Poesie (Asnyk)/V album
Když srdce jsi mi vzala, ať ti slouží
jak hudby nástroj mrtvý, roztříštěný!
Snad vzbudí v něm tvá ruka písně steny
a žití dny jím v nový akkord zdlouží,
jenž, nesen v záři hrobů žaluplnou,
naplní blankyt harmonie vlnou!

Ať mysl tvá ni ruka nechvěje se,
mníc, nadarmo že v bolestech se láme —
naděje, štěstí los ho neoklame,
jitřenka rajská k touze nepovznese:
leč krve své když v rubíny se vnoří,
tu leskem růží ze hřbitovů hoří.

A nechť ta chvíle, která dluhuje mu
tu hrstku nadšení a vzletu, ruchu,
zas přejde titanských pak bojem duchů,
ne almužna jak nebes ubohému —
ať ve sváteční oděje se šaty,
věnčené rukou drsné od Hekaty.

A děsí-li tě zvuk ten, odervaný
z myšlenky poslední, jež v hrobech žije —
zavrhni! ať se v tichý popel vryje,
jak jeseně list vichry k dáli hnaný —
a zrak svůj zastav chvíli na popeli,
a lze-li, věčnosť přesni o anděli!

Poezie