Millionová města evropská/Vídeň
Přerozkošný jest pohled na Vídeň, hlavní a sídelní město naší říše, s posledního výběžku alpského, s hory sv. Leopolda. Rozsáhlá nížina rozprostírá se před pozorovatelem. Daleko na východě sklání se pozvolna obloha k zemi, až se s ní posléz zdánlivě stýká. Jako modravá páska, sem a tam zprohýbaná, objevuje se veletok Dunajský, jehož mocné vodní proudy valí se nížinou, oživujíce celý kraj. Dunaj jest také životní tepnou Vídně, která jeví se jako nepřehledné moře domů, nad nímž tu řídčí, tam hustší mračna páry a dýmu se vznášejí, zahalujíce město šedým závojem. Ze spousty domů vystupují lehce do výše se vznášející věže, kopule chrámů, četné budovy monumentální; nade všemi pak nejvýše k obloze dosahuje věž chrámu sv. Štěpána. Čím déle pohlížíme na obraz před námi rozložený, tím více zaujati jsme bohatostí i rozmanitostí krajiny.

Místo samo vábí nás nesmírně. Vzniká v nás touha navštíviti Vídeň, ji blíže seznati, ve zdech města toho delší čas setrvati. Nelze si ani jinak mysleti, nežli že v městě, jehož poloha tak vábnou jest, žití a pobyt bude nám příjemným i milým. Skutečně také dlužno přiznati, že obyvatelstvo města vyznamenává se bodrou a veselou myslí, rádo holduje radovánkám, veselí a jest přítelem divadelních představení. Vyhledává změny, nalézá je a jim se oddává. Octneme-li se na ulici, neujde naší pozornosti ten čilý pohyb proudícího obyvatelstva. Při tom znamenáme také, že v jednání obecenstva vládne tón veselý, čtveračivý.

Připojením předměstí ku středu městskému nabyla Vídeň značné rozlohy. Skoro 1½ millionů duší čítá císařské město, o jehož zvelebení se ustavičně pracuje a značný náklad vede.

Metropole veleříše naší překvapuje velkolepými budovami, krásou přímých a širokých ulic, elegancí chodníků a výkladních skříní, velebou nádherných chrámů a drahocennými uměleckými i historickými sbírkami.

Ve středu města stojí císařský hrad. který se skládá z několika dvorů a četných budov, v různých dobách vystavěných. Na místě nynějšího říšského ministerstva stávající dvůr Babenberkovců nevyhovoval tehdejším požadavkům, a proto ve 13. století za vévody Leopolda II. vystavěna nová budova, jež za Albrechta I. byla ukončena. Té dostalo se později názvu „Švýcarský dvůr“ od stávající zde švýcarské gardy. Z hradního příkopu, který obklopoval hrad, zůstala pouze věž proti říšské kanceláři, jež však je k nepoznání ve schodiště přestavěna. Dvorní kaple z r. 1449 původně v gotickém slohu provedená, častým přestavováním velmi změněna.

Větší změny podnikl na hradě císař Ferdinand I., zbudovav též hlavni bránu, do švýcarského dvora vedoucí, a dále Leopold I., který vystavěl tak zvaný Leopoldův trakt; ten však po desíti letech shořel a obdržel za Marie Terezie nynější podobu.

Za císaře Karla VI. prováděl stavby Fischer z Erlachu, vystavěv dvorní knihovnu, říšskou kancelář, některé části ve švýcarském dvoře a operní dům na místě nynějšího redutního sálu. Za Marie Terezie a císaře Josefa II. zřízeny stavby na nynějším náměstí Josefově; František I. po nich zase některé opravy zaváděl. Za vládnoucího nyní panovníka císaře Františka Josefa I. staví se nové části, jimiž dostane se hradu značného rozšíření.

Z Okružní třídy vstupuje se do zevnějšího hradního nádvoří branou, kterou postavil Petr z Nobile, a na níž stkví se heslo císaře Františka I.: „Spravedlnost základ států.“ Mezi branou a císařským hradem rozkládá se rozsáhlý sad. Uprostřed trávníků a květinových skupin stojí bronzové sochy hrdinných vojevůdců rakouských, arcivévody Karla a Eugena Savojského, provedené Fernkornem.

Na hlavním hradním nádvoří postavena jest obrovská socha císaře Františka I. Každodenně jest velice živo na nádvoří odpoledne od jedné až do druhé hodiny. V týž čas nastává střídání vojenské stráže ve hradě. Vojíny, kteří stráž nastupují, doprovází vojenská hudba, s níž přicházejí zástupy obecenstva. Zatím co stráže se vyměňují, přehrává kapela několik hudebních kusů, jimž obecenstvo naslouchá. Když nově přibylé stráže zaujmou vykázaná místa, nastoupí hudba v čele vystřídaných vojínů pochod do kasáren, a s ní zároveň zmizejí všichni, kteří ji doprovázejí.

V císařském hradě jsou návštěvě přístupny některé místnosti, v nichž jsou uloženy bohaté poklady dějepisné, vědecké i umělecké.

Komnaty císařské máji stropy zdobené vypouklými okrasami, stěny jsou ověšeny koberci s vetkanými vzorky, zvanými gobelíny, velikými zrcadly a mosaikovými obrazy. Četné starobylé a památné předměty zdobí jednotlivé síně, k různým účelům sloužící. Též do sálů, v nichž arcivévodové se učí vědám přírodním, a kde se chová mnoho nástrojů z oboru silozpytu, hvězdářství a lučby, jest přístup dovolen.

Mezi sbírkami, jež těší se největší pozornosti, a kam nejvíce návštěvníků zavítá, jest c. k. klenotnice. Bohatství, jaké tu jest uschováno, má cenu báječnou, tak že připadá příchozímu, jakoby se octnul v nějakém pohádkovém sklepení, vida ty spousty a hromady zlatých, stříbrných nádob a drahokamů.

