Ottův slovník naučný/Arbiter
Arbiter (lat.): 1)  ve sporu, dle Koldína , tolik co soudce, na němž se strany umluvily. A. byl v řím. právu processuálném k tomu zřízen, aby řešil spory, ve kterých nešlo tak o přesné rozhodnutí právní, jako spíše o spravedlivé a vhodné rozdělení něčeho; tak při žalobách dílčích, a to především ve sporu o rozdělení dědictví (). Později náleželo rozhodčímu, aby řešil rozepře, ve kterých bylo přihlížeti ke slušným zájmům obchodu (); tu vznikl rozdíl mezi  (spory přísného práva, ve kterých soudil , soudce) a  (rozepře rozhodované a-em), ku kterým náležely hlavně pře ze smluv obligačních: tak z trhu, zmocnění a společnosti (). Kr.

2) A. viz .

3) A. v právě mezinárod. viz .

Arbiter