Ottův slovník naučný/Praetorius
1) P. , mathematik z Čech (* 1537 v Jáchymově — † 1616 v Altdorfě). Studoval ve Vitemberce, načež žil v Praze, ve Vídni a v Krakově; ve Vídni byl učitelem mathematiky císaře Maxmiliána II. R. 1571 se stal professorem mathematiky ve Vitemberce, po pěti letech professorem v Altdorfě. Tamže zanechal množství rukopisů. P. vynalezl vodní váhy (libellu) měřický stolek zvaný  (viz ) a zhotovil mnohé dobré nástroje mathematické.

2) P. , skladatel a hudební badatel něm. (* 1571 v Kreuzburku v Duryňsku — † 1621 ve Wolfenbüttelu) byl kom. tajemníkem vévody brunšvického a kapelníkem u tří dvorů; posléze v místě svého úmrtí. Zanechal celou spoustu skladeb duchovních (mší, motett, hymnů, písní). Ačkoli veliké zásluhy získal si o pěstění nového slohu s provázejícími nástroji hudebními, známějším a více oceňovaným je ve své činnosti spisovatelské. Hlavním dílem jeho je  (1614—20, 3 d.), jeden z nejdůležitějších pramenův o hudbě, zvláště pak o nástrojích a instrumentaci XVII. století; první díl (1614) je historickým pojednáním v latinském jazyce, na svou dobu záslužným, druhý (vydaný jako 13. sv. publikací »«) nazvaný  (1618), k němuž teprve r. 1620 vytištěny obrázky nástrojů, je neobyčejně zajímavý, třetí, theoretický (1619, uveřejněný ve výtahu v Eitnerových »Monatshefte für Musikgeschichte«, X.), neméně. Studium tohoto spisu je nezbytnou pomůckou pro každého, kdo chce nabýti názoru o stavu hudby v XVII. stol.♭

3) P. , vlastně  (* 1630 v Zethlingen v Braniborsku — † 1680 v Lipsku.), studoval v Lipskua tam také žil. Napsal řadu spisů velmi důležitých pro lidovědu a pro studium pověr jeho doby. Jsou to zejména:  (Lip., 1662—65, 3 sv.)  (t., 1662);  (Magdeb., 1666);  (Lip., 1667); , s popisem čarodějnických rejů noci filipojakubské na Blocksbergu (t., 1668);  (t., 1677) atd. Srv. Zarncke, Allgem. Deutsche Biographie, sv. 26.

4) P. , theolog a dějepisec něm. (* 1657 — † 1723). Studoval ve Vitemberce, Lipsku a Roztokách theologii a byl pak od r. 1702 farářem ve svém rodném městě Gdansku; od r. 1705 byl seniorem duchovenstva v Toruni, zastávaje zároveň pastorát u P. Marie tamže. P. pracoval velmi pilně v dějinách evangelických kostelův a škol v Gdansku. Ze spisů jeho uvádíme:  (1691—1719, 3 d.)  (1704, 3. vyd. 1760);  (1713). V rukopise zanechal P. spis 

5) P. , učenec něm. (* 1847 v Berlíně). Studoval v Berlíně a v Lipsku, habilitoval se v Berlíně r. 1873 a byl pak professorem semitských řečí ve Vratislavi (1880) a posléze v Halle (1893), kde působí dosud. Jest zejména výtečný znalec dialektů semitokušitských. Napsal: Mazhafa Tomâr,  (s překl., Lip., 1869);  (aethiopsky a lat., Halle, 1870);  (t., 1871)  (t., 1872—1874, 3 seš.)  (překl., Lip., 1872);  (Halle, 1878—79, 2 seš.);  (také v lat. vydání, Karlsr. a Berl., 1886);  (v »«, sv. 2, Lip., 1892), dílo nejlepší toho druhu;  (Berl., 1893).