý v řadě básníků, přibrav třetího herce, zajistil k-ii důstojné místo vedle tragédie; byl to mohutný , jenž se neostýchal svou satirou samého Periklea stíhati. Současně vynikli též Kratés a Ferekratés jemnější invencí sujetů. S Kratinem pojati v kanón nejslavnějších komiků geniální , v němž vrcholí politická k., a nesmrtelný , jehož 11 zachovaných dramat (ze 44) tvoří nanejvýše vzácný pramen pro poznání jeho doby. Když politické narážky znesnadněny Syrakosiovým pséfismatem (416), nastoupila v k-ii tendence literární (parodie) a sociální; po takých látkách sáhl již Aristofanés, dále Frynichos a Platón, ještě více Strattis a Theopompos. Ve  k-ii (400—336, 57 básníků, 617 dramat), jež neměla již sboru a libovala si v parodiích, vynikli Antifanés, Anaxandridés a Alexis, vynálezce parasita.  k. (336—250, 64 básníků), jež opírala se dikcí, umělejší osnovou a kresbou charakterů o Euripida, obráží se dost průhledně v Plautových a Terentiových palliatách, jež z ní přejaly též typické figury (skoupý stařec, marnotratný syn, zchytralý otrok, hetaera a j.). Hlavními zástupci jejími byli Menandros, Filémón a Difilos. Za doby alexandrijské v  dle prostonárodních šprýmů () vznikla umělá  a , jež pěstoval Rhinthón z Tarentu. klk.

 sluje k. () taková práce dramatická, která osvětluje nebo řeší vážné otázky společenské a kulturní, otázky mravů a mravnosti, názoru a úsudku společenského, otázky aktuální a často kritické, nebo maluje ovzduší a mravy společenské s tendencí přímo polemickou nebo satirickou (k. ); jest tedy spíše  v našem smyslu než veselohrou. Tak většina pessimisticky zabarvených thésových dramat Dumasa mladšího uvádí se jako k.