Pravý výlet pana Broučka do měsíce/VIII
(Nová naděje. — Peněžité rozpaky. — Důkaz o zbytečnosti němčiny a něco pro pány poslance. — Měsíční město. — Spolek proti týrání sluchu. — Život v měsíčních ulicích. — Nestřídmé požívání knih. — Hrozivý motýl.)

Novou naději vzbudilo v panu Broučkovi
veliké město, jehož fantastické věže se zatřpytily
na obzoru. Kde je město — uvažoval — jsou
zajisté i restanrace, v nicbž poslouží hostům celé
dopoledne nějakou snídaní na vidličku.

Ovšem za peníze! připaimatoval si a sáhl
pro tobolku. Nebrával s sebou večer do hostince
nikdy větších obnosů a následkem toho byla
částka, pozůstalá v jeho tobolce po útratě u Würfla,
veluii skrovná; stačila sotva na dva dny.

„To je teď celé tvoje jmění!“ řekl si trpce
náš přítel. „Na zemi jsi byl zámožný člověk
a tady budeš snad chodit s žebráckou mošnou.
Na tvůj pozemsky dům ti na měsíci ani žid
krejcaru nepůjčí.“

Zároveň mu napadlo: „A bezpochyby tady
neudám ani z toho pakatele než tenhle stříbrný
zlatník. Z těch papírových si mohu snad udělat
fidibusy. Neboť, kdož ví, má-li rakouský stát na
měsíci nějaký úvěr. A pak — kdo ví, znají-li —
ale to se rozumí samo sebou!“

Přece otázal se Blankytného : „Vy zde znáte
všichni německy?“

„Německy? Co je to?“

„Jakže? pro pána boha! Vy ani nevíte, co
to je německá řeč! Ne, to není možná. Tropíte
si ze mne jen šašky.“

„Aha, vy na zemi hovoříte bezpochyby několikerým
jazykem? My mluvíme jeu česky.“

„Česky? Jen česky? A nevíte ani, že je
nějaká němčina na světě?“

Tu již stál panu Broučkovi rozum. Blankytný
musil mu neuvěřitelnou věc znova potvrdit.

„A to jsem se dostal do hezké krajiny!“ bědoval ubohý pozemštan.

„Jsou to pěkní Čechové, když nemá žádný o němčině aui potuchy! A ještě se nestydí mluviti o svém vzdělání! — Tak, ty
papírové zlatky mohu teď skutečně hodit za hodinkami.
Neznaji-li němčinu, umí maďarsky ještě
méně. Přece měl pravdu rukavičkář Klapzuba,
když huboval „u kohouta“ na poslance, že nám
nevymohli ani ta mizerná dvě česká slova na
zlatovkách. Teď jsem tím připraven o tři porce
pečeně a hezkých pár sklenic!"

Ta němčina vrtala Broučkovi hlavou tak,
že otázal se znova: „Řekněte mi, člověče, tedy
zde nemáte ani německých zkoušek na universitě?
Nemluví u vás německy ani dámy na ulici, ani
herci za kulisami, ani mladí doktoři, kteří se
připravuji na budoucí státníky? A jak pak mluví
zřízenci na železnicích, jaké pak máte nákladní
listy a platební archy, hlavy protokolů a poštovní
razítka?“

„Neznám ty věci, ale ujištuji tě, že je u nás
všechno jen české.“

„Jen české! Ale vždyt nejsou takové věci
bez němčiny ani možné. Máte to zde asi čistý
pořádek. A což slavné úřady?“

„Nemáme žádných úřadů.“

„Žá — žádných úřadů? Prosím vás, jak
pak můžete žíti bez úřadů?“

„Máme jen kritické tribunály, které podle
paragrafů rozličných estbetik uatabují na skřipec
A popravuji literární výtvory.“

„Ale berní úřady přece máte?“

„Nevím, co to je.“

„O, přeštastný člověče! Nemohu tomu ani uvěřit!“ zvolal pan Brouček a dodal k sobě: „ Tohle je na měsíci jediná moudrá věc a měla
by se věru také zavčsti na zemi.“

Pak tázal se dále: „A co pak vojsko —
jářku? Armádní řeč — ahá! Přece mi nebudete
chtět namluvit, že také důstojníci mluví česky?“

„Nemáme žádného vojska, poněvadž se potýkáme
toliko pérem a místo krve proléváme jen
inkoust.“

„Tohle není také špatné zařízení,“ pomyslil
si Brouček. „Inkoust a brky jsou po čertech
lacinější nežli repetýrky a lidská krev.“

Nyní vznášeli se již nad městem. Jestliže
Brouček prve podivil se holubníku měsíčního
fílosofa, zamotala se mu teď hlava z divadla,
které viděl pod sebou. Byla to babylonská směs
nejpodivnějších tvarův a slohů, prava orgie stavitelské nevázanosti.

