Homérova Ilias (Škoda)/Zpěv dvanáctý
Trojané v 5 odděleních postupují proti hradbě a náspům Řekův. Hektor zteká zeď, již Řekové statně hájí. Sarpédon a Glaukos táhnou proti věži Menestheově, jenž Aianta a Teukra na pomoc volá. Glaukos unikne od Teukra jsa poraněn; Sarpédon strhne cimbuří. Hektor rozrazí bránu kamenem; Trojané hrnou se ku předu přes hradbu a branou, Řekové utíkají.

Takto hojil v stanu léky Menoitia plémě udatné
Eurypyla zraněného střelou; oni válčili davně
Argejští s vojskem Trojanův. Ale chrániti neměl
již příkop Danaův, široká ani hradba strmící,
již vystavěli k spáse lodí a obehnali vůkol
příkop, aniž vzdali k žertvě bohům slavné hekatomby,
rychloleté by koráby a hojnou sílu kořisti
chránila vnitř chovanou; na vzdor zbudována Nebeským
nesmrtným; proto též ona neměla dlouho trvání.
Ještě co byl Hektor zde na živě a nevřel Achilleus,
Priama vládce pokud do kořán nezkáceno město,
tehdy také veliká se vypínala hradba Achajských.
Když však nejlepší Trojanův reci padli ve válce,
z Argejských mnoho skláno, mnozí zbyli ještě na živě,
a Priamův hrad vyvrácen v roce války desátém,
a pluli Argejští milené do vlasti otecké,
tehdy Poseidáon rozhodli a Foibos Apollon
hradbu zničiť do kořán, proudů na ni sílu svedouce,
cožkoli jich s pohoří Ídského do tůně vytéká,
Rhésos a Heptaporos, Rhodios, pak proudy Karésa,
Gréníkos s Aisépem a proud jasného Skamandra,
pak Simoeis, kde mnohé byly štíty a přílbice lesklé
do prachu padly, jakož polobožských rod bohatýrův.
Těch všechněch proudův ústí svedl Foibos Apollon,
devět dní proti hradbě je míře, zatím co Olympan
deštil stále, by hradby ty do slaně rychleji spláchl.
Sám pak Zemětřas svůj trojzub třimaje v páži
napřed kráčel a všecky do vln moře základy srážel
ze trámův s kamením, jež sroubili pracně Achajští,
pak srovnal v pláň prudkotokého u Hellésponta
a znova břeh veliký přímořský pískem obestřel,
když byl hradbu zničil; řeky pak nazpátky v řečiště
sváděl, krásnotoké kdež dříve vylévaly proudy.

