Ottův slovník naučný/Ďábel
Ďábel (z řec. ), , ), dle učení katol. , pouhý duch stvořený, vyšším poznáním a mocnější vůlí než lidé opatřený, který zprotiviv se Bohu, ztratil původní svatost a na věky byl zavržen. Jak z různých míst Písma sv. patrno, hřešil pýchou, nechtěje bezpochyby uznati zjevnou pravdu a svou závislost na Bohu. Hřích spáchán byl před pádem člověka a dopustilo se ho andělů mnoho. Vyšel od anděla jednoho a to řádu vyššího, kterýž vlohami duševními vynikal nad ostatní padlé anděly a snad nad všecky duchy stvořené; ten svedl ostatní a slove knížetem duchů zlých nebo Belzebubem nebo ďáblem . Vespolek tvoří ďáblové jakousi říši temnosti, lži a trestů, které jsou hrozny a v den soudný ještě zyýšeny budou. Vykoupeni nebudou nikdy. Činnost jejich zlá: Boha, pravdu nenávidí, zlé činí, lidem hledí škoditi a to na duši sváděním ke hříchu či pokušením, jež předem děje se působením v obrazivost, i na těle působením pohrom časných, nemocí a úplným ovládáním těla či posedlostí (viz ). Sa.

Křesťanství v Ottově slovníku naučném