Na šachtě/Díl III/VIII
Bětuška seděla u stolu. Ubohého mrzáčka Vláďu
držela na kolenou, jako by se nejvíce bála o něho,
malá Bětuška seděla jí u nohou. Matka se dívala na
děti okem věštícím smutek nad ztrátou otce. A ztratily
otce. Byla bledá, vyhublá. Bylo znáti, že prožila v poslední době kus oné tragiky životní, již nelze popsati
v knize, ale která je hrozná, k nevypovědění, poněvadž
pravdivá. Smutno, teskno kolem.

Z každého kouta zela ona neurovnalost značící domácí nespokojenost.

Byly to trpké dni, hořké a strastné pro ni i pro
děti, které si již ani nehrály. Příchod otcův věštil jim
vždy bouři: bití a pláč. Pranice, jež vyvolával, končily
vždy pláčem a křikem všech. Celé okolí se divilo Soukupovi. Ačkoli surovostem zvyklé, nechápalo, že jest
jich schopen Soukup.

Bětuška postonávala a to Soukupa jako by dráždilo.
Stále měl na očích vinu ženy, a tisíceré její přísahy
nebyly s to, aby zvrátily jeho přesvědčení, jeho jistotu,
jež měl, vida Bětušku jíti od Dušana.

Její těhotenství ho tím více dráždilo. Stále měl na
očích hřích jejího činu.

Soukup se opíjel. Bětuška trpělivě snášela vše. Mlčela. Neměla komu si postěžovat. Neměla na širém světě
přítele a věděla, že by jí to i přáli všichni, kdyby se
s bolestí někomu svěřila. Trpěla a mlčela. Byla někdy
blízka zoufalství. On, jen kdyby těch dětí nebylo …

Jedinou její záchranou byly děti. Pohled na ně jí
dodával síly snášeti vše, ať se dělo cokoli. Komu si stěžovati? Sousedům? Ani nekřičela, když ji muž pral,
jen aby sousedé neslyšeli její nářek a neměli z toho
radost. Jen muže prosila, aby nevinné děti netýral. Ty
tam byly chvíle minulého blaha a štěstí. Časem vešla
do kostela, na kameny tam klesla a vroucné se modlila,
aby jí Bůh popřál síly k snášení těch hrozných běd.

Soukup pil a pil. Přinesla-li mu jídlo na šachtu, někdy je nechal státi netknuté.

Ještě ho udržovalo vědomí povinnosti, že šel do práce aspoň vyspalý. Než stávalo se někdy, že i »směnu«
zmeškal. V těch chvílích měla Bětuška nejvíce starostí.
Na závod nechtěla jíti ho omluviti, aby doma nebylo
ještě hůře, a tu musila některého horníka z kolonie
požádati, aby došel ohlásiti závodnímu, že se udělalo
Soukupovi náhle špatně, že nemůže do služby.

Jednou i Dušan již napomenul Soukupa při stroji k opatrnosti.

Bětuška plakávala doma a ve strachu čekávala svoji
bolestnou chvíli, hrozný ten okamžik bolestí mateřských. A Soukup otupoval pro všecko: pro rodinu i svoji povinnost. Pil.

Jak to skončí? Tuto otázku kladla si častokráte Bětuška, dlíc s dětmi doma v úzkostných myšlenkách.

Počátek zimy byl zde, a zima v její duši i v přírodě.
Zima. Mráz. Zničily mladý květ sotva rozvitého štěstí.

A kdo tím vinen?

Dnes jest výplata.

Skoro úzkostně se dívala na hodiny. Lekala se okamžiku, kdy Soukup přijde. Již dávno tomu, co vždycky
s radostí ho čekala, nedočkavě pohlížejíc na hodiny.

A dnes? Kdy přijde a jak přijde? V jakém stavu?
Z mnohé výplaty neviděla ani krejcaru, a chtěla-li,
aby nešváry byly řidší, ubírala z malého nastřádaného
kapitálu, uloženého v »Záložně«. Vybírala každou zlatku se strachem a počítala, jak se ten kapitálek menší.

