Poesie (nová řada)/Před úsvitem/II
Dost dlouho na jevišti světa jsme již hráli
Danaid roli — smutnou měli jsme to práci,
v tůň bezdnou lejíce proud svojí krve stálý,
v níž snaha, myšlénka i čin se na vždy ztrácí.

Teď nelze, za tu cenu bychom kupovali
okamžik přeludů, jenž slabé k žití vrací;
dnes nevolno již nám spět v oheň, který pálí,
by v lidstva mysli žil ten lid, jenž vykrvácí.

Dnes naší povinností v mlčení stát hluchém
a v kázni, na stráži jak bdělý vojín stojí,
a nezradit se žádným pokřikem ni vzruchem;

dnes pouze duchem smíme jíti k předu v šeři
a svěží poklad síly schránět v hrudi svojí,
než obranu zas bůh nám budoucnosti svěří!

Poezie