Růměnec
L. N.

Já vidím nakloněné tvoje líčko
a v lilijné dřív tváři růžnou vlnu,
to skloněné tvé dlouhobrvé víčko,
plachý tvůj pohled, tvář těkavostí plnu.

A hlavu na prsa se v studu skrýváš
a v soucitnou zem ten svůj cudný hled;
krev proudí divně tak, a nožkou kýváš
a srdce poskočilo jako ptáček v let.

Že jméno mé tu vyvolalo změnu,
ti nahozené z přítelkyň tvých retů,
když po druhých až k mému došly jménu
za škádlení, hry, veselosti, žertů?

Když vzpomenu si na to, tu jak krůpěj,
jak kapka s orůžněné tváře tvojí,
by v moje srdce vpadla. Ó jen kapej!
Ta vyprahlé mé srdce nejvíc zhojí.

                                                     (25. II. 1916.)

Poezie