Ottův slovník naučný/Inkorporace
Inkorporace (lat., vtělení) znamená ve státním právu , připojení ke státu nového území, jež dosud bylo buď úplně samostatné, neb aspoň tvořilo čásť území samostatného, avšak jen tenkráte, když přivtělené území ztratí dřívější státní suverenitu, když tedy s cizím státem splyne v jeden celek (unum corpus, jedno těleso). Nic nevadí, podrží-li inkorporované území vlastní civilní nebo trestní zákonodárství a po případě i jiné právní rozdíly. Za příklad inkorporace sloužiti může připojení Krakova k Rakousku r. 1846, připojení Hannoverska, Nassavska, Šlesvicka a Holštýnska a j. zemí k Prusku r. 1866.

I-cí (přivtělením) zove se v právu círk. spojení beneficia s nějakou církevní korporací (kapitolou, klášterem), a sice: spojeno-li beneficium s korporací tou jen quoad temporalia, t. j. jen jeho důchody, jest to incorporatio jure minus pleno (sloučení částečné); spojeno-li s ní jak quoad temporalia tak quoad spiritualia, t. j. jak důchody tak i správa duchovní, místo má inc. jure pleno (sloučení celkové), a když při tom i jurisdikce na korporaci se přenáší, povstává inc. jure plenissimo. V prvém případě jest korporace, resp. praelát (opat) jako její repraesentant, parochus primitivus či titularis, a jí přísluší též důchody obroční; duchovní správu vede však zástupce (vicarius perpetuus) na praesentaci korporace biskupem ustanovený a korporací vydržovaný; v druhém případě je korporace parochus primarius čili habituatis, jež však aktuální správu duchovní vede skrze svého zástupce (vicarius temporalis), jí jmenovaného a vydržovaného, ale biskupovi diécésnímu za vedení správy duchovní zodpovědného. Přivtělování beneficií dělo se v církvi od stol. IX. a jmenovitě ve stol. XII. bylo velmi časté. Koncil tridentský (sess. XXIV. c. 13. de ref.) stanovil však, aby příště beneficia farní s korporacemi církevními spojována nebyla. Tpch.

Právo v Ottově slovníku naučném
Církevní právo v Ottově slovníku naučném