Doma/Pomlázka
Bloudím lesem… Na pažiti
bledulenka v zvonky pryská,
čtverák drozdík lesem hvízdá,
že velkonoc již je blízká.
Na mne čtverák také zahvizd’,
zvěstuje mi smavou zkazku:
„Zda se těšíš, starý hochu,
na pomlázku, na pomlázku?“

Na pomlázku? Na pomlázku?…
A sny luzné mysl hostí,
k severu mě vede domů
do čarovné minulosti.
A před duší znova zmladlou
rozmilý se obraz mihl,
že jsem ráno o pomlázce
před matičkou zlehka švihl.

Že matička usměvavá
mlčky sáhla po kapsáři —
krasličku jsem cítil v ruce
a polibek vroucí v tváři.
Ach, což jsme se děti malé
na pomlázku natěšily,
ach, což jsme my děti malé
o pomlázce dlouho snily.

Po letech ty sníčky mladé
růže vsely v bledou líci —
oj, však já si zase přijdu
matičko má, pro kraslici!
Vždyť já ještě v srdci nosím
tu svou vonnou dětskou lásku,
přijdu, přijdu, matičko má,
v rodný domek na pomlázku!