Ottův slovník naučný/Optimismus
Optimismus (z lat. , nejlepší), názor to, že tento svět jest nejlepší ze všech možných světů, vypěstil nejsoustavněji  (v. t.) ve svém spise Theodicée (ospravedlnění boha), kde ovšem se obírá i otázkou s o-mem těsně souvisící, kterak jest vysvětliti původ a trvání zla ve světě, jež dává dostatečné podněty, aby se došlo k opačnému mínění, totiž k pessimismu. Usuzoval Leibniz takto: Není-li tento svět všech světů nejlepšim, pak bůh buď neuměl, nechtěl nebo nemohl takový stvořiti. První odporuje jeho moudrosti, druhé dobrotě, třetí všemohoucnosti — a proto nezbývá než přijmouti, že skutečně svět tento jest nejlepší. Že o. sám takto prokázán není, jest na jevě, poněvadž není dokázán neodvisle, nýbrž připojen na záhadné předpoklady. Z polemických spisů proti o-mu dlužno uvésti klassické pojednání Kantovo  (1791), žíravou satirou jest Voltairův román . Ve filosofii staré vyskýtá se optimistické pojímání světa u Platona, jenž také již podniká omluvu boha vůči zlu, u stoiků, novoplatónikův a hlavně Plotina. — Ve smyslu běžné konversace o. znamená nadějnou spokojenost se životem a mnohotvárnými jeho změnami. Zb.

Optimismus
Optimismus