Na prahu ráje/Hodiny
Čtyřicet roků v lopotě a práci!
— však hodin neměli pro chvat a v zmatku:
ve dne je slunce, nocí kohout v statku,
a ráno budí děti je a ptáci.

Teď na stará jim léta pán Bůh splácí —
leč v síni prázdno jest jak po tom sňatku:
tři děti v světě, — čtvrté Bůh vzal v krátku,
— a bábě nějak steskem zrak se ztrácí…

A dědouš koupil hodiny jí bicí!
a v noci teď je oba poslouchají,
jak na ty svoje děti vzpomínají —
Leč rokem, když k nim přijde jedno z dětí,
tu pohledne do vetchoučkých těch lící, —
— a v hodiny… jak jim tak rychle letí!