Olomoucké povídky/Tuto sě píše div, kterak sě pán buoh ukázal svatému Augustinovi.
O svaté trojici velmi nesnadno jest mluviti, neb když svatý Pavel byl do třetieho nebe vtržen a tu okamžienie přepovýšených, tajných věcí zazřev, avšak odtad sě vrátiv, nic všetečně o svaté trojici mluviti nesměl, než podiviv sě v tom velikém ohromení, řekl jest: »Ó, převysoká výsosti bohatstvie múdrosti a uměnie božieho, kterak sú neobklíčeni súdové jeho, ižádným rozomem nepostižené cesty jeho. I zdali jest kto poznal smysl boží anebo jeho rádcí byl?« A protož múdrý Šalomún to skrze obdarovánie božie múdrostí řekl jest: »Jakož ten, jenž strdí jie mnoho, jest jemu škodno, takž ten, ktož o blahoslavenství božiem žádá přieliš, [móže] ohromen býti od chvály božie.«

A protož praví svatý Augustin v kněhách O svaté trojici: »Ktožkoli hledá, kterak sú v jednotě tři osoby, otec, syn i duch svatý, nikdiež tak nebezpečně zablúditi nemóže ani pracnějie. Ale komuž dá buoh nalézti, nic utěšenějšieho nenie.« Toho potvrzuje také múdrý Šalomún a řka: »Výše svého rozomu ničehož nasáhaj!« A protož čte sě o svatém Augustinu, že když kněhy O svaté trojici skládal, najprvé sě skrúšeným srdcem mocně bohu poručil, toho na bohu prosě, aby mu dal o tak velikých nesnadnostech právě a duostojně psáti. A když jednoho dne, chodě po mořském břehu, o svaté trojici myslil, nalezl jedno děťátko velmi krásné, střiebrnú lžičkú mořské vody nabierajíce a v malú jamku lejíce. Jemužto sě svatý Augustin zasmáv vece: »I co činíš, milé dietě?« Děťátko odpovědě: »Chci všicku mořskú vodu do této jamky přelíti!« K němužto svatý Augustin vece: »Kterýmžto obyčejem móžeš učiniti, ano moře veliké, lžička malá a malá jamka?« K němužto dietě vece: »Mně to snáze bude učiniti než tobě, cos zamyslil naplniti. Tos sobě v úmysl vzal, aby ve všech kněhách o přepovýšených nesnadnostech svaté trojice psal. Jehožto ižádní smyslové nemohú obklíčiti ani kteří rozumové snésti. A tvé kněhy sú jako malá jama těch velikých nesnadností zdržeti a tvój rozum jest jako malá lžička z tajnice božie nabierati. A svatá trojice jest bezpřiemně veliká hlubokost.« A to řekl[o] děťátko i zmizalo.

O tom sě také v kněhách jedněch starých Ezdre píše, že když Ezdráš v jeden čas o nesnadnostech o božiem sdružení zvěděti chtieše, tehdy anděl z nebes naň zavolal a řka: »Pokus, móžeš-li oheň na váze a vietr loktem změřiti a včerajší den, aby dnes byl, odezvati.« Jako by řekl anděl, když toho, ješto jest malá věc, nemóžeš učiniti, kterakž tehdy chceš o převýšených nesnadnostech věčného božstvie, všetečným zámyslem ptaje sě, zvěděti. O tom krásně Izaiáš prorok praví skrze ducha svatého zjevenie a řka: »Jenž serafín, ti andělové, dvěma křídloma zastieráchu nohy jeho a dvěma létáchu.« Skrze to sě rozumie tak, že jedno zasloňováchu hlavu a nohy jeho, skrze to sě rozumie, jenž buoh, ješto jest počátek i skonánie všeho bytie, toho náš rozum nemóž postihnúti. Ale že ti andělové prostředka o tom proročském vidění nezastieráchu, dávají nám rozoměti, že všecko, což jest kdy od božieho všemohúcenstvie pošlo, to móž našim rozomem poznáno býti podlé řeči svatého Pavla, jenž takto die: »Od velikosti všeho stvořenie poznán bude stvořitel.