V prvních odděleních jsou různé bohatě zlatem vyšívané a drahými kameny vykládané korunovační a slavnostní pláště ze zemí rakouských i mimorakouských. K nim druží se ve skříních uložené nejrozličnější druhy nejstarších i novějších hodin, pak drahocenné zboží skleněné, rozmanité zlaté nádoby, vázy a mísy z malachitu i achatu. Z historických památek nalézáme tu znaky důstojenství bývalého císařství Německého, korunu, žezlo, jablko, ohromný meč a plášť. Dále vidíme železnou korunu lombardskou, kterou si císař Napoleon I. dal na hlavu vsaditi, kolébku vévody Zákupského Napoleona II., tabatěrku hraběte Kounice. některé památky po Albrechtovi z Valdštýna a bohatě drahokamy vykládanou korunu tureckého vasala Štěpána Bočkaje. Bohatstvím, leskem a nádherou vyniká však skříň zvonovitá, v níž umístěny jsou koruny a jiné klenoty. Tu jest císařská koruna, za císaře Rudolfa II. zhotovená, mající cenu 700.000 tolarů, pak žezlo i říšské jablko a koruna pro císařovnu, jejíž cena se páčí na 1½ millionu zlatých. V téže skříni jest císařovnin diadém z briliantů, množství šperků, nesčíslný počet perel, které až velikosti palce dosahují, mnoho řádů zlatého rouna z různých dob. Jako veliká vzácnost uvádí se obrovský uherský opál a dva červené rubíny. Ku zvláštnostem patří památný diamant Rakouského císaře, zvaný „Florentin“, který má barvu jako rakouské bledé víno a váží 139½ karátu. Množství diamantů tu chovaných skoupil a nashromáždil císař František I. V císařském hradě poznáno za právě jmenovaného panovníka pokusem ovšem drahým, že diamant jest spalitelný. Jistý šlechtic ujišťoval a nabídl se, že dovede slíti více malých diamantů v jeden veliký. Jak se udává, odevzdáno dobrodruhovi menších diamantů v ceně 6.000 zl. ke slití. Diamanty vpraveny do kelímku z ohnivzdorné hlíny, který uložen do pece s rozžhaveným uhlím. Po tři dni a noci udržována pec v nepřetržitém žáru. Když po prudkém žíhání víko z kelímku odstraněno bylo, shledáno, že diamanty se spálily.

Nad klenotnicí jest c. k. fidejní knihovna, založená císařem Františkem I., jež čítá přes 100.000 svazků, mezi nimi vzácné prvotisky a rukopisy a kol 4000 map a atlantů.

Na naměsti Josefově, zdobeném jízdeckou sochou císaře Josefa II., provedenou r. 1801 až 1807 Zaunerem, jest právě ve středu obou zámeckých křídel c. k. dvorní bibliotéka, ozdobená zevnitř allegorickými figurami ze starověku. Hlavní sál knihovny má kopuli s malbami na omítce od Daniela Grana, mramorové sochy některých panovníků Habsburských a starodávné, v značných rozměrech provedené globy. Knihovnu dvorní založil císař Maxmilian I.; má přes půl millionu svazků.

Levé křídlo náměstí Josefova tvoří velký a malý redutní sál, kde v době masopustní a při slavnostech dvorních konají se zábavy. K této části hradu řadí se ještě konírny a dvorní lékárna.

S císařským hradem jest ve spojení augustianský kostel. V něm postavena hrobka Marie Kristiny, dcery císařovny Marie Terezie. Znamenitý náhrobek z bílého mramoru vytesal nedostižný umělec Canova.

Nedaleko císařského hradu ve vnitřním městě jest hlavní třída „na Příkopech“, kde prochází se nejvybranější Vídeňská společnost. Příkopy nynější byly kdysi opravdovými příkopy, obkličujíce město. Uprostřed Příkopů stojí kamenný sloup Nejsvětější Trojice. Postaven byl r. 1693 na památku zaniknutí moru. který v městě vypuknul v poslední turecké válce. Pod obrazem Nejsvětější Trojice klečí nábožný císař Leopold I.

Na rohu Příkopů a třídy Korutanské, jež patří k nejživějším ulicím, jest malé náměstí, zvané „Stock im Eisen“. Místo to bylo v 11. století porostlé vysokými stromy; kmen zvaný „Stock im Eisen“, postavený ve výklenku rožního domu, byl tehdáž stromem pohraničním. Zprávy o zmíněném kmenu opětují se v 15. stol. a od té doby nemizejí ze zápisů o Vídni. Ku kmeni pojí se pověst o zámečnickém tovaryši, který se zapsal zlému duchu, jenž se ho také zmocnil. Později příslušníci řemesla zámečnického, když octli se na cestách za zkušenou a zavítali v tato místa, zatloukali při návštěvě do stromu hřeby, a tak povstal kmen protlučený železem a posetý hlavami hřebů, jemuž odtud název „hůl v železe“.