Takto Poseidáon měli příště a Foibos Apollon
jednati; leč tenkráte zuřil boj a ryk všady vůkol
hradby lepostavené, a věží všady praskaly trámy
od rázův. Diovou Argejští stíženi metlou
vyhlubených u lodí zaklíčeni zůstali nazpět,
neb Priamovce se báli, divého to útěku strůjce.
On však jak před tím se potýkal vichru podobný.
Jak když ve kruhu psů na pláni a ve kruhu lovců
buďto kanec nebo lev se otáčí kypě jarostí;
lovci zatím jako hradba se druh k druhu pevně srazíce
vstříc se staví a na něj metají z ruky oštěpy hojné
zahrocené; avšak nezná jeho srdce hrdinné
žásu ni bázně, a přec zahubí ho konečně udatnosť;
často kolem se točí, proraziť chtěje skrz řady mužstva;
kdežkoli právě čelí, tamo ustupují řady mužstva:
tak Hektor chodě mužstva davem se otáčel a kázal
přes příkop přeraziť široký. Ale nechtělo koňstvo
rychlonohé, nýbrž na samém kraji řehotajíce
stáli řadou; děsilať nazpátky je příkopu velká
šířka, ni na přeskok blízký ani k průchodu dosti
snadný; neb srázné stěny strměly podle celého
se stran obou a kolím s hora hustě posázeny ostrým,
ježto zaráželi dřív synové pospěšně Achajských
husté, náramné k své ochraně naproti Trojským.
Tam by nebyl věru snadno přešel kůň, vůz vzadu táhna
krásnokolý, a pěší se pokoušeli, zdaž to prokáží.
Púlydamas tenkráte pravil blíž k Hektoru stoupiv:
„Hektore, všichni i vůdci druzí Trojanův a spojencův,
přes příkop hluboký nerozum koně hnáti běhutné.
Ten náramně je těžko přejet; nebo na kraji ostré
kůly strmí, a při nich vystavěna hradba Achajských.
Tam nám nelze nijak sjeti s koňmi ni válčiti jezdcům;
úzkýť tam prostor, kde by snad byli všichni zrubáni.
Ovšem když by v prsou zcela jim na zhoubu pomýšlel
Zeus vysokohřmící, Trojanům pak přispěti ráčil,
pak bych sobě to přál, aby již se to hned stalo skutkem,
neslavní aby zašli zde Arga podále Achajští.
Pakli se obrátí, a nový kdyby nám vzešel útěk
od rychlých nazpátky lodí a my v příkop upadli,
pak by se nevrátil ni posel již mého dle soudu
nazpátek do města pro rychlý obrat Achajských.
Nuž tedy, jakkolvěk propovím, poslechněme všichni.
Nech koně soudruhové zadrží na příkopu strmném,
leč kovovým oružím sami válečníci odíni
Hektora všichni sledujme do jednoho; avšak Achajští
sotva stanou, je-li jim po pravdě usouzena zhouba.“

Takto pravil, rada velmi se líbila Hektoru moudrá.
Rychle na zem s běhutého skočil vozu ve zbroji lesklé.
Též i druzí Trojané pospolně nezůstali v korbách,
leč seskákali všichni, kdy spatřili Hektora vládce.
Správci potom komoňů každý rek rozkazy dával,
pěkně v pořádku držeť koně tam na příkopu strmném;
tehdy se rozstoupivše a k sobě se pevně srazivše,
ve pěti odděleních sšikováni za vůdci vytáhli.

Jedni při Hektoru táhli a čackém Púlydamantu
nejlepší, nejčetnější, žádostiví hlavně
hradbu zděnou prolomíce dutých u lodí se potýkať.
Kebrionés s nimi táhl třetí; ale vedle na korbě
Kebriona slabšímu velel muži zůstati Hektor.
Vojsku třetímu velel Paris, Alkathoos, pak Agénor,
dále třetí Helenos měl a Déifobos bohorovný,
Priama krále rozenci; třetí byl vládyka Asjos,
Asjos Hyrtakovec, jejž vezli z Arisby běhouni
červenaví, velicí od bystřiny Selléenta.
Vojsko čtvrté zase Anchísův rozenec vedl statný
Aineias, dvé s ním Anténora pospolu mládců,
Archelochos, Akamas, všeliké seči znalci dovední.
Dále veleslavným Sarpédon vládl spojencům,
jenž přibral chrabrého si Asteropaia a Glauka,
nebť oba nejlepší obzvlášť jemu zdáli se býti
z ostatních po samém; on předčil nad druhy všechny.
Jakmile úpravné druh ke druhu spolčili štíty,
všichni s chutí hnali vůči Achajským, mníce že déle
nezdolají, nýbrž v černé že koráby se vrhnou.

