Balada májová (Hašler)
První máj byl — lásky čas,
ej, to byla krása!
Jeden národ, jeden hlas,
v jednotě je spása!
Různí lidé odevšad
přišli zleva, zprava,
špendlík by byl nepropad,
ej, to byla sláva!

Až ku bráně nebeské
z Prahy zpěv se nese.

„Vzhůru, kůry andělské,
vždyť se brána třese!“

— Celý národ jeden muž! —
z Prahy k nebi hřímá.

Celý národ jeden muž?
Tohle řeč je přímá.

Petr, světec pokorný
ve bráně se potil:
„Snad ten národ nesvorný
se dnes nesjednotil?“

Mnohý svatý nestačil
záři vzít si v spěchu.

Ke bráně se protlačil
také hlouček Čechů.
Přišli slavní vojáci,
dělníci i svatí,
novináři, sedláci,
ba i literáti.
Div, ze nezačli se prát,
ale u sta hromů!
Každý se chtěl podívat
na tu svornost domů.
Dívali se na ten svět
nesvatý i svatý,
potom se však dali hned
spolu do debaty:

„Obávám se, že jim as
hodně do bot teklo,
když jim srdce všechněm v ráz —
sjednoťte se — řeklo.“

„Když teď jiný ukázal
tu svou aktivitu,
se zlou by se potázal,
kdo chce pasivitu!“

„Buď mu někdo lámal vaz,
nebo sám krev potil;
jinak by se, prosím vás,
ten lid nesjednotil.“

„Že se národ sjednotil?
Není to tak jisté.
Když se tedy sjednotil,
kde jsou komunisté?“

„Divím se ti, že se ptáš!
co ti potom, medle?
Když se dobře podíváš,
jsou — jak vždycky — vedle.“

Na zemi teď stichnul šum. —
V příštím okamžiku
letěl chorál k nebesům
Božích bojovníků…!

Kterak mocně hlaholí
píseň dávné slávy!
Tenhle národ sokolí
měl vždy tvrdé hlavy.
O tu jejich palici,
vždyť to všichni známe,
ještě leckdo v pranici
vlastni hnáty zláme!

Starý písmák tiše hles:
„Slovo nám kdys dali,
přišli za nás splnit dnes,
co jsme přísahali.
Pro národ, jenž dovede
včas být sjednocený,
nebyl v boji nadarmo
život utracený!“

Kdosi, samá dobrota,
pohladil se po lbi:
„Počkejte — ta jednota —
až teď přijdou volby!“

„Pozor, pozor, tatíku,
vy jste defaitista;
nedělejte paniku,
není pro ní místa!
Lid dnes v Praze dokázal,
že je mu vlast drahou,
tenhle Máj byl nejhezčí,
co je Praha Prahou!“

Poezie