Ohnice/Doznělá
Doznělou šel. V aleji zatím
padala léta zbylá tříšť.
Orvané stromy, v kterých hvízdá
pár kroků, ušlých od smetišť.

Doznělou jdu. A hned se vrátím.
Je to jen jedna z marných her.
A bílá hůl. A zpětná jízda.
Kdo jede? Slepý pasažér.

Doznělou všichni. Za úsvitem?
Ach, ne, ten umřel. Za patou,
jíž hory k zemi tisknou lesy,
sešité vetchou záplatou?

Teď ještě ne. To o rozbité
a navždy smutně doznělé
milostné písni, kdysi, kdesi.
O pohřbívání přítele.

7. VII. 1940.