V přírodě/XXIX.
Kdo to nevíš, co z nás zbude,
až se věky k věkům uloží,
sáhni v hrob, a hrstka prachu
nad proroky vše ti doloží.

Co jsme všecka pokolení?
Málo víc než oka mrknutí —
jedno vstává, druhé stojí
a to třetí má se k usnutí.

Co za námi, tma a prázno.
dusná síň po plesu probdělém,
jen ta bledá upomínka
víc než nemeteným popelem.

A co po nás, nechť se pravnuk
zeptá hrobů v příštím století:
co tam mimo popel najde,
ať to zase v život posvětí.