Slečna Lichnická (vyd. Alois Hynek 1889)/7.
Ale jakž i bolestné bylo rozloučení, když Jetřich Lidmilu opouštěl, přihotoviv se na cestu do Prahy; pouhý stín to byl onoho trápení, v jakéž Eližběta Lichnická po nešťastné noci upadla. Černí a hnusní obrazové strašili ducha jejího, a dívka jindy hrdá, nyní odlevy nalézti usilujíc, počala se jeviti ukrutnou. Na ní se mstili činové její a veřejný soud. Bez přátel na velikém hradě, obklopena zakoupenými dušemi, nenalézala útěchy, a jaké jí velebný Hostivít podával, zpěčovala se zděšená mysl přijmouti. Stěny skvostných komnat opětovaly její naříkání a zlořečení, den i noc plnily se jejím zoufalstvím.

„Vzhůru! zítra budou jízdu míti o Lichnickou slečnu! Připravte kvasy — vítaný přijede ženich!“

A když se osmělila čeleď pochybovati, rozsápala se dívka — čeleď ale bázní činila dle slov velitelkyně. I připravena byla opět skvostná pavlač na předhradí, jako při jízdě pana Jetřicha, i shromáždili se po zdálečí zástupové lidu, neboť podivná pověsť o nové jízdě brzo se byla roznesla. A Eližběta druhdy kamenného srdce, vyšperkována uprostřed služek svých vyšla druhého dne na pavlač, i vítala kolem rytíře, jakoby tu vskutku stáli, a s jedovatým úsměvem slibovala podati ruku, kdokoli z nich šťastně úkol dokoná. I laskavě kynula šátkem, neboť viděla, jak drahý Vilím na kůň sedá, a v srdci plesala, an se ponejprv a podruhé šťastně otáčí. Najednou ale strhla náramný křik, a v smrtelných úzkostech počala naň volati:

„Braň se, muži srdce mého! Jetřich Kralovický žene se na tebe!“

I viděla, jak již již tento pohrobený ženich na milence šťastného se tiskne, až pod ním kůň klesati počíná, a rozvětřená chtěla mu Eližběta k pomoci skočiti, a náhlým skokem vrhla sebou s pavlače, dříve než tomu služky zabrániti mohly.

Mrtvou odnesli zšílenou slečnu do hradu.

Čtyry neděle na to nesli na krásných nosítkách do téhož hradu novou jeho majitelku, slečnu Lidmilu Horinovou, kteréž byl král Václav slavnou svatbu vystrojil, hradem Lichnickým jakožto věnem ji obdařiv, a co živa užívati ho dovoliv. Avšak ne blesk povýšenosti, k nížto jí byla náhoda povznesla, nýbrž radostí se lesknoucí oko Jetřichovo z Kralovic bylo sluncem, kteréž nový život v její žilách rozněcovalo. Nebydleli manželé na nešťastné Lichnici, aniž na hrad hrubě dojížděli; přestali na milosti královské, a po smrti jejich hrad zase na pokrevní rod Eližbětin připadl.

Pověstná skalina, arci že v jiné podobě, až do dneška se u zřícené Lichnice ukazuje.