Bludné duše/Oddíl první/V
Bylo v neděli po ranní. — Dnes trvala o dobrou
čtvrť hodiny déle než obyčejně. A když šli
lidé z kostela, nemluvil nikdo o jiném, leč
o novém panu páteru a jeho kázání.

Však jsem vám, tuším, pověděl, že nový kaplan Okrouhelský byl kazatel rozený. Za základ první řeči své na
zdejší osadě vybral si slova z evangelia svatého Matouše: „Mistře, víme, že pravdomluvný jsi, a cestě Boží v pravdě
učíš, a nedbáš na nikoho, nebo nepatříš na osobu lidskou!“ Lidé v kostele byli jedno oko a jedno ucho. Když jim
pověděl: „Narodil jsem se pod střechou doškovou, jako
jsou ty vaše zdejší, vyrostl jsem mezi lidem, který myslí
a cítí jako vy, přicházím mezi vás, abych žil s vámi,
abych vám ukazoval cestu, kterak se slouží Bohu a kterak
se slouží zemi, ve které jste se narodili vy, ve které odpočívají
vaši otcové a ve které si odpočinete jednou i vy,
abych učil vás milovati Boha a milovati řeč, kterouž se
k tomu Bohu mému i svému modlíváte“ — tu rozplakalo
se všecko v kostele.

Tento kostel býval před bělohorskou bitvou kališnickým, farářoval tu kněz utrakvista, potom přišly vojny
a všecka psota, která jen mohla na zemi přijíti. Švédové
kostel vypálili, faru už dříve císařští rozbořili, a teprv
když nastal pokoj, vystavěli nový kostel a u samého kostela
novou faru; ale co stojí tenhle chrám, dozajista
takových slov nebylo v něm slyšeti.

Kostelník vrtěl povážlivě v zákristii hlavou; tady cos pošeptal
jednomu sousedu, za chvilku opět jinému a při
tom si vždycky urovnával počlivě uhlazený vlas a utíral ústa čistým bělounkým šátkem. Ale sedláci jeho poznámek neslyšeli,
v uších zněla všem slova kazatelova o zemi a jazyku jejich jako zákon nový, do dneška neslýchaný.
V jejich hlavách, v nichž měli pokoj, co jsou živi, a takové
ticho, jako v lebkách po kostnici rozházených, začínalo
několika těmito slovy svítati; a zdálo se, jako by
se oči jejich leskly jasněji a tváře jako by se zardívaly.
Mladý kněz dovedl mluviti k srdcím prostého lidu. Jedinému
snad kiostelníkovi bylo dnešní kázání dlouhé a při
tom také trochu světské. Ve službě zákristiána při chrámu
páně v Okrouhlině strávil už hezkou řadu let. Co jen sjezdil s panem farářem poutí — ale takhle nekázali
ještě nikde, a byli to také dobří kazatelově. Do Slaného
na porciunkuli zvali z okolí vždycky nejlepší; ale každý
to jinak bral. Když kázal na příklad zdejší pan farář,
málo kdo v celém kostele poslouchal; v zákristii povídali
si sedláci o robotě, panímámy v lavicích podřimovaly,
děvčata myslila na odpoledne a hoši si prohlíželi parádu.
Pan farář kázával vždycky stejně; z dnešního evangelia
na příklad nevzal nikdy jiný text než: „Dávejte, co jest
císařovo, císaři, a co jest Božího, Bohu.“ Byl už v Okrouhlině
farářem přes třicet let a o tom výroku kázati třicetkrát jest umění….