V malé vzdálenosti stojí chrám sv. Štěpána. Jest to jedna z nejkrásnějších staveb gotického slohu, bohatá okrasami, věžičkami i soškami. Kathedrála sv. Štěpána má za základ latinský kříž o třech lodích, jejichž obrovská klenutí spočívají na mohutných osmnácti sloupích. Po stěnách rozvěšeny jsou četné obrazy a ve výklencích nastaveny sochy svatých. K důkladnému prohlédnuti chrámu potřebí nejméně jednoho dne, aby pozorovatel seznal zvláštnosti a zajímavosti chrámové. U severního vchodu z kathedrály zřízen pomník na památku osvobození Vídně od Turků r. 1683. K udatnému osvoboditeli Vídně, polskému králi Janu Soběskému, druží se tu statečný obhajce obleženého města hrabě Stahremberg s českým hrdinou Kašparem Kaplířem ze Sulevic. Všech v té době vynikajících osobností věrně vytesané postavy z karavského mramoru jsou na pomníku postaveny. Na každé straně hlavního vchodu chrámového zbudována věž. Nad obě věže vyniká věž zvaná Svatoštěpánská, mistrné to dílo českého stavitele Petra z Prachatic. Věž tato pozvolna sužuje se ve špici; nesčetnými ozdůbkami dodává se stavbě neobyčejné lehkosti, která překvapuje a vzbuzuje obdiv.

Zasmušilý dojem činí kostel kapucínský, pod kterým jest císařská hrobka, v níž pochováni jsou členové císařské rodiny od císaře Ferdinanda II. počínajíc. Hrobka císařská skládá se z chodeb a výklenků. Rakve jsou většinou jednoduché, prosté vší ozdoby.

Kostel, v němž české služby Boží a kázání se konají, jest zasvěcen P. Marii na nábřeží. Pochází z dob, kdy umění gotického stavitelství bylo v rozkvetu. Sem do chrámu spěchají Češi usedlí ve Vídni i ti, kteří zavítali do sídelního místa na návštěvu, aby v rodném jazyku vyslechli slovo Boží. Obzvlášť v neděli bývá kostel tak přeplněn, že nemohou se všichni příchozí ani do kostela vejíti.

Vídeň není čistě německým městem, jak by se mnohý snad domýšlel. Jsou tu hojně zastoupeni Češi, Poláci, Maďaři a Vlaši. Možno tvrditi, že po Praze nejvíce Čechů pohromadě jest ve Vídni, kde se jich počítá na 200.000. Podle vývěsných tabuli obchodníků a živnostníků poznáváme, jak často jména česká na tabulích napsaná se objevují. Ovšem ty háčky na c, s, r často zúmyslně nositelé českých jmen zapomínají dáti napsati, podobně jako čárkované samohlásky jen zřídka kdy ve jménu se označují. Silně zastoupen jest český živel v okrese třetím, zvaném Landstrasse; nejčeštější okres jest desátý, zvaný Favoriten. Tu zřídili si Cechové i své české školy, jež těší se neobyčejné návštěvě mládeže, která se tu vzdělává v jazyku svých rodičů, v drahém a milém jazyku českém.

Nákladnými památnými budovami vyzdobena jest Okružní třída, nejkrásnější to část města, v niž jest pohromadě tolik vynikajících staveb, jak nenajdeme nikde na celé zeměkouli.

Na Františkově náměstí naproti votivnímu kostelu stojí nová universita, mohutná to budova, zdobená sochami a vypouklými okrasami. V blízkosti odtud jest radnice, podivuhodná to gotická stavba, bohatá různorodými ozdobami. Radnice, v jejímž středu pne se 100 m vysoká věž, vystavena byla dle vzoru radnice Bruselské. Stavba její stála na 15 millionů zlatých.

Proti zahradě, jež se rozkládá před císařským hradem, vypíná se budova říšské rady. V ní konají se schůze zákonodárního sboru, našich poslanců, kteří se tu radí a stanoví zákony pro celou říši.

Minouce palác spravedlnosti, staneme u obou museí na hradním náměstí, vystavených ve slohu renesančním.

V musejní budově obrácené k paláci spravedlnosti jsou sbírky přírodnické.

Jak krásně a přehledně uspořádány jsou sbírky nerostů! Jaké množství minerálů tu všude vystaveno! Bohatě přispěly k rozmnožení sbírek hornická místa česká Příbram, Jáchymov, Stříbro, Slavkov. Zvláštní oddělení tvoří meteory, či povětroně, které dopadly na zem z nadzemských výšin. V sálech nerostopisných sbírek provedeny jsou na omítce obrazy z hornictví jako: dobývání zlata v Zalatně, kuchyňské soli v Solné komoře a pod., čímž oživeny v navštěvovateli vzpomínky vztahující se ku krajinám ode dávna v odborných spisech jmenovaným.

Základ ke sbírkám nerostův učinil veliký příznivec přírodních věd a obzvlášť nerostopisu císař František I. r. 1798 koupí bohatých sbírek od Baillona ve Florencii. Nyní čítá se ve sbírce přes 40.000 nerostů, k nimž řadí se bohaté a spořádaně sestavené oddělení palaeontologické.

Podobně jako sbírka nerostů poutají i sbírky živočišné a rostlinopisné, vystavenými zástupci jednotlivých rodů a druhů zvířat i rostlin, jež sem sneseny ze všech dílů světa. Uvádí se, že ssavci zastoupeni jsou 1000 druhy se 2000 jedinců; ptáci čítají přes 200.000 čísel; k nim řadí se sbírky vajec, hnízd a koster. Ryb jest přes 20.000, obojživelníků více než 4000, a sbírka hmyzu obsahuje 60.000 druhů. Četné napodobeniny voskové a bohatá sbírka korálů doplňuji toto přírodnické museum.

Druhá musejní budova určena jest pro sbírky historicko-umělecké.

