Rýmovaná kronika česká tak řečeného Dalimila/XXXVIII
Tehdy sě sta, že kněz Ołdřich łovieše
a sám v pustém lesě błúdieše.
Když u velikých túhách bieše,
około sebe všady zřieše,
uzřě, nali-ť stojí dospěłý hrad.
Kněz k němu jíti chtieše rád.
Ale že cěsty neumějieše
a około hłožie husté bieše,
ssěd s koně, mečem cěstu proklesti,
i počě po ostrvách v hrad lézti;
neb sě nemože nikohého dovołati,
by v něm liudie byli, nemože znamenati.
Most u něho vzveden bieše,
a hrad zdi około sebe tvrdé jmějieše.
Když kněz s úsilím v hrad vnide
a všecky sklepy znide,
zetlełé rúcho vidieše,
však i čłověka na něm nebieše.
Sbožie veliké a vína mnoho naleze.
Ohledav hrad, kudyž był všeł, tudyž vyleze.
Pak kněz hrad ten da pánu tomu, jemuž Přiema diechu;
proto tomu hradu Přimda vzděchu.