Eliza Orzeszková
Přinášíme dnes podobiznu vynikající a duchaplné spisovatelky polské, jejíž díla, překládaná do předních jazykův evropských, velmi čestné zaujaly místo na kolbišti moderní literatury světové, Také českému obecenstvu byla již poskytnuta příležitosť seznámiti se s nejedním plodem této znamenité dámy, která obohacujíc písemnictví polské neochabujícími silami ducha svého, stojí v popředí tvorby domácí.

Paní  narodila se roku 1842 v dědičné vsi otce svého Benedikta Pawlowského, v Milkovštině, odkud poslána byla již v dětském věku do Varšavy, aby u „Sakramentek“ nabyla onoho vzdělání, jaké se v době tehdejší vštěpovalo dívkám polským. Tam nabyla sice zevního zdokonalení, vytříbila se zejména ve francouzských způsobech, ale pravého vzdělání, hlubšího pojetí životního stanoviska, nalezla teprve později, a to díky vlastnímu přičinění, kteréž ji vedlo k samovolnému zkoumání života ji obklopujícího. Paní Orzeszkové bylo šestnácte let, když vstoupila do svazku manželského. Již na statcích otcovských nezřídka naskytovala se jí příležitosť stýkati se s muži duchaplnými a vzdělanými, kteří maně přivedli ji k tomu, aby „pracovala o sobě samé“. Když pak jí bylo žíti na statku mužově v milém zátiší Ludvinově, kde nic jí nevyrušovalo ze zpytování všech hlubin života, připravovala se ještě horlivěji — sama snad nevědouc — k příštímu svému povolání. Šestiletý pobyt v Ludvinově stal se paní Orzeszkové obdobím pilných prací a opravdivých studií.

Smutné události polských bouří v letech šedesátých vnikly i do skrovného Ludvinova. Těžký los vedl chotě v daleké končiny chladu a zármutku, a paní Orzeszková osamotnělá po letech opět vrátila se do své vísky rodné. Již tehdáž mohla mladá paní psáti o velikých svých zkušenostech životních, a tu pozírajíc kolem sebe rozhodla se psáti — pro tisk. Bylo to roku 1864. Po dvě léta psala básně, črty, povídky, ale cokoli vyšlo v tomto čase z jejího péra — spálila. Teprve r. 1866 vystoupila před veřejnosť Obrazkem z lat głodowych, kterýž rázem obrátil k ní pozornosť. Téhož roku uveřejnila v Gazetě polské studii o Bucklovi, kterouž osvědčila také bystrosť samostatného úsudku. Od těch dob neustupuje paní Orzeszková s kolbiště literárního. Přináležejíc ke straně , vytkla si záhy jasně, čím by činnosť její pro dobro vlasti mohla býti uej prospěšnější. Zkoumala život — a našla v něm velmi mnoho chorob.

Otázka ženská, jako podstatný činitel společenského vývoje, otázka židovská a otázka  v nejrozsáhlejším smyslu toho slova — toť přední působiště znamenité spisovatelky. Ušlechtilá tendence nápravy všeho zlého prokmitá z každé její práce, i tam, kde odhodlaně odkrývá si ranky temné a zachmuřené. Paní Orzeszková dohleděla se pod klamem pozlátka oněch společenských vad i nedostatků, které podobny jsou hlodavému červu, jenž  jinak zdravé tělo. Paní Orzeszková je humanistkou a demokratkou. Citem milosrdenství a bratrství neznajícího nižádných výsad v právech lidskosti a duchem pokroku prodchnuty jsou její povídky i studie.

Není ovšem možno oceniti v těchto nemnohých řádcích složitou činnosť znamenité spisovatelky polské; dotknouti se můžeme jen zběžné některých zjevův.

Studiemi ženské otázky započala paní Orzeszková již v první své větší povídce Ostatnia miłość, a rozvíjela podstatu její také v pozdějších svých pracích, zejména W klatce, Cnotliwych, Panu Grabie, až konečně dospěla v Pamiętniku Wacławy k rozsudku veliké pravdy, že zřídlem všeho společenského zla jest chybné vychování žen i mužů. Celá řada nešťastných, leč mistrně kreslených typů ženských v povídkách paní Orzeszkové tlumočí logicky výše vytknutou zásadu. Židovstvu pošvětila zejména dvě větší, z hluboka čerpané skladby: . V roucho duchaplného vypravováni oděla nauku o poměru židovstva ku křesťanstvu na zemi Litevské: v Eli Makoweru líčí poměr židů ke statkářům a boj o bytí mezi dvěma živly ostře proti sobě stojícími, v Meiru Ezofowiczi stkvěle vyobrazila boj, jaký nastal mezi mladým a starým pokolením židovským, zápas světla a pokroku s tmou. Podstaty talmudu pronikla paní Orzeszková filosoficky.