Tehdy druzí Trojané a široslavní i spojenci
po slovu bezvadného se řídili Púlydamanta;
Asjos Hyrtakovec však nechtěl, vládyka mužstva,
tam zanechať komoňův se správcem koňstva družebným,
nýbrž jel s nimi dále a dál běhuté na koráby
zaslepený! nemělť záhubné zhoubě unikna
pýchaje koňmi, vozem zlatitým, od loďstva ručího
nazpět navrátiť se do Ília povětrného;
dříve zlopověstná jej obestřela na věky sudba
Ídomenéa kopím, vznešeného to Deukaliovce.
On se vydal na levou stranu lodní, kdežto Achajští
couvali s pláně širé s vozy zakřivenými a koňmi;
tam koně přímo zamířil a vůz, ale k bráně hradebné
přikloněných nenašel vratní ani závory velké,
nýbrž otevřeny jim do kořán, zda by z mužstva kterého
z bitvy na útěku zpět ku lodím zachrániti mohli.
Tam koně Hyrtakovec hnal přímo, a s ním druzi táhli
hlasně křičíce, neboť doufáno, že déle Achajští
nezdolají, nýbrž v černé že koráby se vrhnou,
bloudi! neboť ve bráně mužů dvé našli udatných,
již byli velkoduchých Lapithů syni oštěpometných;
tam stál Peirithoův rozenec, statný Polypoités,
tamže Leonteus druh, lidobijci Aréu podobný.
Tak tedy při vchodu jsou vysoké ve bráně obadva
stáli, jakožto stojí na horách duby velkovrcholné,
jež vzdorují moci větru a dešti po veškery po dny,
kořeny dlouhánskými do země zapuštěny jsouce:
tak též síle jaré a pažím oba důvěřujíce,
Asia náramný ždali útok a z místa neprchli.
Přímo lepostavené proti hradbě do výše pavézy
vyschlé pozdvihnuvše, s křikem postoupali velkým,
Asios, Íamenos se statným vládcem Orestem,
Asiovec Adamas, potom Oinomaos se Thoónem.
Lapithové dva zatím druhy krásnoholence Achajské
uvnitř brány stojíce, pobádali hájiti loďstva;
jakmile však ku hradbě se řítiti spatřili proudem
voj Trojanův, a počal hlučný ryk a útěk Achajských,
ven vyrazivše po té oba válčili u předu brány,
kancům jsouce podobni divým, již v houštině lesní
rostoucí hřmot psův čekají ve hvozdě a lovcův,
kosmo bokem vyrazíce kolem sebe trsti přelámou
vyvracejíce z kořen, zpod nastane děsně tesáků
skřípání, až šíp nějaký život oběma vyrve:
tak Lapithův chrabrých řinčel kov na hrudi lesklý
od ran nepřátel; nebo válčili velmi udatně,
důvěřujíce mužům na hradbě a chrabrotě vlastní.
Neb kamením s pevnostavené oni házeli hradby
k obraně své vlastní a stanův a při tůni korábův
rychloletých. Jako vločky sypou se na půdu pozemskou,
ježto vichor prudký rozhýbaje oblaka stinná,
s výšin bezměrných lije hustě na zem mnohoživnou:
takto z jejich se paží střely proudily, buďto Achajských,
buďto také Trojanův; kol drnčely přílbice temně,
štíty i puklinaté, obráženy žernovy jsouce.
Zabědoval tenkráte a ve svá tloukl se bedra
Asjos Hyrtakovec, slovo pak řekl k Zévovi zlostně:
„Ó Die otče, také tedy tobě i klam se zalíbil
příliš! já za to měl, že na dál bohatýři Achajští
nezdolají chrabrosti naší a pažím nesbližným.
Jak vosy uprostřed hybné nebo jak včely lesní
hnízda si svá budují krabaté na stráni při cestě
a zhlubený domeček neopustí, než trvajíce
vstříc lovcům hubivým brání se za dítky robátka:
takž oni též nechtí ustoupiti z brány hradební,
ač dva jenom, prve než pobijí nás neb smrti dojdou.“

Tak vece, však nehnul Dia srdcem hlásaje takto;
ustanovilť se na mysli, že Hektoru slávu propůjčí.

