Z mého kraje/Prolog
Kraj zapomenutý mi v srdci leží
jak perla v škebli, která vzrůstá roky.
A ona blýská jasem, sněhem sněží,
že zavírám ji v tyto prosté sloky.
Já po letech rozvírám s vášní listy
těch barev, stínů, prostých črt své mapy,
ráz kraje svého, meditaci místy,
šum lesů, bouří, kterou hučí slapy!
Ne příští život náš, ne příští zoři,
chci pravdu plání chytit smysly všemi,
má celá snaha v jednom světle hoří:
jen v lásce bez frází k té svojí zemi.