V odděleni starožitností, jak možno sledovati dle památek po člověku zachovaných, rozeznávají se tři doby: kamenná, bronzová a železná. První přirozený stupeň vzdělanosti člověka jest onen, ve kterém nebyl ještě znám kov, který si člověk nahrazoval jinými, tvrdšími předměty. Obyvatel země jako lovec vedl život velmi jednotvárný. Bydlil v jeskyních a skalách. Zapáleným ohněm udržoval od sebe ve vzdálenosti zvířata, jichž doupat se byl zmocnil. V těch zákoutích zhotovoval si potřebné nástroje z pazourku, jako sekery, špice pro kopí, kteréžto předměty jsou velmi hrubé. Pěkné doklady z té doby uloženy jsou tu ze Sloupských jeskyní na Moravě. Z tehdejších velikánů z říše živočišstva dochovaly se celé kostry, jež bedlivě jsouce sestaveny přesvědčuji nás o jejich rozměrech a síle.

Jakmile člověk měl nejnutnější požadavky jistoty a výživy, vznikla snaha po okrášlení okolí. Četné nálezy z doby kamenné poukazují na vyvinující se smysl umělecký. Týž jeví se hlavně v řezbách dřevěných a kostěných, barevných vyobrazeních a předmětech hrnčířských. Z hrnčířského nádobí zasluhují zmínky popelnice, do nichž ukládán popel ze spálených mrtvol nebo potraviny a nápoje určené ku posilnění mrtvého na cestě na onen svět.

Po době kamenné následuje doba bronzová, v níž ze směsi dvou kovů, mědi a cínu zhotovovány nástroje, zbraně a ozdoby. Hojnost předmětů bronzových prozrazuje dovednost ve zpracování bronzoviny. Hliněné nádobí z té doby ukazuje rozmanitost ve tvarech a je zhotoveno z hlíny, do které jest přimísen drobný křemen. Ozdobné věci, jako jantarové korálky, zlaté lístky a drátky, skleněné, struskovité předměty, nasvědčují zálibě v okrašlování.

Třetí doba jest železná. Počátek doby železné měl za následek nemalý pokrok ve vzdělanosti. Od východu přešlo železo ve známost do Řecka i do Italie, a z těchto zemí železné předměty a pak i způsob zpracování železných rud, kování železa dostaly se do krajin severnějších. Že bronzovina v železné době dlouho se udržela, sluší hlavně přičísti těžké přípravě železa, a snad i jeho dobývání z rud bylo tajemstvím některých národů, kteří to z příčin obchodních nechtěli vyzraditi. Konečně však musilo železo zvítěziti. Všeobecným jeho upotřebením počíná ona doba vzdělanosti, ve které ještě nyní žijeme.

Mnoho předmětů spatřujeme tu po starých Etruscích, kteří obývali ve střední Italii a vynikli hlavně ve zpracování hlíny a vyrábění hrnčířského zboží, jež zdobili obrazy a malbami. Po obyvatelích starého Egypta z dob vlády faraonů jsou tu kamenné hrobky, v nichž uložena mrtvá těla, zabalená do obalů mastmi tak prosáklých, že tvoří mocnou vrstvu, obalující balsamované a proti zpráchnivění chráněné tělo. Balsamované mrtvoly, zvané mumie, dochovaly se v neporušenosti po době tisícileté. Kromě mrtvol člověka balsamovali staří Egypťané i některé čtvernožce, jako: kočky, dále ptáky, z obojživelníků krokodily, jimž vzdávána božská úcta. Nápadná jest shoda hliněných výrobků, pocházejících od Indiánů z jižní Ameriky, s výrobky hliněnými, vyrobenými v Italii. Pochovávání mrtvol dělo se v zemích nynějších jihoamerických států v Chile a Peru podobně jako v Egyptě. Nasvědčují tomu mumie Indiánů z uvedených zemí, vyložené ve skříních. Při bližším pozorování nelze ubrániti se myšlénce, že v pradávných dobách musil býti nějaký styk mezi Afrikou a jižní Amerikou.

V obrazárně, umístěné v hořejším poschodí, vystavena jsou díla prvních malířů, jako jsou: Rubens, Rafael, Tizian, Perugino, Matejko, náš Čermák a j.

Mezi oběma musei postaven pomník císařovně Marii Terezii r. 1888. Marie Terezie v nadživotní velikosti v bohatém obleku sedí na křesle, držíc v pravé ruce pragmatickou sankci a třímajíc v levici žezlo. Pod císařovnou seskupeni jsou státníci a vojevůdcové, kteří žili za jejího panování. Žulový podstavec nese v bronzových písmenech věnování: Velké císařovně Marii Terezii František Josef I.

Hned za dvorními musei jsou císařské konírny. Přes 200 nejušlechtilejších koní stojí ve stájích. Šest bílých koní jest neustále připraveno pro nahodilé a neočekávané slavnosti, tři páry vraníků ustanoveny pro smuteční průvod pohřební. Nad konírnami a jízdárnou chovají se vozy, kterých potřebují při vyjížďkách členové císařské rodiny. Úpravou a nákladným vyzdobením vše převyšuje korunovační vůz, v němž nově nastupující panovník koná cestu ke korunovaci. Čabraky a řemení na koně pro různé příležitosti rozvěšeny jsou po stěnách rozsáhlých komor. V těch uloženy jsou památky z obležení Vídně Turky. Tak jest tu uchován celý stan tureckého vojevůdce Kara Mustafy a jiné předměty z ležení tureckého, jež padlo do rukou vítězů.

Různé zvláštnosti spatřujeme nejen ve vnitřním městě, ale i v ostatních okresích Vídeňských. Zastavme se ve třetím okrese u Belvederu, paláce, který postavil princ Eugen Savojský. Dříve v něm byly uloženy různé sbírky. Nyní jest prázdný, opuštěn, neboť sbírky přeneseny byly do císařských museí. Zahrady a procházky, upravené mezi hořejším a dolejším Belvederem, jsou po celý den obecenstvem navštěvovány. Půda zahrad přeměněna v pestré koberce s bohatým rozčleněním a umělými arabeskami.

