Poesie (nová řada)/Nad hlubinami/II
Ó věčné tmy, ó tůně, bezdné srázy,
jež skrýváte taj žití stínů krovy,
vás marně ptáme se, ret neodpoví,
jste hluchy k prosbám, které váš dech zmrazí.

Nač zvědavost, tluk srdce každý nový,
odpověď žádná od vás nedochází —
snad echo jen zpět otázku nám srazí
a to, co skrytě v prsou tkví, dí slovy.

My za pravdu pak berem v touze chtivé
ten prázdný ohlas vlastních snů a dále
sluch mní, že tajnou přírody řeč slyší…

Leč vesmír stojí němý, jak byl dříve
a propast mlčením nás dráždí stále,
až strhne nás v klín chmurný, vše jenž tiší.

Poezie

pl:Poezye T. 1 (Adam Asnyk)/Wieczne ciemności, bezdenne otchłanie...