Nový epochální výlet pana Broučka, tentokráte do XV. století/XIV
„Božínku, copak to tady kunká?“ ozval se nad panem
Broučkem povědomý hlas, a když hlavu povznesl, zočil
ustrnulou tvář pana Würfla, nakloněnou k otevřenému sudu.

„I pro všechny svaté — pan domácí!“ trnul hostinský, spráskaje ruce nad hlavou. „Můj ty spasiteli, jakpak se ráčili dostat do sudu?“ (Pan Würfel totiž někdy po starém, ctihodném způsobu ještě oniká.)

Pan Brouček neodpovídal; díval se jen vyjeveně na něho,
jako by se nemohl vzpamatovat, kde jest a co se s ním
děje.

„Líbějí přece vylézt, pane domácí; vždyť je tam plno neřesti,“ pobízel ho starostlivý Würfel.

Ale pan Brouček prozatím opatrně vystrčil jen hlavu a rozhlédl se úzkostlivě kolem. Spatřil sice kus středověku, totiž okrouhlou romantickou věž Mihulku, ale jinak ničeho
z těch děsných dávnověkých zjevů, které jej před chvilkou ještě obklopovaly. Shledal, že je sice v prázdném
sudu, ale nikoli u pranýře a před hořící hranicí
na středověkém Staroměstském náměstí, uprostřed hrozivých zástupů husitských, nýbrž na tichém dvorku útulné
Vikárky.

Oddechl si zhluboka, jako by se mu ohromný balvan
s prsou svalil, a s pomocí Würflovou vylezl pracně ze sudu.
Měl údy jako přelámané a v hlavě cítil mučivou tíhu. Také
jeho oděv byl nečistotou v sudě šeredně zpořízen.

„Pěkně vypadají, pěkně!“ konstatoval vyčítavě hostinský.
„A zdá se, že si ulovili taky krásnou rýmu. Inu, není divu, celou noc v mokrém sudě!“

„É, tu jsem si ulovil v komořici a při tom čistém noclehu
na Žižkově,“ odsekl mrzutě pan domácí.

„V komořici? Na Žižkově?“ opakoval s úžasem hostinský a díval se na hosta, jako by pochyboval, má-li všech pět pohromadě.

Ale pan Brouček nepouštěl se prozatím do nijakých vysvětlení, nýbrž ohlížel se po svém klobouku, který byl šťastně také za sudem na zemi nalezen, arci ve stavu neblahém.

Würfel odvedl pana domácího do hostinské světnice
a přivedl i paní Würflovou, načež oba o závod ulevovali největšímu svému udivení nad příhodou tak neobyčejnou.
Konečně vyslovil hostinský domněnku, o níž jsem se zmínil
již v kapitole druhé. Pan domácí spletl prý si v noci nejspíše cestu a nevyšel předsíňkou na ulici, nýbrž zabloudil
na opačnou stranu ke schodům, po nichž bezpochyby divnou nějakou náhodou na dvorek a do starého, vysloužilého sudu se dostal, kterýž tam s vyraženým hořejším dnem
v koutě stojí a k chytání dešťové vody i jiným podobným
účelům slouží. Jinak prý ta věc státi se nemohla, leda by
pan Brouček po druhé na měsíc byl zabloudil a odtamtud
působením nějaké přitažlivé síly přímo do řečeného sudu
nazpět byl spadl. Náš hrdina odpověděl na tyto teorie jen
rázným zavrtěním hlavy, ale hlasu ze sebe nevydal.

Zatím co paní Würflová něco pro zahřátí a posilnění v kuchyni chystala, svlékl pan domácí k vybídnutí hostinského
své zubožené šaty a zahalil se prozatím v páně Würflův župan. Za té časné doby náš moderní Diogenes opustil totiž
svůj sud k osmé hodině ranní — nebylo pro štěstí na Vikárce,
ještě žádných hostů.