[Jedni tu boj při bráně, druzí zase tam spolu vedli.
Těžko mi však jako božstvu o tom promlouvati všechněm.
Neb všude roznítil se oheň kol hradby kamenné
hrozný; Argejští ač dost zkormouceni jsouce,
hájili statně lodí; bohové pak truchlili v srdci
všichni, co jich koli dříve pomáhalo v bitvě Danajským.
Lapithové tedy boj pozdvihli a bitvu vražednou.]

Tehdáž Peirithoův rozenec statný Polypoités
Damasa vládce kopím udeřil skrze helm kovolící;
přílba pranic kovová nebránila, leč zcela veskrz
hrot kovový prorazil jemu lebku, a veškeren uvnitř
postříkal se mozek; tak sklán byl v útoku lítém.
Pak chrabrého Pylóna a Ormena se zbroje svlékl.
Tak též Antimachovce Leonteus, mládec Aréův,
proklal Hippomacha dřevcem do opasku zasáhnuv.
Ostrý z pochvy potom vytasiv meč vojvoda čacký
nejdřív k Antifatu vstoupiv, z davu naň se vyřítiv,
s blíže samé udeřil, že se na znak do prachu sklátil;
s Íamenem na to dále Menóna a vládce Oresta,
jež porazil podlé sebe všechny na zem mnohoživnou.

Však co zatím padlým zbroj snímali lesknoucí se,
statné s Púlydamantem a Hektorem už voje táhly,
nejlepší, nejčetnější, žádostivi hlavně
zeď prolomiť Danaův a koráby zapáliti ohněm,
však prodlévali ještě a podlé příkopu stáli.
Neb přiletěl jim pták, ani hodlali zrovna přejíti,
vyšeletý to orel, po levé straně vojsko dělící,
jenž v drápech velikého držel hada barvy krvutné,
an třepetal se na živě; leč od boje ještě neustal.
Neb jak orel ho držel, do prsou jej kousl u šíje,
ohnuv zpět se na zad; pták od sebe jím k zemi mrštil,
valně bolesti pocítiv, a had padl do středu vojska;
on pak sám s křehotem pryč s vánkem větru ulétal.
Trojští zžasli strachem, kdy sebou hada spatřili míhať
ve středu vojsk, znamení Dia štítovládce Kronovce.
Púlydamas tenkráte pravil blíž k Hektoru stoupiv:
„Hektore, vezdy nějak v sněmování na mě dorážíš,
když slovo dím spasné; nebo jest neslušno zajisté
občanu promlouvať na příč ti při úradě sborné
a v boji rovně také, ale tvou moc šířiti vezdy;
předse nyní propovím, jak nejlíp zdá mi se býti.
Nejděme dál, abychom s vrahy válčili boj za koráby.
Neb soudím, takový že konec bude, jestliže v skutku
pták ten byl přiletěl Trojanům, kdy přejíť chtěli příkop,
vyšeletý to orel, po levé straně vojsko dělící,
jenž v drápech velikého držel hada barvy krvutné
ještě živého; i mrštil jím, než hnízda milého
dospěl, aniž mohl svým za pokrm ho přinésti robátkům.
Tak my, třebas prorazíme i bránu i hradbu Achajských
velmi silou velikou, a ucouvnou mládci Achajští,
touž cestou od loďstva se nevrátíme v pořádku;
neb zanecháme mnohých Trojanův, jež vesměs Achajští
povraždí ostrým ocelem hájíce korábův.
Takto by prohlásil věštec, jenž řádně by v mysli
byl vědomý znamení, a ho též poslouchalo mužstvo.“

