Pohádky z naší vesnice (Dyk)/Píseň resignace
Svit komu vším,
přec spokojí se v posled stínem.
To pouze vím,
já o něčem jsem sníval jiném.

Dny šedé jsou,
dny podzimně se nějak krátí.
Za šedí tou
já vídával jsem ohně pláti.

Hluk města zní
po ulicích i po náměstí.
Za domů zdí
já vídával jsem květy kvésti.

Květ ještě je,
na oknech plane v každém domě.
Sny, naděje…
Sny, naděje – a ne už pro mne!

Zdaleka zní
ozvuky prvé horoucnosti.
Záchvěvy dní
chtěl zachytit bych do věčnosti.

Zajatý oblohou,
kosmické prchám do tragiky.
Svět je mi úlohou.
Jinak jsem snil – však za to díky!

1907?