Prostonárodní české písně a říkadla/Zakletá dcera
Vandrovali hudci,
dva pěkní mládenci.

Řek’ jeden druhému,
bratr bratru svému:

„Slyšíš, milý bratře!
vímť já dřevo krásné.

Dřevo javorové,
na housličky dobré.

Pojďme, je utněme,
houslí nadělejme.

Houslí mně a tobě,
ať zahrajem sobě.“

Když ponejprv ťali,
dřevo zavzdychalo.

Když podruhé ťali,
krev se vyprýštila.

Když potřetí ťali,
dřevo promluvilo:

„Nesekejte, hudci,
vy pěkní mládenci!

Však já nejsem dřevo,
jsem já krev a tělo.

Jsem pěkná děvečka
tu z toho městečka.

Matka mě zaklela,
když jsem vodu brala.

Když jsem vodu brala,
s milým si postála:

Abych zdřevěněla
a javorem byla.

Javorem vysokým
s tím listem širokým.

Jděte, hudci, jděte,
mé matce zahrejte.

Zahrejte u dveří
o té její dceři.“

Hudci počnou hráti,
matička plakati.

„Nehrejte mi hudci,
vy pěkní mládenci!

Nic vy mi nehrejte,
v srdce nebodejte.

Dosti já hoře mám,
když dcery své nemám.

Přenešťastná máti,
co klne své děti!“

Z Budějovicka. — Srov. Suš. 143; Kol. II, 4; Rob. 70; Mein. 122.

Poezie
Karel Jaromír Erben