Moderní básníci francouzští/Děs
Já dlouho do noci jsem četl dnes.
Juž byla půlnoc, mne v tom schvátil děs.
Děs před čím? Nevím. Ale hrozný strach
já cítil, bez dechu a s bázní v boji,
že něco přihodí se v nočních tmách.
Mně zdálo se, že kdosi za mnou stojí.
Stál vzpřímen, jeho tvář se šklebně smála,
stál bez pohnutí, smích ten děsně zněl.
Kol přece ticho! Muka neskonalá!
Já cítil rukou jak mi vlasy jel,
jak zvolna ji na rameno mi klad’,
jak tknul se mne, já hned bych mrtev pad’.
A ke mně on se skláněl níž a blíž,
za spásu věčnou já jsem nemoh’ výš
ni na stranu svou obrátiti hlavu.
Mé myšlénky, podobny ptáků davu,
jež honí bouře, divým hrály plesem.
Pot studený mi stékal po zádech
a jiného jsem v jizbě nezaslech’
než vlastních zubů jektání — tož děsem.

Pak prasklo cosi náhle, hrůzou jat
jsem zařval divoce, že taký křik
kdy sotva z ňader vydal smrtelník
a stuhlý jak sloup bez hnutí jsem pad’.

Poezie

fr:Terreur
hu:Rettegés