Ruch (almanach 1873)/Jaro
Dalo nebe sličné zemi
na záručno kvítí,
vzkázalo jí: Svěřenice!
chceš-li za mne jíti?
Chceš-li jíti, uchystej se,
chci ti dary snésti;
a zem kvítím šeptla: Přijdi,
zdroji mého štěstí!

A rozkazem nebe ruče
obláčkové vstali,
zlatem řízy obroubené
níž se kolébali.
Zemi! krásná oddanice,
v dar ti perle nesem,
na šáteček květovaný
dolů ti je střesem.

Přiozdob se, milúčičká,
krásno bude všecko,
dnes tvůj milý oděje
se v belasí oplecko; 
za obraňku  vezme zlatý
opas Oriona,
řetízky jsou ryzé zlato,
z diamantu spona.

Kuřátek dal kytku plnou
za širáček v stužku,
by potěšil očka tvoje,
srděnko i dušku:
už přichystal vozík zlatý,
by ho dolů nosil,
by tě, letná holubice,
na svůj chlebík prosil. 

Čile země zdobila se —
do havraních vlasu
vábný krdel stužek vzala
pestrou na okrasu,
cifrovanou šněrovačku, 
z kmentu košiličku,
a štěstí jí nadýchalo
jemné růže k líčku.

Kabaničku květovanou 
na raménka vzala,
jahodek si vrstok plný 
k pasu přivázala,
květnou partou ověnňila
temeno své hlavy,
a ústa jí opivonil 
slunka líbek hravý.

Měsíček jí hebké nitky
na stříbrném krosnu 
utkal nejen na košilku,
ale také do snu,
a ta píle drobných hvězdic,
ono množství žhounků 
naměřilo na sta pídí
ohnivých kalounků.

A za rána před zorničkou,
v ptactva snivém zvuku,
podalo už nebe zemi
při sobáši ruku;
jasné slze od radosti
slíbalo jí v oku
a slunéčko podalo jim
párík prstenčoků. 

Jaj! Cože ten slavík tamo
při Dunaji tluče?
No, že si ti ošťastnění
padli do náruče!
A co zpívá prostomile
ptactvo rannou chvílí?
Že se oba v celování
stokrát oblapili!