Jen zdmi jsou od zahrad belvederských odděleny na jedné straně zahrada Švarcenberská a na druhé straně zahrada botanická. — Ona rozkládá se za palácem bohatého velmože a vévody Krumlovského, knížete Švarcenberka. Úprava zahrady provedena ve slohu parků francouzských. — K ní přiléhá stromovitými velikány porostlý park anglický, v jehož stínu za letní doby jest milé odpočinutí. K větší rozmanitosti v uspořádání přispívají dva nad sebou zřízené velké rybníky, oživené čiperným ptactvem.

V botanické zahradě najde učenec, lesník, hospodář, průmyslník, přítel rostlinstva hojné příležitosti k poučení i pobavení. Na jednotlivých místech, přesně vyznačených, pěstují se rostliny z mírných, jinde z tropických a opět jinde ze studených pásem. V krátké době možno projíti různou květenou a seznati podivuhodné rostliny kaktusovité, jichž vlastí jest Mexiko, bohatou květenu věčně sněžných Himalájí, pestré rostlinstvo jihu, kde citrony kvetou, význačné zástupce rostlin alpských, z nichž nám zajisté nejoblíbenější „protěž“ na první pohled prozradí, u jakého oddělení jsme se zastavili.

Ve třetím okrese, zvaném Landstrasse, jsou v ulici Rasumovského sbírky geologické, které poskytují přehled o převratech, jež se udály na zeměkouli, jaké změny se tu staly a jak po sobě různé druhy živočišstva a rostlinstva následovaly. Z dob nejstarších až do nejnovějších pozvolna a souvisle stopujeme vývin jednotlivých útvarů. V nejstarších útvarech, v nichž převládá z hornin žula a rula, nevyskytují se žádné zkameněliny. V následujících po nich prvohorách hemží se všude zkameněliny.

Jeden z těchto útvarů zove se podle uhlí v něm se vyskytujícího, Karbon. Obrovské přesličky a stromovité plavuně, které v těch dobách skládaly lesy, dochovaly se zkamenělé na naše časy ve vrstvách kamenného uhlí. Útvar, v němž převládá křída, nazván křídovým. I křída mívá hojnost zkamenělin, o čemž se často přesvědčíme při psaní, kdy křída žádných tahů na tabuli i po značném přitlačení nezanechává.

Neobyčejnou stavbou vyniká ve čtvrtém okresu kostel sv. Karla na Vídeňce, který postavil Fischer z Erlachu na rozkaz císaře Karla VI. Císař Karel slíbil postaviti chrám na památku moru tehda zuřícího a zasvětil jej sv. Karlu Boromejskému.

Od kostela sv. Karla až k ovocnému trhu táhne se po pravém břehu Vídeňky, kterou nyní úplně překlenuli, sad, v němž umístěn pomník Josefa Ressla naproti vysoké technické škole. Josef Ressel, rodák Chrudimský, jest jedním z nejdůmyslnějších mužů našeho století, jeden z nejpřednějších zakladatelův novověkého pokroku lidstva v oboru technickém. Ještě za studií sestavil první návrhy lodního šroubu, který později uspořádal tak, že se ho může užiti jako kormidla.

Zajímavá a poučná jest návštěva tak zv. meteorologického ústavu za Döblingem, který se zabývá pozorováním změn v ovzduší. Mnohé přístroje udávají nastalé změny, které úředník každou hodinu zapisuje. Jiné nástroje samy změny zapisují. Obdivem naplní každého přístroj sestrojený mechanikem Sörensenem ve Štokholmu, který zaznamenává každou čtvrthodiny údaje teploměru, klesání a stoupání tlakoměru, sílu větru, množství vlhkosti ve vzduchu. Za použití elektřiny uvádí se tento velmi důmyslně sestrojený stroj v činnost. Jednoduché, ale při tom zároveň i spolehlivé jest zařízení, které označuje od rána do večera svit sluneční. Čočka koulová obklopena jest v jisté vzdálenosti zvláště připraveným proužkem papíru, na němž vyznačeny jsou oddíly odpovídající denním hodinám. Jakmile se objeví slunce na obloze, počne vypalovati ohnisko čočky papír. Když slunce se zastíní mrakem, přestane i vypalování papíru. Takým způsobem nabude se snadno přehledu, kdy slunce svítilo a v které denní době bylo za mraky.

Jak hluboko vniká teplo do země, to okazují teploměry vnořené do země ½, 1, 2 m. Množství spadlého deště stanoví se v dešťoměrech; jeden dešťoměr sám zapisuje, kolik vody spadlo. Aby se poznalo, kolik vody se vypaří, k tomu slouží přístroj následovně sestrojený. V podstatě upomíná na známé vážky s pružným pérem, jakých užívají na poštách. Do misky vah naleje se tolik vody, až ukazovatel ukazuje na nullu. Když vypařením vody váha se zmenší, ukazuje to ukazovatel. Při tom zároveň jest stroj tak sestaven, že odpařování vody udává se v mm, jež se vypaří v udané době z plochy 1 □ m.

Vracíme-li se z meteorologického ústavu do města Döblingem, jest nám jíti podle hřbitova, na němž byl pochován výtečný hudební skladatel Beethoven. V létech osmdesátých přeneseny jeho tělesné pozůstatky, jakož i skladatele Schuberta na hřbitov ústřední. Beethoven vyznačoval se prostotou i jednoduchostí.

