Sepsání války peloponnesské/37.
„Poněvadž tito Kerkyřané nyní nejenom za
přijatí své u vás řečnili, ale i prohlásili se, že prý
my jim křivdíme, nespravedlivě válkou je utiskujíce,
nutnoť, abychom i my připomenouce nejprve tuto
dvojí výčitku, potom dále řeč svou vedli, abyste i spravedlivosť
žádosti naší tím jistěji uznali a prosbu těchto
nezamítli bezdůvodně. Praví pak, že z opatrné mírnosti s nižádným
v nijakou smlouvu nevešli; ale tak
oni učinili z nešlechetnosti a nikoliv z poctivosti,
nechtíce totiž míti bezpráví svých nikoho ani společníkem
ani svědkem, aniž pak přivoláním si některého
soudruha v hanbu se vydávati. Již pak i město jejich
polohou svou té výhody jim dodává, aby sami raději
rozsudími byli nad urážkami, jež proti jiným páší,
nežli by jim to ve spolku s jinými možná bylo, poněvadž
sami velezřídka k sousedům svým plujíce, jiné
plavce, neštěstím zachvácené, zhusta u sebe přijímají.
A tímto svým čistým zdržováním se smluv zastírají
se nikoliv pro to, aby na křivdách jiným činěných
účasti neměli, nýbrž aby je samojediní páchati směli,
aby i tam, kde přesilu mají, násilí tropili, a jinde po
tajmu šidili i, když by někde co mohou vzali, bez
zahanbení zůstali. Avšak kdyby byli, jak dí, muži
šlechetní, mohliť ovšem, čím jsou bezpečnějšími před
sousedy, tím zjevněji počestnost svou dokázati, kdyžby
i práva svého dbali i jiným svého dbáti dopouštěli.