Na šachtě/Díl I/V
Závodní Dušan vyšel z koupele. Byl to statný, asi šestatřicetiletý muž, měl plavé vlasy, plavý, krátce střižený plnovous a činil dojem spíše profesora, učence, než závodního, dlícího pod zemí a stále mezi černým prachem a uhlím.

Byl to krásný muž. Takový šel o něm hlas mezi ženami. Měl pěkné, vysoké, dozadu skloněné čelo, dávající podle Lavatrovy knihy znáti, že je to člověk spíše cholerik než flegmatik.

Místo závodního inženýra zastával již po pět roků.
Nikoliv proto, že se stal centrálním ředitelem jeho přítel,
inženýr Bajer, ale proto, že jeho vědomosti odborové
budily pozornost, a zejména to byl na slovo vzatý odborník a učenec, horní rada Bajer, který upozornil naň
generálního ředitele. Náhodou se stalo, že na závodě
»Hermině« závodní Matlevski zažádal ze zdravotních
důvodů do pense a jeho místo bylo obsazeno inženýrem
Dušanem.

A Dušan měl zde práce dostatek. Matlevski nebyl
odborníkem a tudíž přes činnost asistenta byl důl ve stavu zanedbaném. Všichni, znajíce nedostatečnou
schopnost odborovou, kořistili z ní pro sebe a své pohodlí. Nový zavodni uchopil se energicky práce a za tři roky byl důl »Hermina« vzorem všem ostatním. Nejnovější vynálezy a vůbec vše, co bylo nutno prozkoumati, vyzkoušeti, dobrozdání o tom podati, zda je to
užitečno či potřebné, anebo zdali to může nebo má býti
zavedeno na závodě, vše to se dělo na »Hermině«.
Znalosti odborového strojnictví inženýrského byly
vždy a všude zárukou správného výroku a posouzení,
jaké učinil závodní Dušan.

Za jeho vedení zavedeno na celé šachtě elektrické
osvětlení. Nejen navrchu, ale dole pod zemí, ve všech
slujích bylo elektrické osvětlení, čímž značně stoupla
jistota a zmenšily se úrazy a neštěstí na dole.

V jedenatřiceti letech ujal se vedení šachty a ve třech
letech bylo naň ukazováno jako na vzor. Před výplatou, kde na jiných závodech sotva do poslední chvíle
byli hotovi s výpočtem směn a obnosů za ně, odtahů
bratrské pokladně, za byt a jiné, na šachtě »Hermině«
dva dny před výplatou nebo zálohou chodili úředníci
klidně a bezstarostně. Každý jiný závodní se tomu divil
a nemohl to pochopiti, poněvadž na »Hermině« pracovalo vcelku přes dva tisíce lidí, nejvíce z celého revíru.

Dalo se to lehce vysvětliti. Závodní Dušan, jako odborník strojnictví, znal sílu ať již byla organická, tedy
tělesná, či vyvozená strojem, parou či elektřinou. Počítal s ní. Věděl, mnoho-li může naložiti na tento lidský
stroj. Věděl, že nesmí kotel nechati bez vody, jako nesmí jej přetopiti; obé jest spojeno s nebezpečím výbuchu. Lidská síla pracující denně to samé, to jediné, to,
co zná a koná úředník subalterní deset, dvacet let, to,
co se mu protivuje, může býti dovedeno a spojeno
láskou ku práci, není-li odporu, vznikajícího z přetížení. Nehonil úředníky, pouze si přál, aby bylo vše v pořádku. Přání jeho byla proslovená vůle. Nekarabačoval inteligentní úřednictvo, aby se zavděčil »nahoře«. Nepotřeboval toho. Nemusil míti ohledu a neměl
jich nahoru, spíše dolů.

Ukládal práce, kolik jí mohl člověk snésti. Nahoře
i dole. Nehleděl s tisícem dělníků zarobiti tolik, jako
jiný s patnácti sty. Věděl, ze čím více by vysiloval tělo,
tím rychleji vysiluje i ducha. Pracoval pro závod, pro
jeho majitele poctivě, ale nebyl karabáčníkem, popoháněčem, jako mnoho jiných, vyhřívajících se na slunci
protekce a z ní vyplývající přízně majitelů. Nehleděl
z platů dělníku tvořiti výpar a dým kadidla, jímž posvěcuje se velkokapitál. A třeba zůstal na téže postáti
jako druzí inženýři, třebas se nesklonil až k lidu, třebas
nehoroval pro sociální opravy, lidem požadované, byl
aspoň spravedlivým a objektivním.