Nejraději sám procházíval se na vídeňských předměstích. Jednoho večera zašel do Döblingu a ocitnul se v odlehlé uličce. Otevřeným oknem jednoho z přízemních domků rozléhají se zvuky piana. Beethoven poslouchá svoji skladbu a vstupuje pak do světnice, jejíž dvéře byly otevřeny. Ve světnici spatří za pianem seděti dívku, jež jest tak ve hru pohroužena, že příchozího nepozoruje. Beethoven stanul; později se dovídá od příbuzných hrající dívky, že tato jest slepá. Když pianistka dohrála, neskrblil znamenitý skladatel pochvalou a zasedl sám k pianu. V nočním tichu a za svitu měsíce, který vysílal bledé světlo na Beethovena a za zbožného poslouchání obyvatelů domku hrál a při tom skládal Beethoven svou známou předojemnou skladbu zvanou „Sonata při svitu měsíčném“. Poslouchající byli okouzleni hrou. Když poslední akkord na klavíru byl dozněl, slepá dívka, jež dle hry poznala, že hraje Beethoven, prozradila jej proneseným zvoláním: „Vy jste Beethoven!“ Poznaný skladatel pak opustil domek, v němž vznikla jedna z jeho nejkrásnějších skladeb.

Pohlédnouti v nadzemské výšiny ozbrojeným okem a patřiti na jiné světy, k tomu naskýtá se příležitost na hvězdárně ve Währingu. Návštěva hvězdárny po ohlášení jest každému povolena. Hvězdárna má za základ rovnoramenný křiž. V místě, kde se protínají ramena, klene se mohutná kopule, která se dá otáčeti a rozdělovati. Pod kopulí uložen nejdrahocennější přístroj hvězdárny, obrovský dalekohled, jehož cena převyšuje 100.000 zl.

V koncích tří ramen rovněž pod kopulemi jsou dalekohledy, jichž čočky obracejí se za hvězdnaté noci k nadzemským výšinám.

Kromě toho jsou tu různé přístroje, jimiž lze tělesa nebeská fotografovati a po případě i jejich světlo zkoušeti. V ústavu uloženo jest i mnoho přístrojů ze staré doby, jakých užívali znamenití hvězdáři a panovníci naši říše, kteří se zálibou pěstovali hvězdářství a podporovali také štědře astrology, to jest takové hvězdáře, kteří z postavení hvězd na obloze nebeské hleděli předpovídati věci a děje budoucí.

Po prohlédnuti hvězdárny naskytá se navštěvovateli i příležitost podívati se dalekohledem za dne na žhoucí slunce, na němž spatřujeme sluneční skvrny, o nichž dosud nejsou s to odborníci se vyjádřiti, jak povstaly a co znamenají.

Kdo večer hvězdárnu navštíví, tomu zase poskytne se podívaná na věrnou družku země, na měsíc. Ostře a jasně viděti při tom rozbrázděný povrch měsíce. Nejčastěji vyskytují se skvrny okrouhlé, které představují kotlovitou prohlubeň, ohraničenou vysokým valem, tak že na první pohled poznáváme, že to jsou sopečné jícny, které pokrývají bledý povrch měsíce.

Zvláštní jest, že, jakkoliv jest měsíc ze všech těles nebeských zemi nejbližší, a jakkoliv četní hvězdáři s velikou vytrvalostí věnovali se jeho pozorování, přec nemáme o něm bližších a spolehlivých zpráv, které by ukojily naši zvědavost, jaké poměry panují na jeho povrchu.

Nedaleko hvězdárny na „tureckých valech“, kde r. 1683 rozhodnuto zachránění Vídně po druhé Turky obležené, zřízeno město letohrádků ukrytých v sadech a stromoví. Více nežli 400 domů postaveno tu v nejrozmanitějších stavitelských slozích a rozměrech. Každý dům má svůj samostatný ráz. I nejjednodušší domek má přece nějaký výstupek, arkýř, balkon, skleněnou chodbu, schodiště nebo terassu, ukrývající se ve stínu pnoucích se rostlin po sloupoví.

Domy mají vlastní studny, vodovody, zahrady, někdy i osvětlení. Obydleny jsou rodinami vybrané společnosti. Všemožným způsobem postaráno nejen o pohodlí, ale i se stanoviska zdravotnického vyhověno obyvatelům této části Vídně způsobem co nejvýhodnějším.

V desátém okresu budova značných rozměrů, jež překvapí každého příchozího neobyčejnou rozlehlostí, jest určena pro účely válečnické.

Jest to vojenský arsenál, tvořící sám pro sebe město, v němž se lijí děla a hotoví zbraně. Věhlasným vojevůdcům rakouským věnovány tu četné sály, a po nich uloženy zde různé památnosti, jež se nám dochovaly.

Ve sbírce zbraní možno stopovati vývoj děl od nejjednodušších začátků až na naše doby. Od malých děl horských, které mezci na hory dopravují, až k obrovským dělům pobřežním, jež vrhají střely až cent těžké, spatřujeme tu nejrůznější druhy.

Chceme-li Vídeňany dobře poznati, musíme je vyhledati při jejich zábavách. Ne v potu tváři a ne v každodenním zaměstnání, s kterým jsou spojena přemýšlení a starosti o vezdejší chléb jeví se člověk takým, jakým opravdu jest. Přestává-li však zkoumání a vážná rozvaha v jednání, tehdáž nemá místa ani strojená pýcha.

Potom nečiní lidé přísných rozdílů ve stavu, nýbrž chtějíce se na vzájem baviti, stávají se velikými a veselými dětmi.

Oblíbené místo, kam Vídeňáci spěchají, by se oddali radovánkám a zábavám, jest Prater. Tu lze spatřiti a seznati nejrozmanitější hry a lákadla, jež vybízejí k pobavení. Jen pohlédněme, co tu rozestavených bud, kde chtiví střelci zkoušejí štěstí ve střelbě. Střelnice jest hojně obstoupena diváky, kteří napnutě sledují výkony střelců. Často znáti jest na tváři diváků smích a rozveselení, když postřelený lev bručením se ozve nebo bubeník, jenž byl trefen, počne tlouci na buben. Obratnější a zručnější střelci odvažují se sestřeliti zavěšené dýmky hliněné anebo jiné drobnější předměty, které jsou uvedeny v pohyb.

