V zimním slunci/Záhady


I. 
Jen ve smyšlenkách záhad pln je svět;
v bdění i spaní, nejvíc kdy jsme sami,
jen mozek náš jej plní mátohami
a za práh smyslů jdeme s nimi v let.
Nám nedostačí opravdovost běd
ni úsměv žití; srdce vidinami
se trýzní, těší víc — a mníme, s námi
i do hrobu že lehnou naposled.

A hle, jde od východu ku západu
všem cesta rovná; jitro jest a den,
pak noc a klid; — a v podvečerním chladu,
ať obzor plný hvězd, či zasmušen,
hle kříž: dvě břevna, člověk nah, vše hluché,
on sám. — To všecko je tak jednoduché.

II. 
Ta země píď, kde květ má plod svůj nést,
mu dostačí, — tam prožije svůj den
v slunečné záři, rosou napojen
a v zem se vrací, čas když jeho jest.

Jen duše naše kams do říší hvězd
jde v kraje neznámé a dává v plen,
čím země blaží, jak by plod nést ten
kdes jinde moh', kdo zde neuměl kvést;

zde, na té pídi země, kde je naší
zář věrných očí, těcha vlídných slov:
svit, rosa žití! — Můž-li poklad dražší
dát jiný svět? — Ó žij! — co více chceš?
Ty pravíš: Aj, to všechno vezme rov. —
Ó bratře, dá ti klid; — to dobré též.