A často paměť, tento kat lidstva, jí přivedl na oči
obrázek minulosti. Tenkrát… Jak ji měl rád, jak ji
vášnivě zlíbal, po celém těle, na plná bílá ňadra, jak
se hněval tenkrát za onoho jarního slunečního rána,
když žádal jako muž své právo, jež mu odpírala pouze
ze strachu — o něho. A večer pak … Jak ji sevřel, jak
ji zlíbal a tiskl v náručí. »Bětuško — má Bětuško —«
šeptal v blahu. —

A jaký to rozdíl dnes?

Ach ano. Tenkrát — nebyli svoji. Bál se o ni, ach
ano, tenkrát byli spolu na víru! Tenkrát žádal od ní
lásku a láskou jí splácel, dnes žádá povinnost a splácí
jí bitím… Toť celý rozdíl. Tenkrát by byl nevěřil a neuvěřil, a kdyby mu kdo řekl co zlého nebo hanlivého o ní, byl by ho zabil.

Povinnost utlumila v něm lásku. Dnes má on práva… Dnes poroučí, aby konala povinnost…

Jak byla ráda, že této povinnosti nepoužíval. Ne-
používal! Byla šťastna a přece… Tam dole v srdci
se cosi pohnulo jako bolest žárlivosti, a před ní se objevil žid, hostinský z »VeseIé Afriky«, vypravující o scéně s harfenicemi. Srdce jí to sevřelo, a v hlavě jako by úder pocítila.

Tak čistá se mu oddala. Viny neměla. Neprohřešila
se a přece …

Bylo již pozdě. Děti usnuly.

Uložila je a sama usnula. Byla umdlena čekáním,
unavena přemýšlením. Odvykla počítat hodiny, jako
činívala, dokud s touhou a radostí, s otevřeným náručím čekala Václava, svého Václava. Jak dávno nepojmenovala ho tím slovem! Václave a muži se bála říci.
Jindy by nebyla usnula bez něho. Starostí by zešílela… Nevěděla, jak dlouho spala, až ji náhle probudila
rána. Vyskočila z lůžka. Opět rána a hluk a křik přede
dveřmi. Nemohla pochopiti, co se děje.

Běžela otevřít.

Vešel Soukup a s ním několik Bětušce neznámých lidí. Soukup byl opilý. Poručil li, aby vařila čaj, a vedl své hosty do pokoje — kde byla zároveň ložnice. Hlukem příchozích probuzené děti daly se do křiku, polekány cizími neznámými tvářemi a strachem před otcem, o němž se domnívaly, že je bude bíti.

Bětuška v náručí odnesla děti do kuchyně a uložila
je v koutě na zemi. Rychle poněkud se přioděla a nedávajíc ani pohledem znáti nelibost nad pozdní návštěvou. chystala se vařiti čaj.

Soukup usedl ke stolu s ostatními asi pěti kamarády,
kteří měli doutníky v ústech, klobouky na hlavách a čpěli hospodským kouřem a čmoudem a výparem z kořalky.

Bětuška v kuchyni upokojila děti a za chvíli donesla na stůl čaj. Světnice byla plna kouře. Jeden z příchozích vyprávěl oplzlou jakous anekdotu, jíž se ostatní smáli.

»Sem si sedni!« pravil Soukup Bětušce.

»Ale —«

»Neodmlouvej!« vykřikl Soukup.

»Mám v kuchyni děti —« zašeptala.

»Děti!« posměšně zvolal Soukup.

»Jsou ze spaní vytrženy a bojí se!«

»Děti jsou ti milejší než já!« prohodil Soukup zlostně.

»Považ, že jsou malé, a potom již je pozdě —« řekla

Bětuška klidně.

»A co je do toho, jak je pozdě! Já poroučím, slyšíš?
Já! Co bys byla beze mne? Nic bys nebyla! Kdo by si
tě vzal?« Soukup blábolil, a bylo znáti, že neví, co
mluví. Utkvělá myšlenka sázela mu slova na jazyk.

»Prosím tě — lehni si — Václave —« po dlouhé době pojmenovala ho tak, jen aby zastavila proud jeho řeči.

»Tak? — Mám ležet? — Tak? — Aáá — A ne —
zrovna! Vidíš. A ne! — A co bys — byla beze mne? — Nic bys nebyla — Zůstala bys k….. závodního — a dnes jsi — počestná žena!« Soukup vstal při těchto slovech a opřel se oběma pěstmi o stůl.