Vzhlédna posupně na něj Hektor vece blýskavohelmý:
„Tak se mi, Púlydamante, pranic tvá řeč ta nelíbí;
vždyť rozumíš i jinou radu této vymysliti lepší.
Ačli skutečně nyní návrh po pravdě pronášíš,
pak ti dojista, trvám, bohové sami smysly pomátli,
ježto velehlučného velíš Dia nedbáti vůle,
jižto mi byl přislíbil a sám přisvědčil a kývl;
leč ty širokřídlých ptákův poslouchati kážeš,
jichžto si nevšímám naprosto a nic toho nedbám,
na pravo nech si letí k jitřence a k východu slunce,
neb po levé straně jsou obráceni k temnotě noční.
Však velikého Kronovce raděj poslechněme vůle,
jenž všemi nad smrtnými a božstvy nebešťany vládne.
Jedno je nejlepší znamení, své hájiti vlasti.
Proč se jenom strachuješ tak války a bitvy vražedné?
Byť třeba všichni druzí povražděni klesli tu vůkol
Argejských při lodích, smrti netřeba tobě se báti;
toběť srdce není nepřítele vyčkati chrabře.
Pakli se vyhneš bitvě aneb nějakého jiného
od boje odvrátíš přemlouvaje řečmi lichými,
hned pod mým dřevcem proboden ducha svého vypustíš.“

Tak tedy prohlásiv v čele kráčel, a s ním oni táhli
s pokřikem úžasným; Kronovec k tomu bleskomilovný
od pohoří Ídského zbudil jim vichřici větru,
jež prach přímo na loďstvo zanášela, tak že Achajských
sílu zlomil, Trojanům však a Hektoru slávu propůjčil.
Tak znamením boha důvěřujíce a chrabrotě vlastní,
hned prolomiť velikou se pokoušeli hradbu Achajských.
Se zdí srážely římsy a káceli cimbuři věžní,
výběžné pak sloupy vypáčeli, ježto Achajští
vpustili jsou nejdříve do země za podpory hradby.
Těch vydobývali ven soudíce, že takto Achajských
zeď prorazí; ale z cesty nijakž ustoupiť Achajští
nechtěli, leč vůkol všady cimbuři štíty hradivše,
házeli s nich kamení v nepřátely postupující.

Na hradbách Aianti obadva ku bitvě budíce
kráčeli kol, chrabrosť všude rozněcujíce Achajských,
přívětivým tu slovem, tu slovem zase kárali přísným,
jejžkoli z Argejských od zápasu spatřili chabnouť:
„Ó milení, z Danaův kdož přední, kdož je i střední
a kdo je poslední, poněvadž muži veškeři nejsou
rovni ve válce, nyní všechněm vám nastala práce;
též sami poznáváte to snad. Nech zpátky se nikdo
nevrátí ku lodím, poslechna pobízeče svůdce,
nýbrž v před kráčejte a druh druha srdce zbuzujte,
zdažli by nám ponechal Zeus bleskovládce Olympan
odraziť útok a ven nepřátely zahnati k městu.“

Tak provolavše hlasem roznítili bitvu Achajských.
Tak jako když padají sněhové povláčky přehusté
v zimní den, Kronovec kdy pomýšlí důmyslný Zeus
seslati sníh a lidem své šípy ukázati mocné;
pak ztiše větry sněží napořád, až pokryje hustě
vrcholy hor vysokých a strmící výšiny skalné,
lótosové nivy, pláně a žírná díla smrtelných,
též pomoří, a sivé jsou pokryty zátoky mořské,
leč vlna jej splakujíc brání; ostatně je všecko
zastřeno nad povrchem, kdykoliv Zeus sešle metelku:
tak kamení hojné všude lítalo na strany obě,
jednak na Trojské, jednak z Trojanův na Achajské;
tak po hradbě celé náramný hřmot se ozýval.

