Plamínky/Všední den
Jde večer velkým smutkem smutný…
Jdou ulicí tvou žebráci.
V špinavých hadrech přejdou mimo,
ten zpříma, ten se potácí,
ten vyhrožuje, proklíná,
a ten zas v pláči vzpomíná —
— Neslyšeľs? — V planém hluku včel
jako by buben zazvučel…

Má večer svoje kouzlo tiché.
Však proto nehleď na ženy!
V hedvábných šatech přejdou mimo
ty ctnostny a ty zkaženy —
z nich každá úsměv na líci
jde vstříc své vlastní vichřici —
— Neslyšeľs? — V planém hluku včel
jako by buben zazvučel…

Den za dnem víc mé srdce stůně
a marně bolest přemáhá.
Co chtěl jsem dříve, nepostačí:
klid pevný, pevná rozvaha.
Slyš! Kterak buben vábí zas:
Je války čas! Je války čas!
A kdo jím srdce omámí,
jde za námi — jde za námi!