Bodláčí z Parnassu/Všední stesk
Tak vše nám prospívá i umění i věda,
a přece, Bůh to ví, to pravý úkoj nedá,
je těžko mysliti, je těžko zápasiti,
a ještě hůře jest, chtít v taký úhor síti.

Tu zamyslím se vždy a ptám se: Bože, k čemu
ten rázný povzlet je k azuru hvězdnatému,
ten cit jen pro krásu, to chtění velkolepé,
když všecko tady spí a všecko je tu slepé?

Když může drzý zisk snů edeny se šířit,
když každý hlupák můž’ v orgiích slávy hýřit,
když vše tu na prodej i štětec jako péro,
když nikde záblesku a pouze šero, šero?

Nač stále zápasy, když východu zde není?
Nač svěží povzlety, když za vším otupění,
Tu sám se nedivím, že tak jsem rozmrzelý,
vždyť všady trubce zřím, kde vidět chtěl jsem včely.