« A poněvadž o svaté trojicě mluviti nesnadno jest, však máme pravým srdcem věřiti, že otec, syn, svatý duch vše jeden hospodin jest duši spasitedlno. A toho móžem rozličným pěním i písmem i podobenstvím i mnohými divy dovésti. Najprvé kterak sě v prvních kněhách Mojžiešových čte, že když buoh otec člověka stvořiti chtěl, neřekl jest: »Učiním člověka«, ale: »Učiníme člověka k obrazu našemu«. Jenž jest řekl: Učiníme, dává nám znamenati, že jest svatá trojice v osobách. Jenž praví: k obrazu a ku podobenství, dává nám znamenati, že otec i syn i duch svatý jest jeden hospodin v zjednané podstatě. Toho také móžem potvrditi andělským pěním, nebo tak píše Izaiáš prorok, že andělé vždy volají: »Svatý, svatý, svatý hospodin buoh!« Jenž praví třikrát: svatý, znamená v svaté trojici tři osoby, jenž praví: buoh hospodin, znamenává sě možnost v jednostajenství svatého božstvie. To sě také potvrzuje skrze Davida, jenž praví a řka: »Požehnaj nás buoh, nás buoh požehnaj, požehnaj nás buoh a bojte sě jeho všickny krajiny země.« Jenž praví třikrát: buoh znamenává tři osoby v svaté trojici, jenž praví: a bojte sě jeho všickni, znamenává, že jest vše jeden buoh. Toho také potvrzuje svatý Jan Evandělista: »Třie jsú, ješto svědečstvie vydávají v nebesiech: otec, slovo a duch.« A ti třie všejedna věc jsú, nebo jakež jest slunce najprvé, že jest veliké a krásné, druhé, že hřeje, třetie, že svietí a paprslek sluneční od slunce pocházeje, takež od otce ani učiněn, ani stvořen, ale urozen jest syn. A jakež od slunce horkost pocházie, takež duch svatý od otce a syna pocházie. A jakež přitozenie slunečné v své podstatě, samo o sobě jest, takež buoh v své věčnosti jest o nižádného, než sám od sebe vždy jest. To vše potvrdil sám hospodin skrze rozličné divy. Najprvé jakož píše mistr Euzebius a řka, že když jeden kacieř ariánského bludu dietě křtil a pravého řádu osob svaté trojice nejmenoval, než řekl: »Křtím tě ve jmě ducha svatého otce«, tehda inhed voda křtitedlná zmizala. Jiný div píše mistr Robertus a řka, když jest biskup vozarenský jednoho času mši slúžil, spadly jemu na oltář tři drazí kamenové, jenžto znenáhla spolu sstúpivše sě, v jeden krásný kámen sě obrátily. Jenž ten kámen, když v jeden kříž, v němžto mnoho jiného kamenie bylo, vsadi, všecko jiné kamenie, nemoha toho kamene krásy přetrpěti, vypadlo jest. Píše také mistr Jan Damastenský a řka: »Když jednú v tom městě Constantinopolim mor byl, tehdy jeden robenec z prostřed lidí k nebesóm vtržen. A tu této piesni od andělóv sě naučil svaté trojice. A potom sě odtad na zemi vrátiv, zazpieval a řka: ‚Svatý bože mocný, svatý silný, svatý a milosrdný spasiteli, smiluj sě nad námi.‘ A jakž tu anjelskú pieseň lidé zazpieváchu, tak inhed mor přestal.« Takže sě skrze ty divy dokazuje, že jest otec i syn i duch svatý všejeden hospodin. A protož dobře die svatý Jan Evandělista: »Třie sú«, to jest ve třech osobách zřiezeni. Neb jiná jest osoba otce, jiná syna a jiná ducha svatého. Ale otcovo a synovo a ducha svatého jest jedno božstvie, spolu rovná chvála, spolu věčné blahoslavenstvie. A když jest našemu smyslu rozoměti nesnadno, jehožto smysl schrániti nemóže, ta svatá viera naplní. Tehdy jest každému člověku všemi činy podobné za to hospodina prositi, aby což jest nesnadných o bohu věcí, jichžto tělesným smyslem zde dostihnúti nemóžeme, to jest, kterak jest otec, syn a duch svatý ve třech osobách a v jedné jednotě všejeden hospodin, to jemu všemohúci bóh v nebeském království rač pro jeho pravú vieru oznámiti a v té známosti popřej přebývati na věky věkóv. Amen.