Siláci zastavují se u stroje, kde měří sílu svých svalů. Zachytí držadlo rukou, a táhnutím vyvozená síla udána jest ukazovatelem na číselníku.

Udeřením vyvolaná síla poznává se na tyči svisle postavené, opatřené stupnicí. Na čep ve špalku zasazený udeří se palicí. S čepem spojený ukazovatel jest vymrštěn do výše a pohybuje se podél tyče dělené na centimetry. Podle výšky vyšinutého ukazovatele stanoví se i velikost síly.

Četně obsazeny jsou kolotoče, při jichž obíhání ozývá se nezbytný flašinet.

Také houpačky a skluzavky těší se neobyčejné návštěvě, tak že sotva vozy se vyprázdní, již opět se plní novými hosty.

V hostincích a ohrazených zahradách hraje hudba. V některých místnostech se tančí, jinde opět veselé a žertovné kousky přednášejí lidoví zpěváci anebo vybranými kousky hledí kejklíři a šaškové obecenstvo při stolech pozdržeti a svými výkony upoutati.

Ti, kteří si chtějí pohověti, uléhají do stínu košatých stromů a odtud ze vzdálenosti přihlížejí na tanec, zpěv, pouštěni balonu a jiné různé zábavy.

V době večerní hledá Vídeňan pobavení v divadle; těch mají ve Vídni hojnost. Ve dvorních divadlech provozovaly se dříve kusy psané v různých řečích, jimiž se mluví v naší říši. Následkem jazykových sporů národnostních, neustále se přiostřujících upuštěno od představení v jiných jazycích, a hraje se pouze německy.

Opera v Okružní třídě jest oblíbeným divadlem šlechty. Schodiště vystavené ve slohu maurském, jest čarovně krásné. Na jevišti dávají se nejnovější a nejnákladnější hry, a tak má 3000 diváků příležitost seznamovati se s novinkami, které se vyskytnou.

Kromě toho má skoro každý okres vnitřního obvodu své zvláštní divadlo, které má i své obecenstvo, holdující tomu neb onomu druhu divadelních představení.

Okolí hlavního města říšského jest nestejnoměrně nadáno přírodními krásami. Krajina na levém břehu Dunaje vyniká sice úrodností, ale za to nemá vynikajících břehů, jež by lákaly velkoměšťáka a cizince. Honosí se jinak bohatými upomínkami dějinnými, neboť na ní svedeny byly boje, které měly veliký význam a dosah v dějinách nynější říše Rakousko-Uherské.

Pravý břeh Dunaje vyzdobila nejen příroda bohatými šperky své klenotnice, ale i ruka lidská značně se přičinila, by výzdoba byla dokonalou a úplnou.

Na pravém břehu Dunaje jest známý Schönbrunn. císařský letohrádek, v němž r. 1805 a r. 1809 sídlel císař Napoleon I. Později obýval v zámku tom i jeho syn, vévoda Zákupský. Místnosti letohrádku jsou obecenstvu přístupny. Jednotlivé salony upraveny jsou s přepychem nejvelkolepějším.

Při letohrádku jest rozsáhlý park v nejčistším slohu francouzském. Stromořadí i stěny po stranách procházek jsou přistřihány tak uměle, že něco podobného bychom jinde marně hledali. Květinové zahrady, vodní nádrže a vodotrysky zdobí sochy a skupení.

Se sady Schönbrunnskými souvisí zoologická zahrada, která zvláště v neděli jest přeplněna obyvatelstvem velkoměsta. U některých živočichu chovaných za mřížemi nastává časem velká tlačenice. Pro malý svět, pro děti jeví největší přitažlivost obrovská klec, v níž nalézá se strom, na kterém se prohání přemnoho opic různých druhů, jež čtveračivé kousky provádějí a hojně k obveselení mládeže přispívají. Z velikánů mezi dravci zastoupeny jsou šelmy kočkovité několika lvy a tygry. Sloni z Afriky a Indie uzavřeni jsou v ohradě; pro svou dobromyslnost jsou odměňováni zákusky a mlsky od navštěvovatelů v hojnosti. Na rybníce udržují se hejna vodního ptactva, mezi nímž na břehu vážně prochází se čáp. Ani největší nyní žijící pták pštros tu neschází; v sousedství jeho prohání se s ním spřízněný kasuar indický.

K vybraným výletům Vídeňanů patří návštěva Klosterneuburku. Okolí jest poseto vinicemi, jež poskytují pověstné a znamenité víno klosterneuburkské. Na horském výběžku trůní augustianský klášter, jehož věže zdobené korunami císařskou a vévodskou naznačují jasně, že ve zdech klášterních dlíváli členové panujících rodin.

Nejživěji jest v Klosterneuburku ve sváteční den patrona Dolních Rakous, sv. Leopolda. V ten den spěchají v zástupech Videňané do Klosterneuburku za veselého zpěvu. Brzy po celém městě rozproudí se nenucená zábava, jíž se súčastňují staří, mladí. Nejvíce veselosti a žertu zažije se v klášterním sklepení, kde se holduje ježdění na obrovském sudu, který může pojmouti více než 500 hektolitrů. Zvlášť kdo má jméno zemského světce, neopomene jeti ten den na sudu, jinak by se snad domníval, že ani toho dne neměl svátek.

