Ruch (almanach 1870)/Náš ztracený ráj
Do prostoru se rozletěly světy,
kdy povstaly v převelký tvorstva den;
jaký to vír! tu mocnou páskou jen
upoután v dráze vesmír rychloletý.
Bůh přemýšlel a láskou světy svázal
a každé hvězdě věčnou vlasť vykázal;
pak z půdy zemské hrstku hlíny vzal,
utvořil člověka a ráj mu dal,
a chtěl, by k sobě přilnuli na vzájem —
dal jemu vlasť, a vlast mu byla rájem.

Nezmizel ještě ráj z pozemských luhů,
jsme sirotci jen, z něho vyštváni!
v domova lůně přec jak vyhnáni
a plačíce bloudíme v mohyl kruhu;
když ty tu hyneš v slzách ponořena,
s roztátým srdcem, steskem utížena,
mdlou rukou ptáče „volnost“ chytajíc,
a přec v ní s hrůzou vždy jen stiskajíc
otrocká pouta, smutná jatá krásko —
ty, vlasti drahá, jediná má lásko!