Teprve když pan Brouček chutnou snídaní na vidličku
se občerstvil, dvě sklenice plzeňského vyprázdnil a do svých
vycíděných šatů znovu se oblekl, rozvázala se za třetí sklenicí mlčelivá jeho ústa. Arci mohl prozatím nastíniti jen hlavní
obrysy svého podivného dobrodružství. Pan Würfel naslouchal sice v němém úžasu, ale zároveň vrtěl nedůvěřivě hlavou a nakonec ohradil se rozhodně proti tomu, že by někde
v jeho místnostech hostinských nebo nablízku byla nějaká
šachta, kterou by se jeho hosté mohli propadati
do středověku.

K jeho žádosti kladu sem s ohledem na bázlivější hosty
Vikárky výslovný jeho protest a dodávám, že se později
sám pan Brouček bedlivým místním ohledáním o naprosté
bezpečnosti Vikárky a jejího okolí přesvědčil; ale přesto
trvá i on na svém a ponechává všem znalcům podzemního stavitelství na uváženou, mohl-li se z hostince Würflova
do hluboké tajné chodby pod Vltavu vedoucí dostati jinak
nežli nějakou šachtou.

Pan Brouček lituje, že ústí tajemné chodby tak pojednou
beze stopy zmizelo; avšak lituje toho jediné vzhledem
k ohromnému pokladu krále Václava — z něhož ostatně pro
případ, že bude nalezen, zákonný podíl, jemu jako prvnímu
objeviteli náležitý, šlechetně věnuje spolku českých spisovatelů „Máj“, čímž dobývá si o spisovatelstvo jistě větší zásluhy nežli nějakou z oblíbených úvah o nynější krizi literární. Jinak nemá ani nejmenší chuti podívati se řečenou šachtou po druhé do patnáctého století a neradil by ani čtenáři k takovému výletu.

Navzdory kuřatům po půl groši, nadbytku lososiny, medovině a jiným některým výhodám středověku zůstavila
doba husitská v panu domácím dojem rozhodně nepříznivý, nejen pro nedostatek sirek a vidliček, měření času posejpátkem, chvošťata na vlasy, mužské sukně a podobné
barbarské hlouposti, ale i pro jiné, ještě mnohem horší věci.

Pan Brouček nemá ničeho proti tak zvanému vlastenectví, pokud zůstává v rozumných mezích; spánembohem ať
si Čechové mluví mezi sebou česky, chodí do českého
divadla, zakládají české spolky pořádají národní slavnosti
a třeba i sbírají na vlastenecké podniky ovšem nikoli
u domácích pánů, kteří za nynějších zlých časů nemohou
si dopřáti takových zbytečných výdajů. Ostatně pan Brouček sám, jak bylo již na jiném místě řečeno, vystřílel
na Vikárce hezkých pár krejcarů národním střelcem pro
Ústřední matici a byl také dvakráte na národní slavnosti,
kde vypil zcela v tichosti piva za pět chlubných národovců.

Ale chtíti jako husité, aby člověk z vlastenectví nebo
vůbec pro nějaké zásady vydával v nebezpečí své jmění
aneb dokonce svůj život, toť přece hotové šílenství. Každý
rozumný člověk musí jen chváliti, že pan Brouček přešel
od Pražanů k táborům, když se mu zdálo, že si tím své
postavení polepší (bylo to arci krásné polepšení!), a že
se vydával před domnělými německými křižáky za Němce,
aby svůj život národu zachoval. Pro podobné věci hrozí nyní
nejvýše papírový novinářský pranýř, který pro ustavičné
vzájemné zrádcování našich politiků skoro již pozbyl veškeré účinnosti. Kdybychom teď každého, kdo takto jedná,
vrazili místo do novin po husitsku hned do sudu, stalo by
se brzy v Čechách bednářství nejvýnosnějším řemeslem.

