Ze zašlých dob (Vilímek)/P. Václav Štulc
Kteréhosi dne před sv. Janem Nep. r. 1861 sešli jsme se opět i my mladí v Měšťanské Besedě „na Amuru“, a že byla doba už volnější, rokovali jsme také o tom, že právě tvořené jednoty „Sokol“, „Hlahol“ a „Umělecká Beseda“ budou muset po svém založení ve spojení s divadlem a s Hospodářskou společností o každé příští sv.-janské pouti pořádati v Praze jakési „olympické hry“ české, o nichž by provedly veřejně to nejlepší, nač se zmohly v roce právě minulém. Takové soustředěné produkce měly být (a jak se průběhem let ukázalo, také skutečně byly) lákadlem všeho českého lidu a ne tedy jen poutníků, aby ke dnům sv.-janským přicházel do Prahy duševně se občerstvit a národně sesílit.

Myšlenka byla přijata s nadšením nejen nás mladých, ale i naslouchajících starších pánů u druhého stolu; neboť když jsem potom na odchodu zastavil se v šatně, zaklepal mi kněz-vlastenec P. V. Štulc na rameno a pravil zaníceně: „Všecko to dělejte, jak jste povídali, úplně všecko, ale trošku nám sv. Jana také nechte!“

V letech pozdějších byl horlivý národovec P. V. Štulc také členem družstva pro vydávání illustrovaného týdenníku „Světozor“, trpícího stálým schodkem. Jednou potkal jsem ho na ulici, když šel s Drem Riegrem z poradní schůze toho družstva. Zastavil mne, řka: „Vy také vydáváte obrázkový časopis. A vycházíte?“ „Vycházím.“ „A jak to děláte, že vycházíte?“ „Jak to dělám? Já jednoduše o list se starám.“ Štulc a Rieger pohlédli na sebe a mlčky mně dali za pravdu, načež v krátkosti změnili administraci „Světozoru“.