V přírodě/XII.
Jsmeť lidé my jen jak ten strom,
kdy v zem zapustil kořen:
oklesťte jej, přesaďte jej,
a život jeho zmořen.

A mysl naše v místě tkví,
kde nám kolébku stlali,
kde přítelky a přátelé
nás v dětskou souhru zvali.

A mysl naše v době tkví,
kdy srdce v sladké leči
si našlo družku a tu řeč,
již lásky zveme řečí.

A vazbu milých obvyků,
i sny, v nichž ráj nám stvořen —
oklesťte jej, přesaďte jej,
a život náš je zbořen.