Ještě by však Trojané, tak i Hektor blýskavohelmý
hradby nebývali bránu protrhli a závoru velkou,
když by rozence nebyl Sarpédona důmyslný Zeus
vstříc Danaům vznítil, jako kdys lva na mátonohý skot.
Ihned zakruženou pokryl tělo sobě pavézou
krásnou, pevnokutou, kovovou, již vládyce kotlář
řádně skoval, pak kůžemi vnitř hojnými potáhl
nýtky zlatými celou probitou všude po kraji vůkol;
ten tedy před sebe štít přidržev, dvěma máchaje dřevci,
kročmo vyšel jako lev horský, jenž už masa dávno
postrádá, a nyní zmužilé jej srdce pobádá,
brav by mocí ulovil, vedrať se i v ohradu pevnou.
A třeba lev ve stáji samé pastevce nalezne
se psy a oštěpy kolkol ovec bedlivě střehoucí,
přec bez zkoušky hladov ze stáje utéci nemyslí,
nýbrž buď skoče tam polapí kus, neb na počátku
sám zasažen dřevcem z bystré ruky do prachu klesne.
Tak Sarpédona srdce pobádalo jasnorodého
vstříc udeřiť na hradbu a strhnouť cimbuři pevné.
Ihned promlouval ke Glaukovi Hippolochovci:
„Glauku milý, proč pak nejvíce jsme vyznamenáni
čestným místem, a jídlem a vína plnými poháry
v šírém Lycku a všichni na nás jako své bohy patří?
Též veliký nám přiznali háj blíž Xantha řečiště,
krásný sad stromoví a pšeničnou ornici žírnou.
Z příčiny té třeba nám mezi Lyčany býti prvými,
stáť pohotově a v bitvu čelem vniknouti horoucí,
by z Lyčanů nejeden promlouval pevnooděncův:
‚Ne věru neslavní vládnou v zemi Lykii šíré
nám naši vojvodové a jedí brav při kvasu tučný
a spolu víno pijí medové; ale síla zajisté
jest jim výtečná; nebo válčí boj v čele Lyckých.‘
Ó milený, kdyby nám bohové dali této uniknouť
válce a nestárnouti a bez smrti po věky věčné
žíť, ani sám v předním šiku bych za Troiu neválčil,
rovně v mužezdobnou tolikéž tebe seč nevysýlal;
avšak ježto hrozí přece nám smrti nástrahy stále
nesčetné, jimž nelze ujíť smrtnému a zniknouť,
pojďme, a buďto jiným nebo sobě dosáhneme slávy.“

Takto pravil, Glaukos nezamítl a poslechl ihned;
kráčeli vstříc, Lyčanův ohromné vojsko vedouce.
Zahlédnuv je strnul rozenec Peteóa Menestheus;
neb na věž jeho zrovna se řítili zhoubu nesouce.
Pohlížel po hradbě Achajských, zdaž koho spatří
ze vládcův, jenž snad by druhům jeho záhubu zvrátil;
spatřil blíž Aianty obadva bojem nenasytné
státi a Teukra, který k němu ze stanu právě přicházel;
však bylo nelze nijak dovolať se kterého voláním,
neb byl hřmot takový a lomoz do nebeska docházel
od rázů na štíty a vlásinaté na přílby
neb na bránu; bylať dřevy zavřena všechna a před ní
vojska stojíce mocí prolomiť se pokoušeli přístup.
Vyslal jest k Aiantu honem věstníka Thoóta:
„Dojdi, Thoóte milý, k Aiantu a spěšně ho vyzvi,
neb je obadva raděj, co by ze všeho nám bylo nejlíp,
neb brzy roznítí se na místě tu záhuba náhlá;
tisknouť vojvodové Lyčanův, již jsou ode dávna
prudce dorážeť uvykli v kruté seči lítých půtek.
Pakli také tam práce a prudká strhla se půtka,
aspoň sám přijdiž silný Telamónovec Aias,
Teukros pak spolu jej provodiž luku mistr dovedný.“

Takto pravil, hlasatel ho uposlechl na slovo ihned;
letmo se dal podlé kovokrzných hradby Achajských
a stanul Aiantův doběhnuv a rychle se ozval:
„Ó Aianti milí, kovokrzných vůdci Achajských,
syn milený vás zévorodého volá Peteóa
tam pospíšiť, abyste mu v práci kratičko pomohli,
pospol obadva raděj, co by ze všeho proň bylo nejlíp,
neb brzy roznítí se bojem tamo záhuba náhlá;
tisknouť vojvodové Lyčanův, již jsou ode dávna
prudce dorážeť uvykli v kruté seči lítých půtek.
Pakli také tady válka a prudká strhla se půtka,
aspoň sám přijdiž silný Telamónovec Aias,
Teukros pak spolu jej provodiž luku mistr dovedný.“

