Vlastenský slovník historický/Úděl
Úděl, slovo ruské, značí zemi neb krajinu, již panovník někomu v držení uděluje. Bylť obyčej u všech národů slovanských, že panovníci jejich rozdělovali své země mezi syny, z nichž nejstarší měl vrchnictví nad ostatními co . Tak i v Čechách panoval systém ú-ů, že některá částka země, jedna župa neb několik žup dohromady, odevzdány jsou kněžicům na jistý čas, , nikoli ke správě nebo k samostatnému panování. Ú-y české nebyly než životní opatření kněžicův, pročež také voleny za ú. právě nejvýnosnější župy neb krajiny. Ú-y nebyly dědičné, alebrž propůjčovány a odnímány údělníkům podle vůle knížete, ačkoliv se snaha po dědičném přenášení ú-ův na potomstvo údělníka silně jevila, zvláště na Moravě, a panovníci rádi ponechávali potomkům ú-y otcův jejich, kde z toho nepovstávalo nebezpečenství pro stát. Knížata údělní podřízeni byli knížeti zemskému, a dávali-li co z majetku zeměpanského, kteréhož užívali, musilo k tomu přistoupiti přivolení knížete. V  sloužily za ú-y: Zálabí, Žatecko, Plzeňsko, Hradecko, Kouřímsko, Čáslavsko, Chrudimsko, Vratislavsko; hlavní ú-y však byly v Moravě, a sice: Olomoucko, Brněnsko, Znojemsko, Břeclavsko a Jemnicko. Poslední údělní knížata čeští byli  a .