Hle, liják…
Hle, liják, duše má, ty kraji oás v poušti,
ty kraji z kamene, jenž vláhu nepropouští,
hle, liják, potopa se na nás dolů žene,
sen, kdy jsme žízniví, sen, kdy se napijeme,
zapomenutý sen, sen o úplném míru,
sen písně, zamčené už dávno do klavíru,
hle, liják, duše má, s oblaků slov a léta,
drnčení okenic, kočáry rozejetá,
pád, v němž nic nebolí, v němž nezmizela krása,
jen klid, jen sladký klid, krajina plavovlasá,
rty pootevřené, již nikdy na pokraji,
mrak jenž se přežene až spadá listí v háji
a do té doby čas a do té doby časy,
že samé věčnosti zešedivějí vlasy,
hle, liják, duše má, hle, liják, jež jsi snila,
než přišlo bezvětří, než jsi se probudila.

27. III. 1940.

Poezie