Husité byli zkrátka potřeštění výstředníci: daleci tiché, společné práce národní, libovali si jen v okázalém bouchání
houfnicemi a palcáty, dopouštěli se nedůstojných demonstrací a kompromitovali svou zbrklostí český národ
v nejvyšších kruzích. Národové docházejí svých cílů toliko
klidnou rozšafností, jakož nejlépe dokazuje příklad Maďarů, kteří svou vzornou umírněností dosáhli všeho, čeho si
jen mohli přáti. Proto dobře činí ti mezi námi, kdož nás
ustavičně k mírnosti napomínají; vždyť jsme my Novočechové, jak známo, příliš ohniví a divocí, a kdybychom druh
druha nedrželi, bůh sám ví, co bychom ve své bezohledné
ráznosti ztropili!

Nejvíce však poškodili husité českou věc ve svém nerozumném odporu proti němčině tím, že netoliko moc druhého zemského jazyka v Čechách na dlouhé časy zlomili, ale
i celou spoustu Němců odtud vypudili a tím všeliké příležitosti k německé konversaci se zbavili, bez níž se nikdo
řádně německy nenaučí. Kdež jsme mohli jinak býti! Dnes
by zajisté každý Čech mluvil již německy, jako když bičem
práská, a nebylo by třeba, aby vlastimilové o zachování
a rozšíření německého jazyka mezi Čechy tak namáhavě
pečovali.

Kromě těchto pro celý národ předůležitých zkušeností vytěžil pan domácí z výpravy do středověku pro sebe jen některé linguistické drobnosti.

Udeřením sedmé na „orloji“ bývá teď pravidelně „U kokota“ (Vikárce se od památného července jaksi vyhýbá),
oklepá tam na „mázhauze“ sníh s „kloku“ a „škorní“,
z jídelního lístku vybírá si s oblibou smaženou „kuru“ nebo
jazyk s polskou „šalší“, bere si k tomu slaný „rohlíček“ a při
osmém „poháříku“ začíná blouzniti o jablkové „varmuži“.
Časem zamyslí se pak hluboce, zapadá v tichou melancholii, z jeho prsou derou se těžké vzdechy a někdy zatřpytí
se i slza v jeho zraku zkrátka, jevívá všechny příznaky nešťastné lásky. Domnívám se, že ho v takových okamžicích
zachvacuje beznadějná touha buď po staročeské medovině, neb dokonce po spanilé Kunce, v kterémžto druhém
případě by byl arci nejnešťastnějším milovníkem na světě
a za své zatvrzelé panictví potrestán způsobem tak ukrutným, že by ani spanilomyslné čtenářky ukrutnější pokuty
vymysliti nedovedly.

Vedle oněch morálních výsledků přinesl si pan Brouček
ze středověku jedinou hmotnou výslužku: novou podrážku
svých bot. Je mu tím milejší, poněvadž ji má zcela zadarmo; pohledávka husitského ševce je totiž dávno promlčena. Hospodyně (kterou mohl pan domácí ku jmeninám přece mile překvapiti dárkem v podobě kartounové zástěrky,
poněvadž se nepochopitelným způsobem již dne 13. července, tedy před výročním dnem bitvy na Žižkově,
do novověku vrátil) upozornila ho sice, že podrážka řečená vypadá zcela jako ona stará, s níž si pan Brouček den
předtím na Hradčany vyšel, ale pan domácí vítězně namítl,
že arci výrobek patnáctého století nemůže vypadati jako
nový a že vůbec již pouhá existence té podrážky svědčí
o báječné důkladnosti staročeských obuvníků. Trvanlivost
tato činí skoro již zoufalým jistého profesora, který si husitské podešve, až budou roztrhány, vyžádal ku vědeckému
probádání, — kdož prý může věděti, nenajde-li se v nich nějaký nový proužek našich rukopisů, čímž by neblahý spor
rázem šťastně byl ukončen. Ale podešve nechtějí a nechtějí
se roztrhati, a proto budeme bůhvíjak dlouho ještě čekati
na konečnou obranu dotčeného pana profesora.

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom II/XIV