Rýmovaná kronika česká tak řečeného Dalimila/XCIX
Co-ť pak Čechy učinichu!
Svého vraha sobě za kněz zvolichu,
Rudołta, vévodu rakúského,
Ałbrechtova syna, krále říšského.
Vrah nemóž dobřě učiniti!
Jsa český kněz, chtieše všě české pány zbíti.
Ktož tomu nechce věřiti,
a chtěl-li by tiem jist býti,
otěž pana Jana Wartmberského
neb pana Jindřicha Lipského.
Kněz Rudołt kněžsky sě u stoła jmieše,
v jeho kuchyni kašě vzdy vřieše.
Snad to pro lékařstvie činieše,
neb mdłého života bieše.
Tehdy pravě královně,
tě šlechetně Vácłavovně,
s násilím s hradu Prahy vedú,
u podružstvie do města uvedú.
Snad že jejú otec též sirým pannám činił bieše,
Bóh otcóv hřiech nad dětmi mstieše!
Pak kněz Rudołt na pana Bavora jede.
na tej vojně v Ohraždějovicích snide.
Nepłačte ho, české děti,
neb račte to jistě věděti:
by-ť był pobył ten kněz živ déle,
była by pošła mezi pány veliká mele.
Listy jim po vóli dáváše,
ale jich złého chytřě hłedáše.
Neb tak j'mu bieš' otec kázal,
by o českej prosbě nic netázal,
a řka: „Daj Čechóm běłpucha a črnidła do vóle,
opěť jim otejmeš, šíju jim mečem ohole.“
Tehdy Vilém Zajiec srdcě udatného,
nełstivý přietel jazyka českého,
doby Křivokłáta, hradu králového,
i zbavi ten kraj plena švábského.