A porta inferi/Žlutá růže
Vím, stmívá se, vím, obzor se mi úží…
Nic nechci již, jen onu žlutou růži!

Z ní přísný chlad tak zádumčivě padá…
S vším vezme za vděk moje duše ráda!

Kdys chtěl jsem nach, jenž krvácí a plane…
Jsem klidný již, nechť cokoliv se stane!

Můj dech je mdlý. A obzor můj se úží…
Viď, ty mi dáš tu chladnou, žlutou růži!