Ottův slovník naučný/Simeon
Simeon: 1) S. (hebr. Šim‘ón), v isráélské pověsti syn Jakuba a Lee, jejž za praotce pokládal kmen téhož jména. Původně kmen Simeon, úzce spojený s kmenem Levi, zdržoval se ve střední části Předjordání, kdež, prý pro zneuctění sestry , repraesentující zaniklý kmen isráélský, ocitli se v zášti s obyvatelstvem sichemským. V boji z toho vzniklém Simeon podlehl a byl rozptýlen, tak že za historických dob byl číselně nejslabším kmenem a měl sídla nesouvislá na jihu palestinském. Později splynul s kmenem Juda. Pšk.

2) S. n. , císař bulharský, viz .

3) S. ý, veliký kníže moskevský (*1317—†1353), nastoupil po otci Ivanu I. Kalitovi r. 1340 a byl v Hordě uznán za vrchního knížete. Psal se po příkladě otcově »velikým knížetem vší Rusi«. Převaha Moskvy nad ostatními ruskými knížetstvími, založená jeho otcem, dala mu možnost chovati se příkře a despoticky nejen ke svým bratrům, nýbrž i ke všem knížatům ostatním, jak toho dosud žádný z jeho předchůdců nemohl se odvážiti; odtud dostalo se mu příjmí »Hrdý«. Na počátku své vlády S. pokořil nepoddajný Novgorod; veliký kníže litevský Olgěrd zdvihl r. 1341 válku proti němu, ale S. s pomocí Hordy přiměl jej k míru. S. byl třikrát ženat a měl 6 synů, ale všichni zemřeli v mladém věku.

4) S., theolog byzantský, byl v l. 1410-29 arcibiskupem v Soluně a získal si veliké zásluhy o obranu svého města proti Turkům. Jako theolog nevynikl původností ani činností spekulativní, nýbrž omezoval se pouze na výklad dané látky theologické. Jeho hlavní dílo jest  etc. (). Psal o něm Sokolov v »Čtenijach v obščestvě ljubit. duchov. prosv.«, 1894.

5) S. , židovský učenec, žil ve II. stol. po Kr. (†170). Byl žákem Gamaliela II. a Akiby. R. 158 byl odsouzen na smrť pro mínění příliš svobodné o Římě a jeho politice, avšak spasil se útěkem a po mnoho let ukrýval se v jeskyni. Později žil v Tiberiadě a galilejském městě Tekoa, kde založil školu. Nedlouho před smrtí odebral se do Říma, aby vymohl zrušení Hadrianova dekretu proti židům. Legenda vypravuje o něm rozličné zázraky a připsala mu kabbalistickou knihu  (v. t.). S. jest původcem  (v. t.) ke 4. a 5. knize Mojžíšově nazv. Sifre. Ke hrobu jeho blízko Safedu putovali židé počínajíc XVI. stol. — Srv.  (Frankfurt, 1893).

6) S. , hagiograf byzantský (žil v 2. pol. X. stol.), byl sekretářem při dvoře císařském; snesl a zpracoval životopisy a legendy o svatých. Byly vydány částečně v lat. překladě v západních sbírkách, jmenovitě v  od Bollandistův.

7) S.  (t. j. S. ), askéta starokřesťanský (*ok. 390-†459), pocházel ze Sisanu v Syrii. Osmnáctiletý uprchl z domova a vstoupil do kláštera, ale potom odešel do samoty a ok. r. 420 dal se na zvláštní způsob askése. Postavil si sloup asi 6 loket vysoký a 3 stopy široký, jejž postupně zvýšil až na 36 loket, a na něm žil vydán jsa vší nepohodě až do smrti. Zástupy zbožného lidu putovaly k němu, a záhy našlo se také dosti následovníků jeho podivínství, kteří odtud zváni byli . Srv.  (Inšpruk, 1885). Angl. básník Tennyson složil o něm báseň »«.