Tvrdé palice
Libreto Josefa Štolby zhudebnil Antonín Dvořák. Premiéra 2. října 1881 v pražském Národním divadle.

Osoby 
 Vávra, bohatý vdovec.
 Toník, jeho syn.
 Říhová, bohatá vdova.
 Lenka, její dcera.
 Kmotr Řeřicha.
 Hoší a děvčata
 Sousedé a sousedky

Odehrává se za našich dnů ve venkovském městečku.

Sad. V pravo dům Vávrův, v levo dům Říhové. V pozadí plot, za nímž se otvírá vyhlídka na venkovské městečko.

Výstup 1. 
Vávra. Říhová. Řeřicha.

Vávra.
Nuže, jest to ujednáno!
Říhová.
Ujednáno, ano, jest!
Vávra (podává jí ruku).
Tu je ruka, plácněte již!
Říhová.
Bude to, ba, na mou čest.

TRIO.

Říhová.
Jaké to štěstí je
pro dítě mé,
bude mi výborně
opatřené.
Toník je pořádný,
a hezký k tomu,
a podíl dostane
řádný z domu.
Vávra.
Jaké to štěstí je
pro dítě mé,
bude mi výborně
opatřené.
Lenka je pořádná,
a hezká k tomu,
a prázdná nepřijde
též do domu.
Řeřicha.
Bylo by štěstí to
pro kmotry mé,
vidím je výborně
opatřené.
Oba jsou pořádní
a hezcí k tomu,
a také nepůjdou
prázdní z domu.

Řeřicha.
Dobrá, ale zdali pak
s dětmi jste již promluvili,
by též oni přivolili,
že chtí tomu také tak?

Vávra.
To tě k smíchu!

Říhová.
Věru k smíchu!

Řeřicha.
Smějte se, při počátku,
to je chyba veliká!

Vávra.
Já jsem otec!

Říhová.
Já jsem matka!

Řeřicha.
Já je držel na rukou!

Vávra.
Já poroučím!

Říhová.
Též poroučím!

Řeřicha (krčí rameny).
Kdo ví, zdali poslechnou?

Vávra (škubne sebou).
Cože, jakže, neposlechnou?
Kmotr ráčí žertovat.

Říhová (taktéž).
To bych já se na svou dceru
divně chtěla podívat!

Řeřicha.
Znám je oba.

Říhová a Vávra.
My snad také.

Řeřicha.
Znám je jako sebe sám!

Říhová a Vávra.
Ti poslechnou dozajista!

Řeřicha.
Dej to dobré nebe vám!
(K Vávrovi.)
Palici má po nebožce.

Vávra.
Tu jsem často ukrotil.

Řeřicha (k Říhové).
Tatík její býval prchlý.

Vávra.
A přec mi vždy povolil.

Říhová.
Haha, to je velmi směšné,
co tu kmotr povídá,
co rodiče moudří káží,
dítě moudré udělá.

Vávra.
Haha, to je velmi směšné,
co tu kmotr povídá,
co rodiče moudří káží,
dítě moudré udělá.

Řeřicha.
Pranic směšné!

Říhová a Vávra.
Uvidíte!

Řeřicha.
Od srdce bych vám to přál!

Říhová a Vávra.
Děkujeme za to přání,
nadarmo jen jste se bál!
Hnedle pak se přesvědčíte,
že se v obou přec mýlíte;
my hned s nimi promluvíme,
kdo má pravdu, uvidíme.

(Vávra a Říhová odejdou.)

Výstup 2. 
Řeřicha (sám; pohlíží se smíchem za nimi).

Nutit Tondu?
Hehehe!
Nutit Lenku?
Hehehe!
Známť já dobře kmotry své.
Jděte si, jděte si,
uvidíte,
násilně co s nimi
pořídíte!
Chopím se toho sám
jináče však
a vytřu všem čtyrem vám
pořádně zrak.
(Pohlédne na levo.)

Výstup 3. 
Řeřicha. Vávra. Toník.

Řeřicha.
Aj hle, na mou věru,
zde oba sem již jdou,
co pak as provedou.
(Skryje se v pozadí.)

