V zimním slunci/Tkadlecká ballada
Nenáviděl mistra, — jako fenu
co mu odloudit chtěl mladou ženu.

U stavu když mistr dílo shlíží,
záští plné zraky jen se skříží.

Zde outek strh', tam osnova je lichá;
své mzdy půl, — jen pro ni! — bere zticha.

U stavu co den ty zraky šeré
a půl mzdy co týden za trest bere.

»Naposledy strhal jste dnes niti,
zde mzda celá; — a můžete jíti!«

Stál tu, tkal tu Bůh ví kolik roků,
beze slova sok se vrhl k soku.

On se dostal nějak pod řemeny;
dovrávoral domů zkrvavený.

Mladá žena div že nesešílí;
porodila syna před svou chvílí.

Matka leží jako mrtva v mdlobě,
zkrvavenou rukou on tisk' dítě k sobě.

Děcko malé, slabé ubožátko —
»Nezemřeš, mé robě, nekřtěňátko.

Jménem Boha otce, synu prvý,
tebe křtí tvůj otec vlastní krví.

Jménem Boha syna, Hospodina,
ty z nás odpusť tomu, čí to vina.

A nad námi všemi, jménem Ducha,
uslituj se nebe, zem když hluchá.« —

Slovo letí vzhůru, anděl dolů,
otec s pokřtěňátkem mrtvi spolu.