K založení Klosterneuburku připomíná se následující pověst: Markrabě Leopold III. se svou chotí Anežkou hodlali založiti klášter poblíž hradu, v němž obývali na hoře Leopoldově. Procházeli okolím, hledajíce vhodného místa, kde by mohla státi klášterní budova, avšak nemohli se ve volbě místa shodnouti. Najednou větrem stržen markraběnce závoj s hlavy a odnesen v údolí. Jakkoliv markrabě i sloužící závoj všemožně hledali, nenalezli ho.

Po letech, kdy již na hradě na závoj zapomenuto, vydal se markrabě Leopold na hon do blízkých lesů. Po nějaké době rozlehl se štěkot honících psů, který se neustále sesiloval. Markrabě s průvodem šel po hlase ozývajících se psů, neboť se domýšlel, že uloví hojnou kořist.

Celá společnost byla však překvapena, když došla na místo. Všichni pozorovali, že na bezovém keři ovinut jest hledaný druhdy závoj, který neutrpěl žádného poškození vlivem nepříznivé povětrnosti a deštěm, nýbrž úplně byl netknut a vyhlížel tak neporušený, jakoby vyšel z ruky, která jej právě dohotovila. Nábožný Leopold považoval úkaz ten za upomínku nebes na zapomenutý slib, který byl dříve učinil. Brzy potom zbudoval na tom místě pomník své zbožnosti.

Kdo zavítá do Vídně, neopomene zajisté navštíviti Laxenburk. Každodenně několik vlaků udržuje spojeni mezi Vídní a Laxenburkem. Chceme-li toto místo shlédnouti, musíme se odebrati na nádraží jižní dráhy. Jak jest tu hlučno! Společnost velmi rozmanitá před odjezdem se živě baví.

Za velikého hluku počínají výletníci obsazovati místa ve vagonech. Musíme též hledět opatřiti si místo. Děti již obsadily všechna okna a nemohou se dočkati znamení k odjezdu. Staří sotva že se usadili, již rozbalují zásoby jídla a pití, které s sebou vzali na cestu.

Jakmile se přiblíží chvíle, kdy vlak má vyjeti, ozývá se pískot parní píšťaly, a vlak opouští nádražní budovu. Odjezd vlaku provázen jest hudbou. Hráč na harmoniku spustí nějaký pochod, který se pozpěvuje a pohvizduje na vídeňských ulicích. Veselá nálada pozvolna uchvacuje celou společnost.

Jakmile projedeme vídeňskými předměstími, ocitujeme se mezi vinicemi a rolemi, což potrvává až vlak zastaví ve stanici označené jménem Laxenburk.

Opustivše stanici ubíráme se do Laxenburské ohrady. Zastavujeme se u letohrádku císařské rodiny, jehož místnosti jsou navštěvovatelům přístupny. V prvním poschodí jsou útulné pokoje, a v přízemí jídelny pro hostiny a velké sály.

Co hlavně navštěvovatele táhne do Laxenburku, to jest hrad Franzensburk, zbudovaný v minulém století. Ten jest také cílem našeho výletu. Široká cesta, posypaná žlutým pískem, vede nás do parku. Kvetoucí koberce z nejkrásnějších květin naší i cizí květeny vytvořené, tu v podobě kruhů, tam v podobě hvězd i jiných tvarů, dodávají neobyčejného vzhledu celému kraji. Skupiny košatých stromů, v jejichž korunách prozpěvuje si lahodně zpěvné ptactvo, přerušují jednotvárnost zelených trávníků. Cesta přivádí nás dále ku věkovitým vrbovým hájům a lesíkům jehličnatých stromů, v jejichž sousedství leskne se vodní hladina, pokrytá širokými listy leknínu, pod nimiž prohánějí se stříbrné a zlaté rybky. I vodní hladina oživena jest četnými opeřenci, mezi nimiž vynikají hrdě plovoucí sněhobílé labuti.

Teprve když všechny tyto půvabné zjevy spatříme, začne se objevovati zrakům našim v zeleni stromů úplně zahalený, jako z říše bájek vykouzlený hrad Franzensburk, postavený na ostrově uprostřed jezera, v němž odráží se jeho čarovný obraz.

Hrad obehnán jest ozubenou zdí, posetou vížkami, střílnami a arkýři. Nad hradem vypíná se válcovitá věž, zdobená cimbuřím. Franzensburk doplňuje nám nejlépe představu o středověkých hradech.

Chceme-li i vnitřek hradu seznati, vejděme jen dále. Malou branou vcházíme do nádvoří zdobeného erby. Odtud v průvodu vrátného seznáváme zařízené místnosti, ve kterých je starobylý nábytek, obrazy, zbraně, brnění a předměty umělecké, tak že tu skutečně shledáváme museum starožitností. Na výzdobu hradu přispěly hrady a zámky celé říše. Také z Karlova Týna byla mnohá památka sem přenesena.

V lidomorně napodobeno zřízení středověké soudní sině. V podlaze síně jest otvor, kterým odsouzenec byl spouštěn do vězení. I do místa zármutku a soužení jsme uvedeni.

Po tmavých a úzkých schodech sestupujeme k malým dveřím, jež za rachotu těžce otvírajícího se zámku se uvolňují. Vlhko a chlad vane z vězení proti nám. Svíčka jen mdlé světlo vrhá na tmavé stěny. Najednou zpozorujeme, že v koutku vězení přikován řetězy sedí vězeň — ne ovšem živý, ale věrně napodobený. Sotva odvrátíme se od postavy, zachřestí okovy, až hrůza nás pojímá v tomto nevlídném místě. Ohlédneme se a vidíme, jak socha, jež jest pohyblivá, usedá na lavici. Jednoduchým zařízením docílí se, že použitím přístroje socha povstává, chřestí řetězy a potom opět usedá. Žert ten někdy však opravdu s to jest cizince polekati.