Plamínky/Mezi dvěma světy
— V sněhu a v blátě jsem stála
i když zář červnová v líce se smála —
   oh, proč jsi nepřišel?
Mé oči prosily slzami časem,
sama jsem užasla nad vlastním hlasem,
   jak lidsky zněl — !

Na prahu světničky zimavě šedé
pohádka špatně se přede a přede.
   Pozdě je — žel!
Jen ruce třesou se neklidem němým…
— Snad tě mám ráda, ač dobře to nevím —
   chtěl bys mne, chtěl?

— Na kraji ruiny lilie bílá
proč jsi zas v jedli se proměnila?
   Pod těžkou korunou tvou
chci já jen o světech zázračných snít,
kde by tě nezvábil kovový třpyt —
    tě uštvanou.

A nějak ukonči všechno, můj bože!
Z bláta když zrobeno svatební lože
   v prach ji vrať, ve hlínu!
Je tolik blízko zas hřešící vlas.
Pro dlouhou lásku vysvoboď, spas
   udatnou pozdní nevinu!