„Věřte, jaktěživ jsem neslyšel něco takového!“

„Ten bude hnedle velikým pánem!“

„Nebylo by to ze zdejší fary ponejprv; nebožtík otec
můj říkával, že jeden kaplan zdejší stal se biskupem.“

„Nestydí se za nás; slyšeli jste, jak řekl, že jeho
kolébka stála zrovna pod takovou střechou, jako jsou
ty zdejší.“

„Ale co jen s tím chtěl, že máme milovati tu svou
řeč, ve které se k Pánubohu modlíme! Kdo pak a kde pak
mluví nyní po česku? Na úřadě se za to stydí nejposlednější
mušketýr, v panské službě si zaněmčí rád i každý
skoták, a sejdou-li se z kraje dva sedláci a umějí-li tucet
cizích slov, dívají se na nás jako páv s kalence.“

Tak hovořili ti, co zaměřili z kostela ku Bdínu. I mezi těmi, kteří zabořili k Jiřicům, byl mladý kněz
předmětem živé rozmluvy.

„Dej Pánbůh, aby tu jen mezi námi hodně dlouho pobyl,“ pověděl rychtář Květ.

A snopkář Skůra, ač byli všickni na ranní, se nezdržel, aby dnešní kázání do slova odpoledne u mistra
krejčího neopakoval. Skůra měl zvyk ještě vždycky přidati
soli — a dnes solil o přítrž. Byl jeden z nejbedlivějších
křesťanů v osadě. Ale pan farář se ho bál, protože si
pamatoval, co kdo v Okrouhlině za třicet let a snad ještě
déle kázával. Kostelník se Skůrovi vyhýbal na sto kroků
a říkal mu „starý furiant“. Skůra byl sedmdesátník a
ještě jako mladík; se svou starou měl několik dětí, ale
ty se k němu tuze nehlásily a on k nim také ne. Měl
tvrdou hlavu, a lidé s ním neradi něco začínali. Skůra
nikdy slov nevybíral a zdvořilosti bylo u něho jen na
kvintílíky. Za mladých let býval pověstný hráč; báli se ho
i husaři, kteří ve zdejším okolí tenkrát byli rozloženi.
Později však, když musili živiti několik krků, se mu bujná
krev usadila. Z jara a na podzim pošíval střechy. Chodili
pro něho zdaleka: neuměl to tak nikdo urovnati, ušlapati
a učesati jako Skůra z Jiřic. Na sto kroků bylo znáti, kterou střechu on měl pod svýma rukama. A když tak
seděl na latích, bylo ho slyšet na čtvrť hodiny, jak si
vyzpěvoval. V létě chodil za vodu do Němec na žně, a
když se vracel, říkával, jak se ti Němci o něho rvali,
protože pod jeho hrabicí zůstávalo strniště jako by ho
umetl. A vrátil se pokaždé s hezkým penízem. — A kdykoliv
co dokázal, podíval se po posluchačích, jako by chtěl
říci: „A že to neumím?“ Nahlas pak prohodil: „Škoda
věčná, že se neznám v knihách; pak byste nepotřebovali
chodit do Okrouhliny.“

První školu odbyl si Skůra u Pozdenského slouhy,
ostatní někde prý ve dvoře na Tuhani.

„Ale nyní nám to bude za to stát abychom vážili
kroky do Okrouhliny. Tenhle pan páter nám tu cestu
vždycky zaplatí. Když dnes začal, skoro jsem mu nerozuměl;
však potom rozvázal, až se nám třásly duše, až se
nám třásly hlavy, až se nám kalily oči.“ —

Když zasedali dnes na faře k obědu, usmíval se pan
farář co nejpřívětivěji.

„Měl jste tam mnoho lidu? — Vždyť jsem řekl, že tu máme hodné osadníky. Nemohli se vás ani dočkati;
pořád obléhali faru s otázkami, kdy přijdete.“ Pan farář
vybral svému kaplanu nejchutnější kousek výborné zvěřiny.
Na Okrouhelské faře nebyla nikdy nouze o srnce. Po
obědě přinesla panna Kačenka dobře zazátkovanou láhev.

„Na vaše zdraví, pane bratře! Na naše přátelství!“

Pan farář připiv panu páteru, a usednuv pak do lenošky, upíral naň přihnědlé oči a rtoma pohrával mu opět
nejvlídnější úsměv; potom začal vypravovati o sousedních
farářích.