Bětuška se dala do pláče. Všecko by snesla, třebas
i kdyby ji opět byl kopal, trýznil, jen před těmito cizími lidmi… Nemohla slova říci.

»Co? — Teď brečíš?« blábolil Soukup. »Včil? Tos
měla dříve brečet — rozumíš? Tenkrát! Či jsem tě neviděl? Či nechodíš dosud k závodnímu? Nemáte schůzky? Zapři to! — No, řekni, že ne! Či se stydíš před nimi? — Cheche! To je pozdě — cheche — moc pozdě — ty holubičko — moc pozdě — checheche« — — A Soukup tloukl do stolu pěstí, až sklenice řinčely…

Bětuška chtěla odejíti do kuchyně.

»Tady zůstaneš, rozumíš? Já poroučím—mne musíš
poslouchat — ve všem — A všecko musíš udělat, co
poroučím — a hned — rozumíš? — Hned —« A Soukup vyblábolil ze sebe přání, které vehnalo Bětušce
krev do tváře.

Stála bokem ke dveřím, polo obrácena ke stolu. U ní
nejblíže seděl Soukup. Bětuška zahořela v obličeji. Byla
v ní uražena žena, matka, a tato uražená ženskost vzepřela se v ní k odporu. V tu chvíli byla v ní lvice hájící
své právo, a právo ženskosti, cudnost a nevinnost svého poslání. Ozvala se v ní matka. A jako by v tu chvíli
neměla zůstati bez vědomí své povinnosti, ozvala se
venku malá Bětuška: »Mammko!« volala, »pojďte sem,
já se bojím — a Vláďa pláče — —«

»Styď se, Soukupe, a neurážej mne před těmi, s nimiž jsi hýřil někde ve »Veselé Africe« s harfíenicemi —« Ani sama nevěděla, jak se stalo, že to řekla. Snad uražená hrdost matky jí to diktovala. Vědomí, že trpíme nevinně, posiluje mnohdy k odporu i nejslabší.

Soukup vypoulil oči až na vrch hlavy. Jediný tento
úder odporu, na nějž nebyl zvyklý, podráždil ho až
k zuřivosti. Po celý čas byl zvyklý urážeti svoji ženu
beze slova odporu, a dnes — ona — vyčte mu »Veselou
Afriku!« A snad to ho podráždilo ještě více, že právě
odtamtud přicházel.

»Co — ty budeš vyčítat »Veselou Aíriku«? Co je ti po tom? — Ty inženýrská k…. Abys věděla — teď — teď —« a Soukup řval a jako dravec se vrhl na Bětušku; ta se mu vyrvala z rukou a chtěla vběhnouti do kuchyně. Soukup ji zachytil ze zadu a strhl ji zpět. Bětuška padla celou tíhou těla na zemi, a Soukup ji začal ve zběsilém vzteku rváti: kopal ji, šaty jí trhal s těla v divokém neovládaném vzteku. Bylo v tom cosi odporného, ani ne zvířecího, ale lidsky surového, poněvadž toto trýznění diktovala zášť, propukalo bez příčiny, z pouhého nuceného vzteku, vznikajícího z domnělé chvilkové nadvlády čestnosti nad nečestným.

Bětuška se nebránila. Z počátku po druhém kopnutí,
jež ji zasáhlo v životě, vykřikla bolestně, bylo znáti,
že jí bylo ublíženo na místě nejbolestivějším a nejchoulostivějším. Jen si obličej v dlaních ukryla, vyrážejíc
ze sebe: »Ježíš — Marja — Josefe — — Chraňte, mne
— ochraňujte plod v mém životě —«

Děti, slyšíce za dveřmi bolestný hlas matčin a surové
láni otcovo, jaly se naříkati. Křičely, volajíce po matce.

