Ottův slovník naučný/Luna
Luna, římská bohyně měsíce (od , svítiti), jejíž chrám na svahu Aventinu za cirkem založen prý od Servia Tullia, po požáru Neronově obnoven jako . Jiný chrám měla L. Noctiluca na Palatinu. Slavnost Luny konána 31. března. Při zatmění měsíce byl zvyk ohlušujícím hřmotem Luně napomáhat, by nabyla prvotního lesku; mělo se tak asi zaplašili zvíře, které ji ohrožovalo.  a L. jsou též božstva cirku, jimž vítězové obětovali; neboť oba užívali spřežení, Sol spřežení ořů, L. dvojspřeží mezků. Sol a L., onen vyjížděje z Okeánu na nebesa, tato sjíždějící k Okeánu (tak vyobrazeni na štítu kapitolského chrámu Domitiánova), jsou symbolem věčnosti a slovou . — L., jevíc vedle jádra latinského vliv sabinský i řecký, arciť záhy stotožňuje se s , k níž jest v témž poměru jako Sol k Janovi n. k Martovi.
klk.

Luna