Nevlastenčil, nepořádal národních slavností ani banketů, neproléval slz nad tím nebo oním úspěchem nebo
neúspěchem národním, ale prokázal na závodě dělnictvu více služeb než kdokoli na jiném závodě.

Byl spravedlivý a objektivní, nic jiného. A tak vzrostl
u dělnictva ve vážnosti. Ono nechtělo více. Ale inženýr,
závodní Dušan, uměl se toho dělnictva zastat, uměl se
postaviti i samému hornímu radovi, ba i generálnímu
řediteli, shledal-li v nějakém nařízení, že zbytečně dělnictvo dráždí, aneb že by bylo na úkor neb jeho zkrácení.

On, sotvaže dělnická organisace vystoupila s požadavkem osmihodinné pracovní doby, hájil tento požadavek, ukazuje k jeho důležitosti i prospěšnosti. Hájil
jej sám, i když všichni byli opačného mínění a dokázal,
že jednou se tento požadavek splniti musí. A ostatní závodní se tomu smáli. Sám závodní inženýr Kulhán
tvrdil, že vláda se musí tomu opříti. A závodní Kulhán
platil za přítele dělnictva…

Inženýr Dušan na závodě »Hermině« konal vše tak,
jako jinde. On podle zásluhy hrubých poklesků proti
povinnostem neodpouštěl. On káral, trestal, pokutoval
jako jiní. Ale jaký to rozdíl. Žádné surové nebo sprosté
oslovení, žádné nadávky, žádná sprostota.

Nikde známky msty nebo zlosti při káráni nebo trestu.
Byl-li nucen trestati, pokutovati, činil to teprve, když
nepomáhalo napomenutí. Nikde nebylo tak málo zadržených prémií jako na »Hermině«. Každý se podrobil trestu, poněvadž věřil a byl přesvědčen, že je
spravedlivý a zasloužený.

V jediné věci byl neúprosný. V zanedbávání povinností, zejména při práci, spojené s těžením. Byl-li přísný a dbalý, aby při práci v kancelářích šlo vše s největší akuratesou, byl při práci u strojů těžních nebo
větrních, jimiž je možno způsobiti hrozná neštěstí a
ztrátu na životech i jmění přímo pedantem. Sem dával
lidi nezkušenější. Zde musilo vše jíti s matematickou
určitostí i mechanickou přesností. Jemu se jednalo
hlavně o životy horníků. Věděl, že dosti malá nedbalost ve službě může míti vzápětí to nejhroznější neštěstí. Strašlivé scény, které mu utkvěly v mysli ještě
z neštěstí příbramského, byly mu stále výstražným
znamením.

Zpravidla se nechával vyvézti z dolu, anebo do něho
spustiti s mužstvem, přesně toho dbaje, aby se klec
nehoupala, nebo nejela rychleji, než jakou rychlost měla podle hloubky dolu stanovenou zákonem. Nikde
nebyl tak přísný a neúprosný, jako zde na miste takové
důležitosti a zodpovědnosti. Zde se jedná o životy těch,
kdož jsou dole a důvěřují správnosti a přesnosti toho,
jemuž v tu chvíli, co vyšli z věčného nebezpečí na
předku vstoupením do klece, aby vyfárali, jsou odevzdáni totiž svědomitosti strojníkově. Jediným přitáhnutím páky může se klec rozběhnouti z rychlosti
dvou či tří metrů za vteřinu na patnáct, a ponechání
této páky, jíž ovládá strojník tento obrovský stroj, tuto
spoustu koleček, kol a ramen, může klec vyhoditi až
tam pod střechu, kde narazí na trámoví, urazí lano
drátěné na němž visí a rozdrtí se i s lidmi v jeden
obrovský chumáč, který slétne pak zpět do hloubky
třebas pěti či sedmi set metrů. Zde, kde visí život i smrt
na nitce okamžitého rozmaru, byla tato přísnost na
místě. Byl nejstrašlivějším odpůrcem strojníka, viděl-li
ho u stroje jen poněkud opilého. Tu nepomohlo nic.
Mohl býti sebe dovednější, sebe zasloužilejší a zachovalejší, musil od stroje. Nevěřil mu a nechtěl mu svěřiti
nejen životy těch tam dole, ale i životy těch tam venku,
rodin, těch pozůstalých sirot a ubohých matek, otců,
bratrů, sester a milenek…

Aby zajistil větší bezpečnost, zavedl při obsluhování
těžních strojů kromě dosavadních dvou strojníků ještě
třetího, takže po dobu dvanácti hodin, již měli vyměřenou práci, mohl si vždy jeden za druhým hodinu úplně
odpočinout, nabýti opět klidu, jehož je mu třeba po tak
namáhavé a duševně, zejména mozkově napínavé práci.
Horníci i strojníci si velice libovali toto zařízení. Třebas
byl centrální ředitel proti tomu, z počátku činil námitky, že je to zvýšení výdajů, později byl přesvědčen, že je to v zájmu závodu, když bude o bezpečnost hornictva co nejlépe postaráno.