Jeden z dělníků, starší již, byl dosti při rozumu a
nemohl se dívati na to. co se před ním dělo: vstal od
stolu a uchopiv Soukupa za rameno, hleděl ho odtrh-
nouti od Bětušky. »Styď se, Soukupe!« pravil. »Biješ
ženu, která je v takovém stavu. Copak je zvíře? Je to
hanba od tebe, takhle nakládati se ženou!«

Než Soukup slepý vztekem nechtěl se nechati odvésti. Vypustil z úst nadávku, volaje: »Nech mne —
Sýkoro, nemíchej se do toho, po čem ti nic není!«

»Není, je pravda, ale kvůli tomu jsme s tebou nepřišli, abys nám ukazoval, jak ženu biješ. To si sprav, až odejdeme!«

Soukup ustoupil krokem vrávoravým od ženy a polo obrácen jsa k Sýkorovi, rozpřáhl se a vyťal mu políček s výkřikem:
»Nemíchej se do mých záležitostí!«

Sýkora, pustiv Soukupovo rameno, chytil ho za krk
a rázem ho odtrhl od Bětušky. Soukup se rozehnal
znovu po Sýkorovi, sípaje vztekem a chtěl se na něho
vrhnouti. Dopadl na Sýkoru celou vahou těla tak, že
ztrativ rovnováhu svalil se i se Sýkorou na stůl, za
nímž seděli ostatní diváci nečinně, a se stolem, s čajem,
se vším, co bylo na něm, ocitli se na zemi zároveň
s oběma hosty. A nyní se všecek Soukupův vztek obrá-
til na Sýkoru. Začal ho bíti, leč ostatní okamžitě stáli
na straně Sýkorově. Došlo k všeobecné pračce, při níž
nejhůře pochodil Soukup. Rány padaly na něho jako
na mlat.

Bětuška, těžko se zdvíhajíc se země a bolestně naříkajíc, se sepjatýma rukama zde stála, dívajíc se na to,
co se zde dělo.

Z kuchyně do toho ječel nářek dětí.
Znenadání se otevřely dveře a vstoupil strojník Novotný, bydlící v tomtéž domku na druhé straně chodby. Uviděv Bětušku zsinalou a hromadu do sebe bušících těl nechápal ani, co se stalo, ale hlasitě zvolal:

»Soukupe, tohle zítra ohlásím u závodního a řediteli!
A vy ostatní, nepujdete-li okamžitě odtud, přivedu četnictvo a dám vás odvésti. Jsou dvě hodiny z rána, a tady je to horší než u »Krvavého hnátu«!«

Objevením se cizího člověka nastala chvilku pausa.
Soukup sice křičel, že mu v jeho domě nemá práva
nikdo rozkazovati, ale pračka přestala. Novotný stál na
tom, že přivede četnictvo a toho se zalekli i Soukup
i ostatní. Sýkora, vysvětliv Novotnému jak se věc
sběhla, dal povel k odchodu a vyšel s ostatními. Po jeho
odchodu pravil Novotný vážně:

»Mohl byste se, Soukupe, trochu stydět. Ale to vám
říkám, zítra to udám u ředitelství, jaký jste rabiát.
Dávno-li je tomu, co jste káral Vůjčíka, že bije ženu
těhotnou a vy jste horší Vůjčíka. Ten bije ženu opilou,
a vy ožraly bijete ženu pořádnou! Podívejte se na sebe
a kolem sebe, vždyť je tu boží dopuštění! To vám povídám, vložíte-li ještě jednou ruku na ženu, okamžitě
pošlu pro celníka!« A obrátiv se k Bětušce, pravil:

»Upokojte děti, Soukupko, a bude-li vás ještě jednou
bíti, přijďte k nám! Tam vás zavedla kořalka. Soukupe? Podívejte se, za tři měsíce je z vás »chachar«. Takový řádný člověk! Vždyť se připravíte i o službu,
půjdete-li touto cestou. Což myslíte, že vás nechají, až
zblbnete a uděláte nějaké neštěstí? Věřte mně, že ta
kořalka vás zahubí, otravujete život sobě, ženě i rodině.«

»A kdo je tím vinen, že piju? Ona! Či si mám nechat od každého vyčítat, že je to inženýrská k…..? Co?«
Soukup vyrážel táhle slova ze sebe nikoliv ze zlostí,
ale skoro z bolesti. Seděl na kufru u zdi s hlavou svěšenou.

»Nechci rozhodovat a nemíchám se do rodinných
věcí, ale tolik vám řeknu, že to kořalkou nenapravíte.

Ta zabila již tisíce jiných, a neobrátíte-li — zabije
i vás!«

»Zabije?« vyrážel ze sebe Soukup trhavě. »Zabije.

— Ať zabije! Ale dříve bych já zabil jeho. Slyšíte, Novotný? — Jeho! Tak ho chytit a křř — křřř — křř — ach — —« Soukup naznačoval rukama skrčení, svíral
pěsti, až klouby praskaly, a vyrážel: »A potom ji — ji a ty pancharty. Či to jsou moje děti? Mám je živit?

