Ohnice/Stromy
Vytrácely se pod oblouky,
jež jako luk se v ohbí chvěly
za hradbou kamenité louky.
Vytrácely se, odcházely.

Kde neporoste. Na té trati,
kde duší šat je roztrhán
a přece něco musí zráti
pro zimy vran. Pro zimy vran?

Kraj zapadaný. Jaké značky
pro hledající zobany,
pro smrtné lety bez zatáčky,
pro rty, jež nejsou líbány?

Ach, výše růst! — A jaké byly?
Jen málo mrtvé. Listnaté.
Tiché a něžné. V této chvíli
v mém srdci je snad potkáte.

11. VIII. 1940.