Z mého kraje/Klášterní zátiší
Již praskly ledy…Řečištěm se sune
řad nakupených ker. A mosty v sněhu
i lesy, vrchy leží v záři slunné,
až oko slzí. Ledy s tmavých břehů
jak puklá zrcadla v skupinách tají,
se rozpadají, splývají a tekou
s vod prameny, jež luka prorývají,
a bouří dolů rozvodněnou řekou.
A v barvách, které ráno v sosnách míchá,
zříš procesí jít v bílém lesku zimy,
k baňatým vížkám kláštera, kam zticha
dech míru vane lesy hučícími…