Pan domácí připomenul si, že
někdy za noci, když se hrával domů od Würfla
nebo od „kohouta“, míval prazvláštní zrakový
přelud, který mu jevíval Prabu v nevídané, přepodivné proměně: všechny domy stály na křivo,
jeden sem, druhý tam, okna byla přemetána jako
karty po karbanické rvačce, balkony navštěvovaly
se navzájem přes ulici, štíty se protahovaly do úžasných výšek, střechy dostávaly velbloudí hrby
a komíny rejdily po nich jak opice, kamenný
most kroutil se jako had a sochy na něm hrály
si „škatule, škatule, hýbejte se“, Karlova ulice
byla proměněna v tunel a protahovala se zvolna,
jako dalekohled, do nekonečné dálky, staroměstská
radnice zacházela se svou historicky památnou
věží jako opilý ponocný se svou halapartnou —
ale to všechno byla jen usedlá hra proti fantastickému
reji měsíčního města.

Zde mněl jsi viděti divoce přebujnělou gotiku
s chaotickou zmotaninou počernalých pilířů
a špičatých oblouků, roztodivných ornamentů a nejbizarnějšich nestvůr, jaké kdy zplodila bujná fantasie středověku; tam zase čarovnou nádheru maurského slohu, nebo pohádkový přepych indické
architektury; onde divy rokoka: tu malebný
zlomek starých Benátek; tam kus Cařihradu —
mněl jsi viděti, nebot při druhém pohledu jevily
se ti jen přepodivné zkrouceniny a zkomoleniny
všech těcbto slohů a leckde byla slátána z různých jejich živlů pravá

Chiméra architektonická,
na příklad gotická katedrála s románským portálem
a copovými vázami místo křížových kytek.
Namnoze vymykala se ta měsíční architektura
ze všech slohových reminiscencí a pouštěla obraznost
bez uzdy do říše nemožnosti, kde také
poetové s oblibou staví své pohádkové paláce,
s oblibou tím větší, poněvadž k tomu nepotřebují
nižádných studií v dějinách umění a podobných
nevděčných oborech. A každá věž v té směsi
strměla v nedozírnou výši, každý oblouk byl
úžasně směly, každá báň velebná, každý arkyř
závratný, každá chodba tajuplná, každá perspektiva
kouzelná, víe velkolepé, ohromné, grandiosní,
báječné.

A jako měsičané bylo i to jejich město
jaksi větrné, spiše vzdušnému třpytnému obrazu
faty morgany, nežli skutečnému městu z kamene
a cihel podobné.

Ke konci sluší dodati, že všecko jen se
hemžilo spoustou karyatid, sfiug, okřídlených lvů,
gryfů, soch, nestvůrných chrličů, křížových kytek,
vás, fantastických větrných korouhviček, že každou
píď omítky pokrývaly pestroskvělé fresky a celý
ten Babel zdál se šíleně křepčiti při zvucích
neslýchané hudby. Ba mohl jsi mysliti, že město
samo jest jediný kolosalní hudební nástroj.

Ozýval se velebný zvuk varhan, hlaholily
obrovské zvony, tu z balkonu zaznívala loutna,
tam v okně nyla flétna, jinde chřestily kastaněty
a zvonil tamburin, opět jinde hřmotil tamtam.
bylo slyšeti šalmaje a cimbály, harfy a dudy.
lýry a bubny — každý dům přispíval vydatně
po svém k obrovskému koncertu, z něhož vyznívaly
také choraly valných zpěváckýcb sborů
a srdcervoucí árie.

Ó, sluchu, odstrčený pastorku mezi smysly!
Pomyslil jsem si to tisíckrát a snad jsem to
někde již i napsal. Ale napsal bych stokrát znova,
aby si toho konečně povšimla macecha společnost,
Hle, strážci obecného blaha chrání úzkostlivě
zrak náš před necudnými obrázky a krvavým masem řeznických kár, čich náš jest bezpečen ve slušné společnosti před nelibými zápachy; ale kdo chrání můj sluch třeba v nejskvělejším saloně
před hudebními neslušnostmi, za které musím
ještě vzdávati nadšenou chválu?! Ba věru, sluch
nemá žádné záštity, jest ve psi vydán každé
holčici, která si zamane státi se slavenou primadonou, každému zamilovanému flétnistovi, každému
kloučkovi, který si vzpomene jezditi svým nemotorným
smyčcem po mém uchu od rána do večera.
Jak mohu ku přikladu teď soustřediti mysl na
měsíční město a vylíčit náležitě jeho divy, když
krásná neznámá pod mými nohami v prvním
poschodí vzala si do hlavy opakovati nějaký
Straussův valčík tak dlouho, až ho konečně přehraje
bez chyby, což se patrně nestane nikdy!

