Konec víry v pacifismus demokracie
Nelze říci, že by konce poválečné politiky vítězů byly zrovna povznášející. Válka byla bojem proti vše ohrožujícímu germanismu — a dnes je jeho nebezpečí dojista ne menší než roku 1914. Záměnou původního cíle obranné války za boj o vítězství demokracie bylo neobyčejně usnadněno vítězství německého boje proti mírovým smlouvám, zejména když si Německo po prohrané válce dalo vrcholně demokratickou ústavu weimarskou, čímž se ideově vlastně zařadilo mezi vítěze…

, tak přesvědčená o trvalosti vítězství, zejména po zničení německého válečného loďstva a po vyřazení Německa z koloniální politiky, že si vynutila v mírové smlouvě dokonce soud nad Vilémem,  než obdivovatelé německé vědy, literatury a umění ve Francii a Anglii.

Německo se „finassováním“ p. Stresemanna přesvědčilo, když byla likvidována okupace rurského uzemí, že může klidně, bez bouře odporu počíti s odbouráváním „diktátu“ versailleského. Jednak neplacením dluhů válečných a na to i soukromých; a pak vyžitkováním anglického geniálního nápadu s nájemným vojskem, s Reichswehr k velmi ulehčenému zbrojení a podle receptu generála Seeckta také k organisaci tohoto elitního vojska jako hotového velitelského kádru od důstojníků do poddůstojníků — pro velkou armádu i jako skvělého útočného sboru k náhlému přepadení nepřítele a zničení jeho možnosti zmobilisovati včas zálohy.

A pak už vítězství Hitlerovo dodalo Německu odvahy k málo skrývanému horečnému zbrojení, a když vidělo, že vítězné moci, zejména Anglie, nemají nejmenší chuti vyvoditi z toho jinak nutné důsledky, k otevřenému prohlášení o vojen. letectví, jehož zřízení mu bylo mírovou smlouvou zakázáno, a pak dokonce k neslýchané provokativnímu oznámení, že si zřídí armádu na základě všeobecné branné povinnosti.

Při tom ovšem docela klidné . Pravda, však je, že pouze doufalo a věřilo, že Anglie do války nepůjde. A klidně opakovalo i nepravdu, která měla býti ospravedlněním jeho postupu, že státy vítězné neodzbrojily, jak slíbily v mírové smlouvě, ačkoliv ani bázlivé zavedení dvouleté služby nemohlo Francii vytýkati, poněvadž samo s ním v odzbrojovaci konferenci r. 1931 souhlasilo jako s výjimečným případem pro tak zvaná „prázdná“ léta v důsledku zmenšení porodů v době války ve Francii. A jinak Francie i Anglie opravdu odzbrojily víc než dovolovala starost o jejich bezpečnost, a Německo ostatně samo se co nejúčinněji staralo o technické vyzbrojení Sovětů a s ozbrojenou Itálií do zavraždění kancléře Dollfussa hledělo navázati nejdůvěrnější přátelství. .

A vítězi ve světové válce? , a lord Eden jede do Moskvy k p. Litvinovi a Stalinovi dovědět se, co Sověty chtějí. A za ním tam pojede p. Laval a snad také letošní předseda Malé dohody p. Titulescu.

Opravdu, „těžko nepsat satiru“.  Polsko ukázalo, co znamená pro ně spojenecká smlouva s Francií, jíž je tolik zavázána, a má se nyní zkoumat, jak to s tou smlouvou vlastně myslí, a vrchol všeho, .

Ovšem naivnosti by bylo, všemu tomu se v „novém režimu“ diviti. V Anglii labouristé a liberálové obviňují vládu, že všecko zavinila publikací „Bílé knihy“ a ve Francii z ohledu na socialisty nebylo odvahy, uzákoniti dvouletou službu a vláda se musila spokojiti s polovičatým kompromisem. A tak není dojista neoprávněným, posuzovati všecky ty naděje na nové pakty s náležitou skepsí.

Což opravdu všecko, co se stalo, nestačí k přesvědčení, že je ? Je možno věřiti po tom, co se Německu podařilo v Sársku a nyní s armádou, kdy se v Berlíně přece jen báli, že Anglie bude reagovati jinak než otázkou, může-li p. Simon přece do Berlína přijet, ?

Či dokonce že Sověty, i kdyby chtěly, dovedou se zaručiti za své reservy? Mohou evropští naivníci zapomínati, že o to, co Německo dovedlo proti carskému Rusku svým zaplombovaným vagónem, může se pokusiti také v řadách mužiků, nenávidějících Sověty na smrt, a to tím spíše, že zná silu a slabosti sovětské armády lépe, než 14denní návštěvníci a obdivovatelé „zázraků“ nového Ruska?

Jistě. Sověty všecko podpiší, udiví svět svojí mírumilovností, nebo lépe strachem před vlastní armádou, jako ustoupily Japonsku, ovšem s nadějí, že si to vynahradí v Persii, ale odváží se boje, odváží se dodržeti smlouvy, bude-li to nezbytné? A nebudou se ve svém bolševickém šílenství utěšovati tím, že i ztrátu Ukrajiny a Pobaltí si vynahradí bolševisováním vítězných i poražených států po strašné, vše ničící válce?

Ne, pakty mír nezachrání — jen síla a odhodlání všech, kdo války nechtějí, bránit mír všemi silami. Pacifistický demokratism Anglie, Francie i druhých končí „závoděním ve zbrojení“ a jedinou starostí všech, kdo jsou poctivě pro mír a pokoj, musí bohužel být, nedat se v tomto závodění předstihnout těmi, pro které je válka jedinou možností k dostižení konečných svých cílů.

A podaři-li se Německu svými mírumilovnými projevy a třeba účastí v odzbrojovací konferenci a dokonce ve Společnosti národů důvěřivé pacifisty, zejména anglické, kteří jsou největším nebezpečím pro zachování míru, posíliti opět v jejich obdivuhodné víře v německou mírumilovnost, dostihne všeho. Ti druzí nebudou zbrojiti a samo bude dodržovati přijaté závazky, jako dosud… A ti, kteří od jeho vítězství očekávají splnění svých snů, budou se říditi jeho skvělým přikladem.

Jen abychom se alespoň my nedali zlákati ještě jednou k tomu, co bylo by nyní už naší záhubou! Je dost na tom, že jsme vůči Rusku zaměnili svou politiku slovanskou za tu, tak skvěle se osvědčivší politiku víry v pacifismus demokracie. Už i slepý musí vidět, jak osudným bylo a nejen pro nás, ze jsme za svou svobodu se neodvděčili ruskému národu pomocí jeho osvobození od bolševiků, jak jsem tak marně o to prosil v Paříži i doma…