Jinak obohatila paní Orzeszková ovšem písemnictví polské ještě velikou řadou prací obsahu všeobecnějšího. Jsou to povídky milostné, obrázky dramatické, studie filosofické (Patryotyzm i kozmopolityzm). V novější době s velikým úspěchem pěstuje povídku, čerpanou z části ze života . Spisovatelka stojí na straně slabších a utlačovaných, odhaluje důsledně přítmí i stín, jež rozprášiti a světlem proniknouti jest  (Niziny). K tomu podotýkáme, že Sebrané spisy paní E. Orzeszkové vycházejí ve Varšavě, a že vyšlo dosud 44 svazků. Kromě toho vyšlo asi pět svazků ve sbírce Z róźnych sfer. Pozoruhodná plodnosť tato neporušuje však nikterak uměleckou péči, jakou každá práce paní Orzeszkové i v podrobnostech projevuje.

Asi od roku 1870 žije slovutná polská spisovatelka stále v Grodně litevském. Před devíti léty založila ve Vilně polské vydavatelství, které nemálo vzpružovalo literární ruch v těchto končinách; pohříchu vydavatelství pani Orzeszkové zrušeno vládou po krátkém trvání, a spisovatelka sama stižena policejním dohledem po tři leta trvajícím.

K nám Čechům chová paní Orzeszková sympathie vřelé i účinné. V prvních dnech měsíce července r. 1881 navštívila Prahu, aby, jak sama napsala, pohlédnouti mohla tváří v tvář národu, o němž tolik přemýšlela a k němuž již ode dávna chovala živé přátelství. Edvard Jelínek vzpomíná návštěvy slovutné spisovatelky v Čechách takto: „Co Praha Prahou, neměla staroslavná stolice našeho království hosta bdělejšího a neúnavnějšího, pokud se týče vnímavosti a všímavosti ke všemu tomu, co ve spojení jest s minulostí a současností našeho češství. Intelligentní a líbezný vzhled paní Orzeszkové neuspokojoval se povrchností všedních turistů, nechtěla přestátí na pouhých palácových a parketových dojmech velikého města. Projíždějíc kříž křížem Prahu, od výšin majestátního sídla českých králů k posvátným skalám Vyšehradu a odtud k prahu Husova domu na Starém městě i k místům posvěceným památce pěvce Večerních písni, neváhajíc stoupati na sta schodu a zacházeti z jasu historické slávy národa českého k přítmí, v jehož ponurých stínech odehrávalo se ortelování našeho životního květu — toužila a přála si spatřit i ještě více…, více…“

Paní Orzeszková pak sama vzpomíná pobytu svého v Praze v listu psaném ctiteli svému v Čechách, takto: „Z cesty své přivezla jsem si mnoho vzpomínek, z nichž však vzpomínky na Prahu zaujímají místo první. Pozdravte ode mne krásnou Prahu, nádherné Hradčany, malebnou Vltavu a všechny ty památky české minulosti, kteréž tak hluboce vryly se do mé mysli. …“

Také účinné přátelství dala paní Orzeszková národu českému nejednou na jevo. Když požár pohltil naše Národní divadlo, byla vzácná tato paní z Litvy mezi prvními, kteří hřivnou svou toužili odčiniti národní nehodu. Provázelať dar svůj tehdáž těmito slovy: „Široce musila bych psáti, kdybych chtěla vylíčiti pocit, jenž se mne zmáhá ve dni Vašeho neštěstí… Leč znajíce Vaši energii a železnou vytrvalosť, věříme zde na Litvé všichni, že zdoláte znovu povznésti krásnou svatyni národního svého umění Kéž Vám pomáhá láska k věci, pro niž bojujete…“

Zhřešili bychom, kdybychom u této příležitosti nepřipomenuli, že paní Orzeszková osvědčila přátelství své českému čtenářstvu také tím, že výhradně pro nás načrtla znamenitou kresbu z národního života, Tadeáš, pravou to perlu literární drobnomalby, kteráž poprvé vyšla v Jelínkově Slovanském Sborníku.

Přejeme slovutné spisovatelce polské ještě mnohých let plodné práce ke cti a slávě slovanského písemnictví.

Životopisy
Články z roku 1889