Sluncem a stínem/Když tichá noc se na zem sklání
Když tichá noc se na zem sklání
    a první hvězda vychází,
tu z jasnošera vystupují
    v mou duši zašlé obrazy.

Jak mlhy jdou, když luhem táhnou,
    ti hosté tiší, bezděční,
ten na hlavě má gloriolu
    a jiný věnec smuteční.

A na jich vážné tváře line
    hvězd dalekých se sněžný jas —
Vy dávno zašlé upomínky,
    co vracíte se ke mně zas?

I cítím, jak se zrak mi kalí.
    Teď mizí v blankyt daleký —
a jest mi, jak by lépe bylo
    už s nimi tam být navěky.