Poesie francouzská nové doby/Sestřenice
Má zima plesy své a často v neděli,
když v slunci žlutavém sněhy se zaskvěly,
jdu na procházku se svou sestřenicí.
„Nenechte na sebe čekati s večeří!“
dí matka.

              Jdem a zříme na ulici
třpyt pestrých toilet ve stromů zášeří,
juž dívku zebe, ona vám vzpomíná,
že mlha večerní zvedat se počíná.

Jdem domů. O krásném dnu spolu hovoříme,
jenž prchnul rychle tak, o lásce trochu sníme,
cítíce na schodech — nás hlad již pohání,
na rožni z kuchyně krocan jak zavání.

Poezie

fr:La Cousine