Ottův slovník naučný/Pas
Pas  (franc. passeport, rus. паспорть, něm. Pass) jest úřední průkaz, vydávaný cestujícím za účelem osvědčení totožnosti osoby. Obsahuje stručný popis osoby (zaměstnáni, věk, tělesné vlastnosti) a označení účelu cesty a jest jedním z prostředků, jimiž se vedou v patrnosti osoby podezřelé v příčině veřejné bezpečnosti. Kde jest zavedena pasovní soustava, poskytnuta jest každému majetníku p-u možnost prokázati totožnost osoby a svaliti se sebe v případě potřeby podezření. Vydáním p-u se strany úřadu uděleno jest majetníku p-u zároveň svolení ke změně místa pobytu; kdo si p-u neopatří, nemůže cestovati. Vlastník p-u jest pak povinen předkládati jej v místech pobytu úřadům k vidování. Předpisy takové platí ve státech, v nichž každý cestující – i příslušník domácího státu – p-em opatřen býti , kde totiž jest zaveden t. zv.  (Passzwang). Dříve trval tento přímus ve všech státech, dnes jest již jen výjimkou. Místo něho panuje bud úplná pasovní svoboda (od jakživa v Anglii, dávno také ve Švédsku a Norsku), anebo  soustava pasovní (v Německu), t. j. osoby, jež mají zájem na vykázání se cestovním p-em, mají právo, nikoli však povinnost průkaz takový (p.) od úřadu si vyžádati. Vznik p-ů sluší hledati v XV. stol., kdy činěna byla přísná opatřeni proti tulákům a žebrákům. Kdo nechtěl, aby se s ním nakládalo jako s tulákem, musil dokázati totožnost osoby. Srv.  a . Od druhé polovice XVII. stol. zavádí se čím dále tím více pasovní přímus, a největšího rozvoje dochází pasovní soustava na konci stol. XVIII. a na poč. XIX., jmenovitě ve Francii. Kdo si neopatřil předepsaného p-u, nesměl opustiti místo pobytu. Teprve po Napoleonských válkách zavedeny některé úlevy pro styky pohraničné, a chudým osobám vydávany p-y zdarma. Dlouhým praktikováním pasovní soustavy ukázalo se však, že účelu původně zamýšleného pro možné padělání p-ů a užíváni p-ů cizích osob nelze vždycky dosíci. Při zvětšeném pohybu obyvatelstva následkem zdokonalení kommunikačních prostředků stala se pasovní soustava naopak jen překážkou cestování i průmyslového ruchu. Proto od pol. XIX. stol. odstraňují se znenáhla v záp. Evropě pasovní obmezení. V Německu zavedeny dráždanskou konvenci z 22. října 1850 pasovní listy (Passkarten), stručné průkazy, vydávané na jeden rok, jež nemusily býti předkládány k vidování. Rakousko přistoupilo k dražďanské konvenci r. 1859. Úplně odstraněn byl v Německu pasovní přímus teprve se založením Severoněm. buntu (buntovým zákonem ze 12. října 1867), když už před tím v několika státech, zejména ve Švýcarsku, odstraněna pasovní policie. Buntový zákon severoněm. o p-ech byl pak rozšířen i na jihoněm. státy, vyjímajíc Elsasy a Lotrinsko. V Rakousku jeví se obrat v zákonodárství o p-ech od r. 1857. Cís. nař. z 9. ún. 1857 č. 31 ř. z. obmezena revise p-ů jen na hranice státního území; dosavadní vykazování se p-em a vidování na určitých místech odpadlo a pro styky v tuzemsku zavedeny legitimace. Pozdější předpisy o p-ech změněny byly v Rakousku cís. nařízením ze 6. list. 1865 č. 116 ř. z., kterým odstraněna revise p-ů na hranicích státních, ale za to uloženo každému cestujícímu, aby se na požádání vykázal o své osobnosti a prostředcích výživy. Všechny předpisy o p-ech shrnuty jsou ve společné vyhlášce minist. zahran. zál., min. vnitra, obchodu, policie a války z 10. květ. 1867 č. 80 ř. z. Dle této vyhlášky rozeznávati jest cestování tuzemců v tuzemsku od jich cestování v cizině. K cestám v tuzemsku nepotřebují tuzemci cestovních p-ů, za to však mají býti opatřeni nějakou legitimací. Knížky pracovní a čelední pokládají se za cestovní legitimace jen tenkráte, jsou-li opatřeny doložkou o cestování. P-y vojenské a zeměbranecké nejsou cestovními legitimacemi, proto mají dovolenci a zeměbranci za účelem cestování opatřiti si náležité cestovní průkazy. (Nař. min. zeměbrany ze 14. led. 1876 č. 9372) Legitimace i cestovní doložky v pracovních a čeledních knížkách vydávají se na dobu 1 roku. Je-li majitel pracovní nebo čelední knížky úplně zachovalý, může v případě potřeby cestovní doložka vydána býti na 3 roky. (V příčině čeledních knížek srv. nař. min. sprav. z 24. květ. 1871 č. 5128.) Na legitimaci jest třeba kolku 2 kor., od nádenníkův a dělníkův žádá se jen 30 hal. Za cestovní doložku v pracovní knížce vybírá se rovněž kolkový poplatek 30 hal., poněvadž knížka sama jest kolku prosta; na klausuli knížky čelední kolku třeba není, poněvadž knížka jest kolkována. K cestování do  potřebují  řádně vyhotoveného cestovního p-u. Běží-li však o cestu do států, které přistoupily k německému spolku pasovních listů, stačí pasovní list. P-y vydávají se nejdéle na dobu 3 let, pasovní listy jen na kalendářový rok, kterého byly vydány. Zvláštní předpisy vydány byly o cestování do jednotlivých států.  cestující do Rakouska musí býti opatřeni cestovním p-em nebo jiným úředním průkazem, svědčícím o totožnosti osoby. Falšování p-ů nebo užívání cizích p-ů tresce se, nespadá-li skutek pod obecný trestní zákoník, dle cís. naříz. z 20. dub. 1854 č. 96 ř. z. – Ve  pasovní soustava zavedená zák. z r. 1795 a 1797 trvá v theorii až dosud, avšak nepraktikuje se. – Velice přísně provádí se pasovní obligační soustava v , kde p. má podle zák. ze 7./19. dub. 1897 význam policejní a daňový. Cizincům jest dovolen příjezd na Rus jen, mají-li p-. vydaný ruským vyslanectvem nebo konsulátem nebo p-. domácí od jednoho z těchto úřadův pověřený. P-y na pobyt v říši Ruské vydávají se cizincům od náčelníků gubernií na rok. -dlc.

Pas