Vávra (vejde s Toníkem).
Milý synu!

Toník
Poroučíte?

Vávra
Miluješ mne?

Toník
Nu, to víte.

Vávra
Pak mi něco k vůli učiníš,
že se totiž ihned oženíš.

Toník (překvapen).
Kdo?

Vávra
Ty!

Toník
Já?!
Haha, smích mne popadá.

Řeřicha (v zadu).
Aha! Haha!
Smích mne popadá!

Vávra
Proč se směješ?

Toník
Protože to k smíchu je.

Vávra
Proč pak k smíchu?

Toník
Pantáta snad žertuje.

Vávra
Já žertovat? To se mýlíš!
chci, aby se's oženil
a s nevěstou co nejdříve
snubní prsten vyměnil.

Toník
Kdo?

Vávra
Ty!

Toník
Já?!
Haha, smích mne popadá.

Řeřicha (v zadu).
Aha! Haha!
Smích mne popadá!

Vávra (hněvivě).
Zapovídám všechny smíchy,
nezvratná je vůle má;
ještě dnes řekneš o ni —
a za měsíc bude tvá.

Toník
Má že bude?

Vávra
Ano tvá!

Toník
Já že beru? kdo to řekl? —
nutit nikdy se nedám!

Vávra
Ale teď už na mou duši
dost těch hloupých řečí mám —
Ty ji vezmeš!

Toník
Nutit se nedám.

Vávra
Budeš muset!

Toník
Ženu zvolím sám.

Vávra
A na to se podívám.

Řeřicha (v zadu).
Ženu on si zvolí sám.

Toník
Nutit nikdy se nedám.

Vávra
A na to se podívám!

(Toník a Vávra odejdou.)

Výstup 4. 
Řeřicha. Později Říhová s Lenkou.

Řeřicha.
Hahaha, hahaha!
Teď to kmotříček už ví,
hned se také kmotra
o tom přesvědčí.
Hle, již s Lenkou v hádce
přichází teď sem,
co si ty povědí,
též si poslechnem.
(Schová se.)

Lenka (vejde s matkou).
Povídám vám, že já nechci.

Říhová
Na tom dost, že to chci já!

Lenka
Kdo se vdává, ten též volí —
tak se mně to aspoň zdá.

Říhová
Ty jsi ale hloupé děvče!

Lenka
K tomu chytrá přec.

Říhová
Zvolit muže pořádného
není snadná věc.
Zkrátka dobře: ode dneška za tři neděle
Toník tebe sousedovic k oltáři vedee.

Lenka
Koho za manžela
mám si já vzít,
toho přec musím, ach,
též ráda mít.

Říhová
Blázni byli, kordy měli —
k čemu lásky třeba?

Lenka
Láska ta je pro manželství
co pro oběd chleba.

Říhová
Ticho pravím, a když zítra
Toník přijde k nám —

Lenka
Krásný košík na mou věru
já mu jistě dám.

Říhová
Koš mu dáš?

Lenka
Uvidíme.

Říhová
Vezmeš si jej!

Lenka
Vyřídíme!

Říhová
Musíš, o to já se postarám!

Řeřicha (vzadu).
Ona prý se postará!

Lenka
Já že musím? košíček mu dám.

Řeřicha (vzadu).
Košíček mu Lenka dá,
už to kmotra, už to má.

Říhová
Na to já se podívám!
Musíš, o to já se postarám!
(Odejde rozhněvána.)

Výstup 5. 
Lenka. (sama).
Na to bych se podívala,
abych já si toho vzala,
jejž jsem sama nevybrala.
Toník arci tak zlý není,
celá ves jej velmi cení,
ženich ne tak k zahození.
Přinutiti však se nedám,
a na to se přec podívám,
komu ruku, srdce zadám.

Výstup 6. 
Lenka. Řeřicha.

Řeřicha
Proč tak Lenka zarmoucena
stojí smutně, ach!
naposled má před budoucím
tatínkem svým strach?

Lenka
Matku mám jen, pan kmotříček
ráčí žertovat.