Tak vece, poslechnul veliký Telamónovec Aias.
Ihned k Oiléovci pravil slova rychloperutná:
„Zůstaň sám, Aiante, a statný rek Lykomédés,
pevně stojíce zbuzujte Achajské válčiti statně;
avšak já tamo půjdu a přispěji v bitvě pomocně.
Rychle se zas vrátím, až zdárně jim obranu skytnu.“

Takto praviv veliký odešel Telamónovec Aias,
pospolu s ním Teukros bratr kráčel stejnootecký;
s oběma Pandíon, Teukrův nesa zakřivený luk.
Když byli ku věži přišli Menesthea velkoduchého
uvnitř hradby kvapíce, (i přišli, kdy již byli v tísni),
slézali jsou cimbuř pochmurné vichřici rovní
velkoduchých Lyčanův bujaří vojevůdci a rádci.
Vrhli se muž muži vstříc spolu v zápas, a ryk boje povstal.

Aias tehdy prvý Telamónův k Hadovi sřítil
soudruha Sarpédonta Epiklea velkoduchého.
jej kamenem hranatým udeřiv, jenž na zdi do nitra
podlé cimbuři vrchmo ležel, jejž snadno nižádný
nezdvihl muž by rukou obojí, ani velmi mladistvý,
jak jsou teď smrtní; on zdvihnuv jím shora mrštil,
přílbici čtyrštítou rozmačkal a kosti mu rozbil
všechny šmahem na hlavě; potápěči tento podobný
s hradby sletěl vysoké, duše kosti opustila statná.
Teukros Glauka potom, statného to Hippolochovce,
postihl jest šípem, vysoké když hradby dobýval,
obnažené spatřiv jeho rámě, a chuť k boji zahnal.
Zpět se hradby skočil pokradmo, by nikdo z Achajských
nespatřil zranění a nevychloubal se honosně.
Bol naplnil Sarpédona v srdci, kdy Glaukos ucházel,
jakmile byl to viděl; nicméně na boj nezapomněl,
nýbrž Thestora plémě kopím Alkmáona stihnuv
proklal a z rány vytáhl kopí; on ve sledu dřevce
klesnul v prach, zbroj všecka zařinčela od kovu pestrá.
Sarpédon pádnýma chytiv na to pážema cimbuř
viklal, a spadla celá povolivši a ochrany prosta
obnažená byla hradba a dráhu otevřela hojným.

S ním Aias potkal se a Teukros, jenžto ho šípem
ve skvostné řemení udeřil kol na hrudi chrabré
štítu mužechranného; zatím Zeus záhubu zvrátil
od syna svého, by klesna při kormách loďstva nezemřel;
Aias pak do štítu vrazil jemu dřevcem, a veskrz
jest neprošlo kopí, ale zpátky ho v útoku strhlo.
Od zdi maličko po té ustoupil; zúplna ovšem
pryč neušel, nebo srdce mu doufalo slávy dosíci.
Obrátiv se zvolal na sbor Lyčanův bohorovných:
„Ó Lyčané, proč pak jste zapomněli obrany rázné?
Těžko mi jesti, třebas bych byl sebe více udatný,
sám proraziť skrze hradbu a k loďstvu si dráhu otevříť;
spějte tudíž za mnou, nebo většiny dílo je lepší.“

