Ottův slovník naučný/Spolijní právo
Spolijni právo (, něm. ), ve středověku právo od různých osob k movité pozůstalosti po duchovních si osobované. Králové a samostatná knížata činili nároky na movitou pozůstalost po biskupech, pokládajíce je za své lenníky. Příkladu jejich následovali jiní pánové, zejména patronové a advocati, osobujíce si týmž způsobem právo k pozůstalosti po nižších duchovních. Círk. zákonodárství tyto nároky zavrhovalo. Přes to však často sami biskupové, ba i papežové činili s-m p-vem nárok na čásť pozůstalého majetku duchovenského. Naproti tomu zjednávalo si již od XII. stol. duchovenstvo zvláštní výsady, knížecí nebo papežské, jimiž nabývalo práva svobodně testovati o svém majetku. Poněvadž pak někdy i ti, kdo vykonávali , práva toho dobrovolně se vzdávali, vyvinul se znenáhla u duchovních obyčej testovati svobodně. Více o tom u Rittnera, Círk. právo katolické.