Vřele odporučuji svým spolutrpitelům založení spolku proti týrání sluchu, který by pracoval všemi zákonitými prostředky k tomu, aby zřízena byla na míli cesty ode všech obydlených míst
zvlaštní hudební kolonie, kam by se navždy
odkázala všechna třinohá i dvounohá uchu lidskému
nebezpečna havěď.

Odvolá-li se některy souspřeženec té čeládky
na měsíční město, jehož musikální vřavu jsem
shora vylíčil, budiž upozorněn, že my pozemšťané
nemáme ušní bubínky tak zařízené jako obyvatelstvo
měsíce, čehož důkazy najde čtenář v některé
z následujících kapitol tohoto cestopisu.

Pegas letěl nyní dost nízko, tak že mohl
pan Brouček zahlédnouti s ptačí perspektivy též
pouliční život města. Arci zachytil krátkým přeletem
jen několik oku nápadnějších rysů. Zvláště
podivil se masopustní strakatosti měsíčních krojů;
pan domácí ve svém solidním pozemském oděvu
pohlížel s pohrdlivou útrpností na tu pestrou
směs, v niž nebylo jediného slušného sakka, císařského
kabátu, svrchníku nebo fraku, nýbrž samé
podivné různobarvé řízy a havy, kterých by
žádný vzdělaný a pořádný člověk na zemi beze
studu nevzal na sebe. To jsme my pozemští
Čechové přece jinší chlapíci — pomyslil si s pýchou —
u nás najdeš i v nejbídnější vesnici jen slušné krejčovské dílo, i ty potrhlé čamary bohudíky skoro vymizely a takovouhle měsíční maškaru by na ulici sebrala policie!

Trochu podobná pozemské jest pro první
pohled úprava hlavy měsíčanek;
ale přihlédneš-li lépe, shledáš,
že domnělé moderní pokryvky
vlasů jsou vlastně všelijaké lastury,
škeble, houby, motýly,
ptačí hnízda, veliké květy
svlačců a macešek, chomáče
strakatých per, ba i celí ptáci
a podobné pitvorné věci. Jinak
odívají se také v nesmyslné
měsíční řízy, obyčejně sněhobílé
nebo zlatotkané, které
vlají kolem nich divnými řasami
a třásněmi.

S nelibostí pohřešil pan
domácí na měsíčních dámách
pikantních houzíků a ofin. Úpravu vlasů nosí
vůbec velmi nedbalou. Maji sice vesměs vlnivé
kadeře, ale nepoutají je žádnými hřebeny nebo
jehlicemi, tak že padají, jak se jim líbí, temnými
ručeji na ramena, šij a ňadra neb jako zlatá
gloriola třepetají se kolem hlavy.

Pozoruhodné jest, že všechno na měsíčanech vůbec ustavičně se pohybuje: kadeře vždy poletují,
rty se chvějí, ňadra se dmou a roucha vlají.
Vezmete-li k tomu, že následkem své vzdušné
lehkosti zvláště měsíčanky stále hopkují, tančí
a se vznášejí, pochopíte, že promenáda po měsíčních
Příkopech poskytuje prazvláštní pohled.

I jinak lišily se ty ulice svým rázem nemálo od pozemských.

V Praze na příklad vyznačují stálou fysiognomii ulic vedle rozličných

jiných obchodů hlavně uzenáři, hokynáři, pekaři, řezníci, materialisté,
moukaři, cukráři a jiní prodavači jedlých
věcí, zejména však restanrace, hostince, plzeňské
pivnice, kavárny, sklady lihovin a podobné obchody,
kterýchž je u nás bezmála více než advokátních
kanceláří. V měsíčním městě rozhlížel se však
pan Brouček nadarmo po takových závodech;
místo nich postřehoval tu jen obchody s květinami,
sklady obrazů a soch, obchody s hudebninami
a nesčíslná knihkupectví. Téměř ob dům
nacházel se takový závod, před nímž kupila se
mračna zvědavých, a jehož dvéře sotva stačily
proudům vcházejících a vycházejících kupců.