Tímto zařízením změnil se nápadně počet neštěstí,
vzniknuvší z napětí nervů, při dlouhé dvanáctihodinové
práci strojvůdců u těžního stroje, který vyžaduje ve
své obrovské spletitosti té nejnapjatější pozornosti.
Závodní Dušan sám jednou i dvakrát týdně zkoušel
drátěné lano, není-li někde rozcupované. Sám se zastavil u jámy, sám vzal lano, čtyř až pěticentimetrového
průměru, do hrsti a nechal klec volně sjížděti dolů,
drže volně sevřené lano, projíždějící mu rukou. Jakmile dva dráty, totiž na dvou místech přetržené dva
drátěné provazce, z nichž je stočeno lano, v ruce ucítil,
ihned kázal lano vyměniti. Téměř každého rána prohlížel hlavici, totiž uzel, kde je lano na klec připevněno
a zadrhnuto, poněvadž věděl, že v těchto místech nejčastěji se uvolňuje.

Nebylo tudíž divu, že dělnictvo, vidouc toto vše konání, vyplývající vedle povinnosti služební z veliké
starosti a péče o ně, lnulo k závodnímu úctou, ba možno
říci i láskou, již skoro na žádném závodě v okolí nevyvolal poměr služební, který zpravidla vyvolává s nevolí závodních odpor a vzdor dělnictva.

A jak bylo nahoře, tak a skoro ještě přísněji bylo
dole, pod zemí. Zde, kde každé chvíle letí kolem smrt,
kde je ukryta ve všem, ve vzduchu, v prachu, ve skalách, ve vodě, všude dbal rovněž bezpečnosti největší.
V nejnebezpečnější místa, kde plyn se nahromadil, kde
byl již cítit, kde vydával již onen ostrý, odporný zápach tam, kde bylo největší obezřelosti potřebí, vrhal
se sám. »Jsem svoboden,« říkal, »pro mne nikdo nezapláče, nezatruchlí.« A slova tato zněla vždy tak bolestně, tak nějak dojemně.

Zavedl na dole, přes protest centrálního ředitele, tak zvané »dozorce bezpečnostmi. Bylo to něco nového,
neslýchaného. Horní rada Bajer sám z počátku nemohl
se s tím spřáteliti, ale když mu závodní Dušan vysvětlil,
jaké výhody toto malé vydání bude míti jak se zmenší
počet výbuchu plynů, neštěstí a vražd lidských životů,
vznikajících z nedostatečného opatření na dole — přistoupil horní rada na toto zařízení.

A po čase uznal to za výtečné. Horní rada byl odborníkem světového jména, zejména co se týče rozboru
plynů zápalných a třaskavých, které jsou ve zdejším
uhelném revíru nejnebezpečnější. Bezpečnostní dozorci
měli za povinnost stále jen měřiti vzduch, totiž jeho čistotu, zejména »na předku«. Jakmile poznali, že
vzduch je prosycen škodlivými plyny, a to nikoliv
pouze na světle lampy — v podobě malé, modravé
záře, která tím více se zvýší, čím více je plynů ve,
vzduchu — nýbrž i píchání v očích, v praskání malých uhelných lístečků — čemuž horníci říkají, že plyny
syčí — v obtížném dýchání a jiných podrobnostech.
Vše to, co se ukládá k pozorování důlnímu dozorci,
jenž kromě odpovědné povinnosti své má pozorovati,
i vyvinování se uhelných plynů, to vše obstarávali'
bezpečnostní dozorci«, lidé s odborným vzděláním.

Nauka bývalého ředitele hor a učence Hořovského
byla mu vedoucím vzorem. Tam četl: »Nejjistější
a dosud jedině v uhelných dolech
užívaný prostředek k odstranění
škodlivých plynů jest silné větrání.«

A tento rozkaz, Hořovským s důrazem a proloženým
písmem napsaný, byl mu zákonem. Při dosti malé
jistotě o třaskavých plynech měli bezpečnostní dozorci
právo okamžitě zastaviti těžení, vyvézti horníky nahoru, provésti důkladné větrání a tím odstraniti počátky neštěstí.

To vše napomáhalo závodnímu Dušanovi k popularitě v dělnictvu, ale též k závisti u kolegů závodních.