„Však vás s nimi co nejdříve seznámím; jsou to
hodní pánové. A pouti slavívají se v našem okolí hlučně;
bývají to pravé bratrské sjezdy, přijíždívá i Tuřanský. Už
je starý pán, ale zásoba jeho vtipů jest nevyčerpatelna.
A jsou perlivější než tohle mělnické, ačkoliv jest pravé.
Pozdenský zná ve zdejších lesích každou květinku a při
tom je hluboký myslitel. Možno se od něho ledačemus
přiučiti. — Jen jednou se nám tu pokoj a láska bratrská
zkalily; už je tomu nějakých dvacet let. Bohužel, že
rušitelem svaté harmonie byl spolubratr na jedné z nedalekých
far; s nikým nic neměl, kněžím se vyhýbal,
jejich společnosti nemiloval. Nejspíše byste ho byl ještě
nalezl mezi sedláky. A tu vám jim vypravoval, čeho selské
mozky snésti nemohou. A když kázával, často slovo Boží
opomíjel, mluvíval o národě, o lásce k otčině, o lásce
k Pánubohu jen tak mimochodem. Lidé ho arci rádi poslouchali
a viděli v něm svého zastance; ale páni viděli
v něm buřiče. Pan direktor šel jednou také schválně do
kostela, posadil se do vrchnostenské stolice, nastrčil si na
nos brejle, podepřel si bok a poslouchal. Mladý kněz chtěl
mluviti o povinnostech poddaných k vrchnostem. Ale Bůh
ví, co mu přišlo do hlavy, že začal o povinnosteech vrchností
k poddaným; ale když šli lidé z kostela, sedláci se
kupili dohromady a jeden se jich ptal, zdali dle zákona
Božího slušno robotovat a zdali dle evangelia slušno na
pány se dřít. A potom se vyskytovaly noviny: tu nechtěli
na robotu, tam zase do lesa na lásku, jinde si zase
z úředních poslů tropili smích, a ještě jinde navalili kameny
na cestu, kudy měli jeti pan vrchní s justiciárem;
a všecka ta tvrdosť selských hlav přičítala se nezkušenému
knězi. — Můj Bože! — Přeceť výslovně praví svatý Pavel: „Každá duše mocnostem vyšším poddána buď.“ Říkali
o něm, že je tak učený, studoval, Bůh sám ví kde a co,
a tohle nevěděl. Zeptejte se na to u nás školního dítěte,
a poví vám to každé. Potom byl napomínán; ale nezpomohlo to. My se musili jeho společnosti vystříhati, aby
neřekli, že s ním držíme za jeden provaz." — Pan farář
patrně zapomněl, že řekl před několika okamžiky, jak se
mladý bratr vyhýbal jim. — „Jednou zbili v Žabovřeskách
mušketýra, že měl modřiny po tři neděle, jindy zase uřízli
nejmilejšímu koni pana direktora ocas, a kdesi za Srbčem
chytili mu psíka a oholili ho břitvou. Jednou opět přišel
pan správce s naběhlou tváří s pole, a to všecko psali na
vrub panu páterovi. Dopadlo to s ním také špatně. Tam v té osadě povídají si do dneška, jak jednou přijel černý
vůz celý zabedněný, kolem vozu jechali čtyři husaři, dva si došli pro pana pátera, pozvali ho do vozu a odjeli s
ním, že se nikdy žádný nedověděl, kam. Vidíte: to měl z toho! A proto: na kazatelnu patří slovo Boží! A od
těch dob tu panovala mezi námi bratrská láska ustavičně.“

Zvonili na požehnání, když Kačenka přinesla kávu;
pan páter se zdvihal.

„Seďte, seďte, budou zvonit ještě jednou. Poslužte si,
bratříčku — jste doma, jak u rodičů.“

A mladý kněz porovnával v duchu zdejší faru s tou
chaloupkou, na níž šedala se došková střecha sem tam
prozelenalá mechovím, pod níž světnice se sčernalým, dřevěným
stropem, a v té světnici na průčelní stěně řada starých obrázků; svěsil hlavu a něco mu pravilo: „Jsi přece jen v cizině, a v cizině těžko býti jako v domově.“