„Toť je tlačenice u těch vašich knihkupců,“ divil se pan Brouček. „U nás nebyl takový shon ani tehdáž, když se prodával životopis vraha
Schenka!“

„Ó, k našim knihkupcům je takovýhle nával
každý den,“ pravil měsíčan. „Nestačí od rána do noci nositi objednané literární pamlsky do
čítáren, pří závodu zřízených, a prodávati knihy přes ulici —“

„Aj, tot zde čepujete literaturu jako u nás
v Praze plzeňské,“ smál se pozemštan.

„My zde právě žízníme po duševních občerstveních,“ odvětil s důrazem, vážně jeho průvodce. „Již přede dnem, nežli jsou knihkupectví otevřena, tlačívá se před nimi dav nedočkavcův, aby se hned po ránu opojili nějakým cyklem sonetů a sotva že jej doma pohltali, již spěchají zase, aby si pochutnali na některé epické
básni —“

„Pěkná to snídaně na vidličku,“ zabručel
pro sebe pan Brouček.

„Ba mnozí prosedí v čítárnách celý den až pozdě do noci,“ pokračoval měsíčan. „Poněvadž zhusta náruživí čtenáři, opojeni přílišným požitkem básni a románů, dopouštěli se nočních výtržností,
ukončuje se v řádných měsíčních knihkupectvích vydávání knih o půlnoci, a tu ještě některý nenasyta poručí si najednou pět sbírek básní a neustane, dokud je nevyprázdní do poslední sloky.“

„Prosím, přestaňte — přestaňte už!“ zvolal
pan Brouček, jedva se drže smíchem na pegasu. „Že v některých pivovarech zavírají o půlnoci
sklep, a že si dávají pijáci přinésti pět sklenic
najednou, to jsem nejen slýchal, nýbrž i sám
zkusil; ale knihy — pět knih najednou — puknu
smíchem!“

„Mně zase je k pláči ten tvůj smich z našich
ušlechtilých vášní,“ pravil měsíčan a začal skutečně
vzlykati. „Obráží se v něm zřetelně hrubý
materialismus vás bídných pozemštanů, kteří
tíhnete jen k mrzkým požitkům tělesným.“

Pan Brouček byl těmi slovy opět upamatován na svůj ubohý žaludek.

Měl již vskutku notný hlad.

„Plačte si nade mnou, jak vám libo,“ řekl vzdorovitě, „já
bych v té chvíli přece dal přednost řádné snídani pred nejkrásnější básní na světě. Snad bychom se mohli spustiti dolů na nějaké malé posilnění —“

„Toho není třeba,“ odpověděl měsíčan. „Tamhle kyne nám palác spanilomyslného mecenáše Božidara Čaroskvoucího, jehož bezmezná pohostinnost bohdá vyhoví tvé nestřídmosti, nad níž skutečně žasnu —“

To je dobré! pomyslil si Brouček. Žasne nad mou nestřídmosti! Snad nemyslí, že jsem se měl najísti jeho Etherey!

„Jenom aby nás tam nepohostili zase jen zbrklou filosofií!“ pravil.

„Ó, Čaroskvoucí má vždy pro své hosty
vydatné hmotné občerstvení,“ ubezpečoval jej
měsíčan. „Ostatně zdá se, že tam ještě dorazíme
k jitřní hostině, která se u našeho mecenáše
odbývá trochu později než jinde. Počkej, podívám
se na nebeské hodiny.“

Obrátil se po srpu zemském na obloze, ale při tom zabloudil jeho zrak i na zad.

„Nastojte! Pohleď!“ zvolal.

Brouček pohlédl směrem, kam Blankytný
ukazoval, a spatřil ve vzduchu cosi jako velikého
motyla, letícího k městu.

„Nic ti nepraví tvé srdce?“ řekl měsíčan. „
Nepoznáváš jí? Nepoznáváš Ethereu, jež na
svych křídlech motýlích a na perutích milostné
touhy chvátá za tebou ?“

„Ó běda!“ zvolal pan domácí úzkostlivě. „Jen rychle, rychle, snad jí ještě upláchneme!“

Měsíčan švihl pegasa dlouhou lodyhou sněhobílých
lilií, jež mu sloužila za bičík, a křídlatý
kůň doletěl mžikem k ohromnému, zářícímu paláci,
na jehož práh s nimi se snesl.

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom I/VIII