Takto pravil, Lyčané leknuvše se domluvy vládce,
shlukli se více po té Sarpédona kol radodárce.
Argejští tolikéž řady valně sesílili k bitvě
uvnitř hradby, kde jim veliká nastávala práce;
neb ani voj Lyčanů přechrabrých hradbu nemohli
Argejských prolomíce ku loďstvu si dráhu otevříť,
tak Lyčanův ni nemohli Achajští oštěpometci
zahnati od zdi nadál, kdy se již přiblížili jednou.
Nýbrž jak vespol mužové dva o mez role prou se,
míry držíce v rukou a stojíce na půdě společné,
na skrovném oba místě vedou spolu hádku o dělbu,
tak je dělil cimbur vysoký; přes něj bojujíce
tříštili na vzájem druhu druh v seči na hrudi kožné
štíty lepokružené a lehounké terče perutné.
Ukrutným pobodáno kovem v tělo jich bylo síla,
kdožkoliv obrátiv se poobnažil u běhu záda
z válčících, a mnozí tolikéž skrze štíty samotné.
Tak všady drahně krví bohatýrů hradba i cimbuř
postříkány s obou byly stran, s Trojské i s Achajské.
Avšak i takto nemohli na útěk zahnať Achajské,
nýbrž stáli v roven jako řádné přadleny vážky,
jež vlnu, váhy držíc, s obojí strany stejně na miskách
srovnává, dítkám aby zjednala výživu skrovnou:
tak též jich boj a seč byla napjata zúplna v rovni,
až pak Zeus Priamovci slovutné poskytl slávy
Hektoru, jenžto vrazil první do hradby Achajských.
Vykřiknuv zavolal pronikavě na zástupy Trojské:
„Vzhůru ořekrotní Trojané, nuže hradbu prolomte
Argejských a plamen do lodí jim uvrhněte hrozný.“

Takto pobádaje děl, zaslechli ho na slovo všichni,
přímo na zeď se v řadách hnali vesměs. Slézali hradby,
pak vysokou cimbuř, hrocená v ruce dřevce držíce,
až Hektor zdvihnuv nesl kámen, jenž z předu brány
zvenčí stál, zdola byl tlustý, ale od shora ostrý,
jejž nejsilnější mužové by dva z národa sotva
snadno rukou od země na vůz pozdvihli běhutný,
jak jsou teď smrtní, ale on jím sám vrhl snadno.
[Neb lehkým učinil jej syn Krona obmyslného.]
Jak pastýř nese lehko bělostné rouno beránka,
jednou vezma rukou, a maličko to břímě ho tíží:
tak Hektor kámen zdvihnuv nesl na vrata přímo,
ježto zavírala bránu hradební pevně přilehlou,
dvoukřídlou, vysokou; dvě ji silné závory uvnitř
svíraly soudružné, jediná tyto spínala zátka.
Blíž popošed přistoupil a opřen do středu mrštil
rozkročily, by hodem slabší jemu rána nevyšla,
a přerazil stěžeje obojí; do vnitř padl těžký
kámen, a kol zapraskla i brána, i závory pevné
hod nezmohly, nobrž sem a tam rozlítla se křídla
pod kamenem vrženým. Jasný tam hned vnikl Hektor
obličejem podoben noci kvapné; od kovu zářil
strašně, kterým byl odín, a v rukou dvěma oštěpy mával;
nikdo nebyl by zdržel ho zajisté vstříc jemu vejda
kromě bohův, kdy skočil do brány; a zrak planul ohněm.
Obrátiv se zvolal ve vřavě na zástupy Trojské,
by přestoupali hradbu; a rozkazu poslechl každý.
Hned přestoupili hradbu, druzí se vyřítili proudem
úpravnou skrze bránu. Danajští zpátky uprchli
k vyhlubenému ku loďstvu, a nastal hluk nekonečný.

el:Ιλιάς/Μ
en:The Iliad (Butler)/Book XII
es:La Ilíada - Canto 12
fr:Iliade/Rhapsodie XII
it:Iliade/Libro XII
ru:Илиада (Гомер/Гнедич)/Песнь двенадцатая