Ottův slovník naučný/Sloveso
Sloveso (z lat. , řec. , podle staršího pojmenování ) jest část řeči, kterou se vyjadřuje nějaký děj nebo stav jako větový přísudek (jdeme, hoří). Skutečným s-sem je vlastně jen s.  (verbum finitum), totiž takový tvar s-sa, který sám vyjadřuje mluvnickou osobu podmětu (jdu, jdeš, jde atd.); s.  (verbum infinitum), jež této určitosti nemá (t. j. participia a infinitivy: jda, šed, šel, jíti, jít), blíží se spíše jménu a nabývá schopnosti, vyjadřovati větový přísudek, nehledíme-li k ojedinělým připadům t. zv. užívání absolutního (na př. vstávat! — vstávej, vstávejte!), jen v určitých spojeních větových (šel jsem, on šel, budu choditi). Míra rozdílů, jež rozl. jazyky s-sem rozeznávají, je v rozl. jazycích rozličná: jsou to mluvnické  jmenný (mužský a ženský rod z části liší na př. s. sémitské) i slovesný,  či  a j. Na př. číslo liší starší jazyky indoevr. trojí jednotné, množné, dvojí), mladší jen dvojí, litevština v 3. os. neliší vůbec čísla; vidové rozdíly vyvinuly z jazyků indoevr. jazyky slov. nejhojněji (kvetl, rozkvetl, rozkvítal, kvítával atd.), ale nevyrovnají se na př. litevštině schopností tvořiti s-sa faktitivní (nechal rozkvésti a pod. v lit. jedním s-sem); řečtina a latina vyvinuly si na př. plusquamperfectum, latina futurum exactum, které jiné jazyky dovedou vystihnouti leda opisem; skutečné passivum (neopsané) vyvinuly si z jazyků indoevr. jen řečtina a jazyky árijské, ale řečtina jen v aoristě, jazyky árijské mimo kusý aorist jen v přítomném čase; atd. Podle původu a významových rozdílů s-sa všelijak se dělí: liší se s-sa  (nesu, biji) a , tato zase odvozená od sloves (deverbativa: nosím, nosívám a p.) a ode jmen (denominativa: bičuji od bič, bělím od bílý);  (transgressiva: pálím) a  (intransgressiva: hořím); s-sa  (punktuální, finitiva: střelil),  (durativa: nesl),  (iterativa: střílel),  (frequentativa: střílíval),  (perfectiva: s-sa jednodobá a s-sa jako přinesl, rozsekal),  (imperfectiva: nesl, sekal),  (inchoativa: vadnu, umírám) a pod. Srv. , ,  (v gram.), . Ztý.