Sepsání války peloponnesské/49.
Když pak se bylo znamení na obojí straně
vztýčilo, srazivše se obě, bojovaly námořní bitvu,
majíce s obou stran na palubách množství těžkooděncův a
lukostřelcův i kopinníkův, dle starodávného
ještě způsobu jsouce dosti hrubě připraveny. I byla
ta námořní bitva krutá, nejsouc tak uměle vedena,
ale spíše pěší půtce podobna. Neboť když se byly
lodí setkaly, nesnadno se opět odtrhly pro množství
a dav lodí; i důvěřili se více dosáhnouti vítězství
těžkooděnci, kteří na palubách jsouce postaveni bojovali,
když lodí stály; nedělo se tu nižádného prorážení
řadů lodních, nýbrž více prudkostí a silou
bojovali nežli uměním. Všudy hlomoz veliký a ryk
hrozný nastal v té bitvě. Attické lodí sice přispívajíce
kerkyrským, kdekoliv tyto v tísni se octly, nepřátelům
sice strachů naháněly, ale v bitvu se vůdcové nepouštěli
nikdež, bojíce se zákazu Atheňanů. Nejvíce
pak trpěl pravý roh Korinťanů. Kerkyřané je totiž
s dvaceti svých lodí v útěk zahnali a rozptýlené pronásledovali,
plujíce za nimi až k pevnině a k přístavišti
jejich, vystoupivše pak zapálili stany prázdné
a zboží pobrali. Na té straně tedy trpěli Korinťané
a jich spojenci škodu a Kerkyřané měli převahu; ale
na levém rohu, kde byli Korinťané sami, tu vítězili
rozhodně, poněvadž Kerkyřanům při skrovném počtu
jich loďstva dvacet lodí od pronásledování se nevracelo.
Atheňané tedy vidouce, že Kerkyřané velmi tísněni
jsou, již bez ostychu jim pomáhali, ačkoliv se byli
z prva všeho útoku zdržovali. Když pak Kerkyřané
zjevně se v útěk dali a Korinťané je tísnili, tu již
každý do boje se dal, nedělaje dále nižádného rozdílu,
nýbrž tíseň dospěla k tomu, že Korinťané i Atheňané proti sobě bojovali.