Soumračnem věku/Hrůza zamlklé bídy
I ve vsích usnula nenávist, jen bledé a choré odevzdání
za pluhem skřípajícím šlo po šedivé, smutné, zamlklé pláni.
Tam zástupy dětí hladových křičely po chlebě při západu.
Šel večer po vsích o berli, jak žebrák mdlý za lesy vzadu.

I po městech spala nenávist (ač po krčmách opilé hlasy řvaly
a kouřící, černé komíny se s vážností drzou pozdvihaly).
Ty hubené ruce u strojů, ty byly dnes nesmluveny, němy,
neb příliš byly již umdleny a příliš těžky visely k zemi.

A přece: z těch spupných nikdo dnes odvahy neměl tomu se smáti.
A žádný ten hrozný nehnul se pes, by nezachřestil svým těžkým zlatem
a každý, kdo krásnou ženu zřel, ji bál se přilákat gestem a slovem,
z nich každý kdo stáda zakoupit chtěl, se bál je pokoušeti kovem.

Neb všude dnes spala nenávist a před ní každý zamknul se s chvatem,
a zachřestit se každý bál tou něčí krví prosáklým zlatem.