V přírodě/LXIV.
Ten velký epos světa báje
nám k vůli nezmění svůj chod,
a máme-li to v knihách jinak,
tím z něho nesmažem ni bod.

Tím chlubno nám jen, jak k té básni,
již z hvězd nám skládá světa duch,
my máme srdce malicherné
a nuzně rozladěný sluch.

Tím chlubno nám, jak s myslí mělkou,
v ty velikánské rozměry,
v nichž příroda propukne v jaro,
ne ducha zvem, leč litery.

A chlubno nám jen, jak v tu rozkoš,
s níž jara verš se béře v let,
my duši odpínáme křídla
a tuhnout chcem a kamenět.

A přec ta srdcejemná píseň
jen k našim strunám spřádá děj,
že slyším v dozvuk i ten refrén:
pojď, potěš se a rozuměj.