— Proč?«

Bětuška v pláči pravila: »Vidíte, Novotný, tohle mne stále vyčítá, a věřte, přísahám před Kristem na kříži, že jsem nevinna!«

»Co? Nevinna? Či jsem to neviděl na vlastní oči? Co? — Neviděl? — Zapři? — No zapři!«

»Vždyť jsem šla za tebe prosit tenkrát!« vykřikla Bětuška.

»Eh — vím — vím — A že piju? Což myslíte, že mne to nebolí? Tak jsem byl šťasten, tak — — Eh — křř — křřř — — zabít — toho psa …«

Soukup blábolil nesouvisle.

Novotný vyšel s Bětuškou do kuchyně. — »Je to neštěstí!« pravil.

Bětuška prosila, aby nic neudával, že by snad věc
byla ještě horší.

»AIe co a jak bude dále?« pravil Novotný.

»Ať je, jak Pán Bůh chce. Trpím, věřte mně, bez viny, a nechť Bůh potrestá toho Bogdu za to, že nám tak
celý život rozrušil!« A šeptajíc, táhla Novotného do
kouta, kde ležela Bětuška. — »Podívejte se na ni, není-li to celý Soukup! A chlapec! Což mohu za to, že je
mrzákem?« A dala se do pláče.

Novotný odešel.

Bětuška se bála jíti do pokoje. Konejšíc děti naslouchala, co dělá Soukup. Slyšela, jak po chvíli přešel pokoj a ulehl na lůžko.

Jejich místo štěstí a veliké lásky. Svatyně, kde obětovali v nejčistších pocitech Bohu lásky, štěstí, manželského klidu, kde prožívali spolu nejsladší chvíle intimních okamžiků, proměněna v obyčejnou putyku, v brloh čpící surovostí a sprostotou.

A Bětuška ukládajíc děti, v pláči je líbala a prosila, aby byly tiché a nezlobily tatínka. A toto slovo dnes působilo na ně jako strašidlo. Jindy se těšívaly na chvíli, kdy přijde. Bude jim vyprávěti pohádky, něco jim přinese, zlíbá je, pochová, na kolenou pohoupá, a dnes? Postrachem jim slovo: otec. Netěší se, neradují, ručkama netleskají. Ráno do lůžka k němu nelezou. Zalézají, krčí se, když přichází a jsou nejšťastnější, když ho zapomenou.

A matka!

V těžkých dumách zde sedí. V bolesti nad tím, co uběhlo a nikdy se nevrátí. Těžké jsou ty myšlenky
v hlavě ženy — matky. Černé jako budoucnost a bolestné jako přítomnost. Jet nejbolestněji tomu, kdo
oplakává ztracené štěstí, zničené cizí rukou. Vždyť největším nepřítelem štěstí člověka jest — člověk.

Soukup chrápal ve světnici…

Bětuška seděla schoulena u dětí a náhle pocítila v boku jako bodnutí, tam v místě, kde ji Soukup kopl. Tam
se něco ozvalo. Jako když ji do svalstva řízne. Rázem
ji polil studený pot. A zase — Po chvíli vždy ji to tak
tam ostře bodlo. Přitiskla si ruku na ono místo. Marně.
Poznávala, že jest to uvnitř. Lehla si k dětem na zem
doufajíc, že narovná-li tělo, přestane bolest.

Ležela tak chvilku. Zdálo se jí, že bolest pominula.
Marno. Asi po deseti minutách znovu ji bodlo v životě.

Obrátila se na bok — a zase — — Mezery se stávaly
kratšími, a bolest přecházela po životě níž a níže…

Studený pot jí smáčel celé tělo. A zase jí horko proběhlo tělem. Chtěla vstáti a poznávala, že nemůže…
Bolest ji zachvátila po celém životě. Poznávala, že se
blíží okamžik, jehož se každá žena leká, každá matka
po něm touží, okamžik zoufalou bolestí provázený, hraničící mezi životem a smrtí, k čemuž žena opět a opět
dobrovolně svoluje mnohdy více z povinnosti než z vášně, více ze soucitu k muži než z rozkošnické touhy —
okamžik mateřských bolestí — — — —

