Zcestí/Rozhovor
„Podnebí tvé pod nebem není již,
přemístila je ruka čísi.
Můžeš-li ještě dýchat, brzo objevíš,
že oheň dýcháš a že spálený jsi.
Jenom se podívej až dolů, do středu,
už nejsi v něm, jsi dál, jsi ohořelý,
jsi jako vidoucí zbavený pohledu — — —“

Řekl jsi: dýchám! Doposud jsem celý!
Po celé šířce duše uháním.
Jsou slzy, jež se bez modlitby chvěly,
vždycky jen rouháním?
Má modlitba šla stále o krok za ním,
do něho zněla, doznívala jím,
je prostě v něm, je v něm, je pod rouháním — — —

― „Jsi tam, kde byl jsi. V pusté zemi zim.“
― A přece jinde!
                   ― „Jinde?“
                                     ― Ano. V říši,
kde vládne popěvek s nápěvem nejhlubším.
― „Jsi tedy hlouběji?“
                              ― Snad hlubší a snad tišší
snad méně živý — — —
                             „V zemi bez podnebí,
v krajině, kterou minul Spasitel.“
― A malý úsměv: v zemi, jejíž hřeby
jsou nejsiřejší, neboť není těl.

26. X. 1940.