Sluncem a stínem/Na podzim
Mé jaro přešlo
    a léto s ním
a vítr duje
    už na podzim.

Zhluboka duje
    přes pláň i sráz,
v hlasu má smutek
    a v dechu mráz.

Však v duši moji
    se nevkrádá,
tam kvete čarovná
    zahrada.

Mnohý tak odkvet
    mi v žití stvol,
já střádal je všechny,
    i slast, i bol.

Ať v jitru mi lásky,
    ať na hrobech kvet,
když zvad, já neuměl
    naň zapomnět. —

A vítr-li duje
    přes pláň i sráz,
v mé duši ten každý
    květ pučí zas.

A voní a rosy
    se krůpějí skví —
jde přes něj vzpomínek
    dech májový.

A málokdo měl jich
    v svém jaru, to vím,
co já květů v duši
    měl na podzim.