To, co čeká ženu v manželství, co krášlí matku,
hrdostí naplňuje a staví ji v čelo rodiny, co zatlačuje
muže před důstojností ženy — matky, veliký svatý
odkaz věčného jara lidstva, ono veliké tvoření, postrádalo zde tepla soustrasti, jasu lásky a vědomí, že spoluvinník těchto hrozných bolestí — muž, trpí alespoň tím, že vidí veliký tento boj matky, její utrpení a veliké
sebezapření: v obětování poddává se žena muži a sladí
mu poddáváním se ony chvíle, jež znamenají pro ni
mnohdy — podepsání rozsudku smrti.

Bětuška neviděla kolem sebe nic podobného. Nikdy.
Ani při jediném dítěti nebyl Soukup doma. Byl v práci.
Ale byla zde s někým. Připravila se k tomu. S láskou
trpěla hrozné bolesti, vždyť věděla, až přijde Václav,
že ji políbí, obejme, polituje, usměje se na ni, řekne jí:

»Jak se ti vede, Bětuško?« řekne to laskavě, a v tom
zapomene na vše, co vytrpěla.

Ale dnes? Jak je dnes? A jak bude zítra? Dnešní
bolesti zastaly ji nepřipravenu. Dostavily se dříve. Snad
je to následkem pádu, snad je to tím, že ji kopal do
života.

On, jediný vinník jejího stavu, kopal ji tam, kde luno
matky chránilo jeho plod…

S boku na bok se obracela. Bolesti dostupovaly. Cítila, že někdo se hlásí k životu. Někdo nepoznaný, jehož
příchodu se bála a lekala. Leč nebylo času na přemýšlení. Zde se hlásí nový život k životu, a s tím bylo
dlužno počítati. Nechť dopadne jakkoliv — co se stane
zítra! Dnešek! Okamžik tento řval zde bolestí. Matka
— žena trpěla, svíjela se v kotouč a opět se narovnáva-
jíc, rukama křečovitě se chytala za život. Chtěla křičeti
bolestí. Koho se dovolá? Nic jiného, než že vzbudí děti
vedle ní ležící a muže snad — který vstane a bude ji znovu bíti.

Světlo lampy zářilo klidně a osvětlovalo kout, v němž
za hrozných bolestí pracovala matka k porodu. »Ježíši
Kriste — pomoz — Matko sedmibolestná, stůj při mně
v tomto okamžiku — —« šeptala ubohá žena, drkotajíc
zuby. A v modlitbě nenalézajíc útěchy, zachvácena
zoufalou bolestí nejhroznějšího okamžiku, aby nemusila hlasitě křičeti, zahryzla se zuby do zhlavce, na
němž spaly děti a rukama drápala po zemi kolem sebe,
jako by hledala, čeho by se zachytila. Nehty zarývala
do mezer mezi prkna podlahy a necítila ani, jak jí
z prstů kape krev.

Skoro se dusila bolestí. V tu chvíli smrt se jí zdála
vykoupením. Cítila horko v hlavě, jako by místo krve
probíhalo jí rozpálené olovo žilami, v životě co chvíli
ostřejší řez a nižší a níže — — — Polohlasem ječela
do zhlavce modlitbu slov, jen ze zvyku, bez citu, bez
vědomí, pouhé papouškování slov …

»Ježíš — Marjá — vysvoboďte mne — —« letěla do vzduchu slova modlitby. »Matko boží sedmibolestná, stůj při mně — opatruj mne — Synu boží — pro tvé utrpení — pomoz —«

Vtom cítila cosi něžného kolem krku. Cítila jemnost objetí, polibky na rtech, teplý, sladký dech, a někdo jí šeptal něžně do ucha:

»Co je ti, maminko? Ty nám stůněš? —«

Malá Bětuška, probuzena byvši matčinou zoufalou
bolestí, nevědouc ani, že splácí své ředitelce část dluhu
za nedávnou podobnou bolest, šeptala: »Maminko —
nestonej — neplač, vždyť já budu hodná. — Neplač —
já tě mám tak — ráda, maminko — — — tak ráda —«

A z druhé jizby slyšeti byl ostrý, rezavý chrapot
a náhle výkřik ze spaní:

»— — — musíš — musíš — já poroučím — ty inženýrská k….«