Pentateuch (Hejčl)/Hypothésa doplňků
Již Astruc tvrdil, že památka A jest nejdelší, že tvoří skoro celou tresť Genese, kdežto památky C a D obsahují jen 10 zlomku. Tím byl již položen jakýsi zárodek k hypothesi doplňků, která rozeznává jeden pramen základní (»Grundschrift«) od různých dodatků a doplňků, které k němu postupem času jeden neb i více kompilátorů resp. spisovatelů přidávali, až vznikla stálým tímto doplňováním nynější forma Pentateuchu. Za základný a nejstarší pramen považována památka elohistická, která (odloučíme-li od ní ostatní kusy neelohislické) tvoří samostatný souvislý a jednotný celek; doplňky neelohistické však ani samy o sobě ani v celku nepodávají nám souvislého celku. Vlastním zakladatelem této domněnky jest Ewald, jehož pozdější náhled podáme níže. Koryfeové této hypothésy jsou: Petr von Bohlen, J. J. Stähelin. Mínění jejich prohloubil o něco později Bedřich Tuch a pak se též přiklonil k němu De Wette. Svým způsobem zpracoval tuto domněnku Heřman Hupfeld. Památka jahvistická byla prý původně celistvé, samostatné dílo, jako památka elohistická; v celku byly obě knihy téhož obsahu, v jednotlivých věcech si však odporovaly, čemuž se nelze diviti, poněvadž každá z nich měla svou zvláštní tendenci a byla dílem jiné školy. Sestavovatel vážil si obou stejně, skoro do slova je opsal tak, že za základ položil památku elohistickou a z jahvistické doplňoval jen to, co v elohistické nebylo. Co bylo již v elohistické památce, to z jahvistické vynechal, čímž se stalo, že nám nyní není více možno celý spis jahvistův rekonstruovati. Proti Stähelinovi tvrdí, že kompilator není ani elohista, ani jahvista.

Bedřich Bleek souhlasí v celku s Hupfeldem, rozchází se pouze v tom, že spisovatele Genese nepovažuje za pouhého kompilatora, nýbrž že mu přisuzuje větší samostatnost.

A. Knobel spojuje Pentateuch s knihou Josue v jeden celek, hexateuch zvaný, a považuje
 za základnou památku elohistický spis, obsahu výpravného i zákonodárného, napsaný za panováni Saulova na obranu theokracie od nějakého kněze, který pochopitelně sbírá nejraději zákony náboženské a kněžské. Spisovatel (elohista) čerpal jednak z tradice, jednak též z písemných památek, jak vidno z toho, že v Nm. 33 podán seznam zastavení Israelitů na poušti a v Jos. 13—21 katalog měst palestinských. Začíná stvořením světa a končí smrtí Josuovou.
 Za časů krále Davida napsána byla kniha obsahu rovněž výpravného a zákonodárného, jež slula סֵפֶר מִלְחַמוֹת יַהְוֶה = kniha válek Hospodinových, a jež vyšla později za krále Josafata (916—891) v novém, opraveném a rozmnoženém vydání.
 Když zasedal na trůně židovském Šalomoun, vznikla סֵפֶר הַיָּשָׁר יַהְוֶה — kniha Hospodinových spravedlivců, obsahující kromě zákonů též sbírku písní, a vyšla též později na počátku zajetí assyrského (tedy po r. 722) v novém, rozšířeném vydání.
 Za krále Ezechiáše jahvista (= redaktor) připojil k prvé knize rozmnožená vydáni knihy druhé a třetí, při tom vypustil a přidal, co za dobré uznal, a tak vznikly čtyři prvé knihy Mojžíšovy a kniha Josue. Později přidáno za čtvrtou knihu Dt., které za krále Josiáše bylo objeveno, a tak povstal hexateuch.

Čelný pěstitel a dle některých docela zakladatel této hypothesy jest dále — měnivý Jindřich Ewald. Píše, že hlavním pramenem Pentateuchu, který v celku jest totožný se základnou památkou (= dílem prvého elohisty), jest

1. t. zv. kniha původů z doby Šalomounovy, obsahující dějiny světa od stvoření, která však není nic jiného, než přepracováni a výtah památek starších, a to:
a) některých fragmentů, sáhajících až po Mojžíše,
b) Knobelovy knihy סֵפֶר מִלְחַמוֹת יַהְוֶה
c) starého životopisu Mojžíšova ze XIII. století, a
d) knihy smluv (obsahovala smlouvy Jakubovy s Bohem a s Labanem a podobné zprávy ze života jiných patriarchů). Spisovatel knihy této použil spisů sub c) d) uvedených.
Knihy smluv použil

2. jiný (třetí vypravovatel, který žil v severní říši za doby Eliášovy, od něhož máme některé kapitoly v Gn. Ex. Nm.

3. Jahvistovi odpovídá čtvrtý vypravovatel, který žil ke konci 9. stol.

4. Redaktorem předešlých kritiků a s Knoblovým Jahvistou kryje se Ewaldův pátý vypravovatel, jenž prý v polovici VIII. stol. v jižním království žil a z předešlých pramenů prvé čtyři knihy Pentateuchu v tu formu, jakou mají nyní, sestavil a k nim konec Dt. a knihu Josue připojil. K tomuto dílu přidal pak

5. Israelita ze severu, za doby assyrského zajetí 26. kap. Lv.,

6. Israelita z jihu za doby krále Manasse v Egyptě žijící Dt. 1—32, a konečně

7. neznámý Israelita z doby krále Josiáše Dt. 33.

Konečně dlužno sem umístiti (De Wette)-Schradera.

Na Hexateuchu pracovali prý čtyři muži, a to: 1. vypravovatel analistický, 2. theokratický, 3. prorocký a 4. deuteronomista. Základnou památku napsal, opíraje se o ústní i písemné prameny, prvý, jenž byl dle všeho knězem a žil za Davida (= první elohista).

Theokratista (= druhý elohista) napsal v době od r. 975— 950 podobné dílo, jako analista rovněž na základě tradice i písemných památek, s tím rozdílem, že ve vypravování pokračoval až po Davida.

Prophetista (= Jahvista) někdy mezi r. 825—800 zpracoval obě předcházející knihy v jeden celek, ale tak, že z ústního podání leccos doplnil.

Konečně za časů Jeremiášových, kolem r. 630, deuteronomista vložil do hexateuchu své Dt. a ostatek opravil.

Kniha Josue byla od Pentateuchu oddělena ku konci zajeti babylonského.