Řeřicha (pokrčí rameny a usmívá se).
Nu, co není, může vždycky
ještě být!

Lenka (pohlédne na něj udivena).
Kmotr blázní!

Řeřicha
Pochybuji.

Lenka
Já vás věru
ujišťuji.

Řeřicha
Nuže dobrá, poslyš mne jen.
Viď že matka tě vyzvala
— dnes neb včera, to je jedno —
abys ty se již provdala!

Lenka (kvapně).
K sousedovic Toníkovi
přinutiti dnes mne chtěla.

Řeřicha
Nutit tebe? Proč to činí,
kmotra dobře to věděla.

Lenka
Kmotře?

Řeřicha
Nic ti nenapadá?

Lenka
Věru, že ne.

Řeřicha (ohlíží se a vezme ji za ruku veda ji v popředí).
Slyš, co v úmyslu má.
Ona ví, že tvrdou hlavu
velmi tvrdou máš,
z nucení, že na tom světě
nic neuděláš!

Lenka
Ano, věru, hlavu tvrdou
velmi tvrdou mám,
z nucení já
nic neudělám.

Řeřicha
Proto jenom nutila tě
a pobádala,
bys Toníka sousedovic
za muže vzala;
ale že se nepodrobíš,
přesvědčena je,
á, ta naše kmotra
věru chytra je.

Lenka
A co by tím docílila?

Řeřicha
Tys to ještě nepochopila?

Lenka
Ne, ne, ne!

Řeřicha
Ó, jemine!
Tedy slyše jen. Kmotra hádá,
že máš Tondu trochu ráda.

Lenka
To však žádná pravda není!

Řeřicha
Také snadno k pochopení.
Ošklivý je, hloupý také!

Lenka
Nu, znám hloupé všelijaké.

Řeřicha
Nos má křivý, uši dlouhé —

Lenka
To jsou pomluvy jen pouhé.

Řeřicha
Silně šmaťhá, šilhá hezky —

Lenka
Samé jenom plesky třesky.

Řeřicha (s líčeným udivením).
Proč pak se ho ujímáš?

Lenka (v rozpacích).
Kmotřínek to přece váš.

Řeřicha
Tebe chce se zbavit tak,
by jej vzala — sama pak!

Lenka (nanejvýš překvapena).
Kdo že?

Řeřicha
Kmotra!

Lenka
Matka, že má?
I co pak vám to napadá!

Řeřicha
Spolehni se, Lenko milá,
pravdu mluvím jen.

Lenka
Nevím, zdali dobře slyším,
či je-li to sen!

Řeřicha
Však proč jen kmotra se
Lenky bojí,
vždyť ta o Toníka
přec nestojí.

Lenka (nutí se k smíchu).
Však to se rozumí
samo sebou,
dcera a matka
přít se nebudou.

Řeřicha
Však to se rozumí
samo sebou,
dcera a matka
přít se nebudou.

Lenka (pro sebe).
V hlavě se mi rozbřeskuje,
teď si pozor dám,
ale běda panímámě,
až vše vypátrám.

Řeřicha (pro sebe).
V hlavě se jí rozbřeskuje,
teď si pozor dá,
ale běda panímámě,
až vše vypátrá.

Lenka
Musím domů, kmotře milý.

Řeřicha
Půjdu také, dítě mé.

Lenka
Nedělejte si starosti.

Řeřicha
Chraniž pánbůh, mám já své.
(Odejde.)

(Lenka dělá, jakoby šla domů, ale když kmotr zajde, vrátí se.)

Výstup 7. 
Lenka. (sama).
Jak jest mi jen?
Slzy se derou v oko mi,
a tuto v srdci mém
se touhy budí podivné
v pocitu neznámém.
Jak jest mi jen?
Dřív nebylo mi nikdy tak,
zdál se mi ničím být,
teď však to celé zvráceno,
co jiná chce jej mít.
Jak jest mi jen?
Srdce mé buší v prsou mých,
tak úzko — divná věc,
Ach, nyní se mi skoro zdá,
že mám jej ráda přec.
(Odejde.)

Libreta oper