Slezské pohádky a pověsti/Spící vojsko
O hoře Čantoriji blíže Ustráně i o Lysé Hoře vypravuje se, že v nich spí vojsko, sedíc na koních, připraveno k výpravě válečné. Tajemné nitro těchto hor opustí rytířové, až s vlastí naší bude zle. Co rok na svatého Jana udeří bubeník v buben a žoldnéř, který stojí na stráži, vejde do vnitra hory a otáže se: „Půjdeme už?“ Vojevůdce odpovídá obyčejně: „Ještě není čas,“ načež rytíři padají zas do dřímoty a potrvají v ní až zas do svatého Jana. Jednou však, až vlasti naší bude hroziti nebezpečí největší, přijde strážník do vnitra hory a když otáže se: „Půjdeme už?“ — rytíři vyburcováni ze sna, vyskočí a vojevůdce jejich zvolá: „Za mnou do boje!“ a rytíři vytáhnou na svých koních ze skrýše skalní na svět, aby ochránili vlasť sklíčenou, aby rozhodli strašnou bitvu, nejposlednější to na světě.

Když jednou ubožáček pastucha na Čantoriji svině pásl, ztratil se mu jeden vepř. Pastucha naříkaje pro vepře a hledaje ho na hoře na všech stranách, našel po vyvráceném dubu velkou díru. I vlezl do této díry a ocitl se v ohromné hlubině a zatřásl se až, co tam uviděl. Na koních sedící vojáci spali. Koně krmili se ovsem, který před nimi ležel. A div divoucí! U koní spatřil pastucha též svého vepře, kterého právě hledal a který si tu též na ovse pochutnával. Pastucha chtěl už radostně k vepři svému přiskočiti, zalekl se však, když uslyší za sebou hlas lidský. Obrátil se a viděl, jak jeden voják, který se probudil, se hýbe. I tázal se tento voják pastýře:

„Létají ještě havrani nad horou?“

„Létají,“ odvětil pastýř.

„Ještě není čas,“ vece na to voják, který bezpochyby stál na stráži. Pastýř čekal chvilku, a když zpozoroval, že voják zase spí, sebral svého vepře a trochu ovsa, a utíkal, odkud přišel.

Vyjda ven z díry, radostně si vyskočil. Nemělť jen svého vepře i mnoho zlata, neboť oves, který byl z hory přinesl, bylo samé zlato.

I běžel do dědiny pro otce i bratry, vypravoval jim, co se stalo a co viděl, a ponoukal je, aby s ním hned do hory šli, a aby pomohli mu vynášet odtamtud oves, neboť tři prý více unesou než jeden. Celá chudá rodina tedy uposlechla nejmladšího syna. Když však přišli k místu, kde byla dříve ona díra, našli tam ohromné skalisko, a když vrátili se domů, shledali, že zlata nemají. Proměnilo se zas v oves. Bezpochyby za trest, že nebyli spokojeni s málem zlata, které pastýř domů byl přinesl a že toužili bez práce a namáhání nabyti pokladů.

Jednou přišel jeden pán ku kováři, i kázal si zrobit tři sta podkov pro koně. Jak budou hotovy, že musí potom kovář s ním jíti a koně okovati.

Za několik dní na to, když už byly podkovy hotovy, přišel onen pán opět do kovárny a zvolal: „Kováři, pojď!“ Kovář sebral tedy svoje podkovy a šel za pánem, který ho vedl na horu Čantoriji. Sotva tam přišli, země se otevřela a oba octli se v rozsáhlé skrýši, která vyhlížela jako konírna, neboť tam stálo plno koní. A na koních seděli spící vojáci. „Okuj koně!“ rozkázal pán a odešel kamsi.

Kovář dal se do roboty a sotva podkul všechny koně, znovu přišel onen pán a tázal se: „Kováři, co žádáš za svou práci?“

„Co dostanu, vděčně přijmu,“ odvětil kovář.

Na to pán nasypal mu do pytle koňského hnoje. Byla to podivná odměna! Kovář nic nepravil, ale vysypal hnůj z pytle a odešel se svým pytlem čili měchem nespokojen. Za tolik podkov a za takovou práci obdržel — hnůj!

Přijda zas na vrch Čantorije, všiml si kovář, že mu trochu hnoje v pytli zůstalo. Chtěl tedy zbytky hnoje ze svého pytle vysypat; jak se však podivil! Nebyl v pytli hnůj, ale ryzí zlato. Radosť jeho nelze popsati. Litoval, že v oné konírně nerozumně hnůj vysypal — co by měl nyní zlata! Umínil si tedy, že onoho pána vyhledá a ho poprosí, aby se nehněval, že tak nezdvořile hnůj vysypal. Snad ten pán, který byl zajisté člověk neb duch dobrý, dá se obměkčit a znova mu nasype znamenitého hnoje do pytle. Pytlař proto chodil po Čantoriji, dokud ho hlad nesehnal dolů domů, ale pána už nenašel.