Balada o námořníku


Předzpěv 
Bez konců širé moře je,
jde vlna za vlnou,
hrob jedné vlny druhé je
zelenou kolébkou.
Kdo první vlnu vytvořil,
ten stvořil také poslední.
Hlubinou srdce, vichře, zni!
Bůh zůstaň nade mnou!

Zpěv první 
„Polib mě, Evo, ještě jedenkrát
a pak buď sbohem nastokrát!
Opatruj v očích lásku
a krbu mého klid,
já jsem tvůj muž a námořník
a musím odejít.“

„Jak pták je slabé srdce mé,
ach, Mikuláši, muži můj,
dřív zemře, než se sejdeme,
na moře nejeď, — u mne stůj!
Nejsou to ani tři neděle,
co prsten nám dali v kostele,
a už ode mne odcházíš v cizí zem.
Co sama tu počnu s prstenem?“

„Na srdce nasaď prsten ten,
prstýnek věrnosti,
a láskou svou každou noc i den
jej za mě pohosti.
Dřív než se nadáš, jak jarní bouř
se k tobě přiženu,
pak k srdci tvému přilehnu
jak kámen k prstenu.“

„Bez tebe prsten věrnosti
jak led je, — nehřeje, —
bez tebe pro mě samotnu
noc každá oheň je.
Oheň se s ledem nesnáší
a já mám dvacet let,
sotva jsi líbat mě naučil,
líbáš mě naposled.“

„To vše je ženský blud a tlach,
to vše přemůže zvyk,
by žena mohla šťastna být,
plout musí námořník.
Z polibků dům se nestaví
a chléb se nerodí,
proto dnes musím jako dřív
sloužiti na lodi.“

„Mikuláši, nuž sbohem buď,
já neodmlouvám už,
na památku si s sebou vem
zde ocelový nůž.
Ve městě jsem jej koupila
a srdce na něj vyryla,
abys musel si vzpomněti,
až chléb budeš v cizině krájeti.“

„Děkuji, ženo, snad i já
dar tobě přivezu,
teď domů běž a na noc psa
odpoutej z řetězu!
Tak jako dům náš pevna buď,
tak jako pes náš věrna buď
a věz, — že mám tě rád,
neb ten, kdo nejvíc miluje,
dovede sbohem dát.“

Zpěv druhý 
Čas jako voda utíká,
čas jako moře je,
po širém moři pluje loď
do San Franciska z Bombaje.
Do San Franciska z Bombaje
a potom ještě dál,
svět místo ženy Mikuláš
kol pasu objímal.
Svět místo ženy objímal
a zpíval vesele,
protože v srdci lásku měl
a u srdce nůž z ocele.
U srdce nožík z ocele
a na kormidle pěst,
každou noc řídil paroloď
bezpečně podle hvězd.
První rok všechny hvězdy zřel,
jež na nebesích žhnou,
druhý rok viděl méně jich,
třetí rok jedinou.
Jediná hvězda na nebi
všech sílu třímá hvězd,
spí pod ní tiše bílý dům
a v domě žena jest.
Mikuláš k hvězdě pohlíží,
loď za ní pouští v let:
„Kdybys ty, hvězdo, pohasla,
zhas by mi celý svět!“

Zpěv třetí 
V přístavní krčmě v Marseilli
každému sklenku nalejí.
Děvčata černou svatozář okolo očí tu mají,
každému hostu na klín nasedají
a při skleničce skleněné
všechny jsou za frank, — jen jedna ne.

Okolo stěžňů noc se tmí,
Mikuláš vstoupil do krčmy:

„Holahou, děvčata, nalejte mi,
za týden budu v překrásné zemi,
týden jak víno hrdlem proběhne
a věrná žena doma přijme mne.“

Sklepnice víno nalívá,
sklepnice na něj se zadívá:

„Námořníku, pár šedých vlasů už máte,
a přece mi známý připadáte.
Před sedmi lety býval jste mladý.
Před sedmi léty nebyl jste tady?“

„Vzpomínám, děvče, vzpomínám,
co krčem jsem prolez, nevím sám,
možná že i tu za svobodna
jsem mnohou sklenku dopil do dna.
A šedý vlas? — Ten v krásné zemi
za týden žena vyčeše mi.“

Sklepnice víno nalívá,
sklepnice na něj se zadívá:

„Zda, námořníku, vzpomenete
si po té době sedmileté
na ono okno s pomněnkami,
pod kterým děvče spalo s vámi?“

„Vzpomínám, děvče, vzpomínám,
co děvčat jsem líbal, nevím sám.
V přístavech kdysi za svobodna
mně každá holka byla vhodná.
Jen jednu však jsem miloval
a tu jsem za ženu si vzal.“

Sklepnice víno dolila,
oči si dlaní přikryla.

„Pane můj, krátkou paměť máte,
zda aspoň na to vzpomínáte,
že ruku tenkrát děvčeti jste dal
a pro ně přijíti jste sliboval?“

„Toho už, děvče, nevzpomenu,
vzpomínám jenom na svou ženu.“

Sotva doslechla slova ta,
zbledla jak sněhem zaváta
a v krčmě nikdo nepostřeh,
že do noci vyšla jako dech,
že v srdci mráz a kámen pod nohama
přístavní nocí sama jde a sama
a jediný, kdo ruce jí podává zdola,
toť vzkypělé vlny na okraji mola.

„Sedm let v bídě šťastna jsem žila,
že jsem mu tenkrát uvěřila,
dnes vykoupit můžeš jenom, moře, ty,
život dřív věrností šťastný, a teď prokletý!“ —

— Tak jako z pomněnek hvězd kytice na nebi plane,
pod mořem hluboko oči dvě ztroskotané,
neslyší v kajutě námořník opilý,
že z očí těch rozbitých vlny se vylily,
vlny se vylily a vítr je do noci žene
a z jejich hřebenů volá hlas utopené:

„Zabil jsi lásku a věrnost mou,
do světa posíláš bolest zlou,
slzavý hrobe hoře mého,
komu, ach, budeš kolébkou?“

Zpěv čtvrtý 
V továrnách už odpískali,
v kasárnách už odtroubili
a v domečcích podél cesty
bledé lampy uhasili.

Za přístavem, na výšině,
okny obrácený k moři,
pevný, bílý domek stojí
a v něm ještě lampa hoří.

Podél stráně úzkou stezkou
chodec řídí kroky svoje:
Tři roky za tebou jedu,
dnes dojíždím, hvězdo moje!

Neslyší nikdo, jen věrný pes
ze vrátek vyběh a k nohám mu kles,
o kolena se otírá,
pro radost neštěká ani.
„Fidelio, můj věrný pse,
jak hlídal jsi moji paní?“

Do studny noci okno se jak prsten propadá,
Mikuláš k oknu přistoupil, oči naň přikládá,
však na dně hlubiny, Bože můj jediný,
na cizích ústech přisáté zří rety Eviny,
cizí ruka jí po ňadrech a podél boků pluje,
jak lampu tělo ženino do šera rozsvěcuje,
plá bílé tělo půlnocí, plá rudý plamen v něm,
tři roky věrnosti v plamenu tom lehá popelem.

Od okna oči odpadly jako dva kameny,
do pěstí sevřel ruce své námořník zrazený:
„Pěkně, pse, hlídal jsi chatu mou,
dostaneš odměnu slíbenou,
nejprve tebe, pak jeho i ji
zabiji!“

Jak hvězda nebem padající
se mihl nůž a páž, —
zoufalou ranou ku prahu
psa přibil Mikuláš
a Fidelio, věrný pes,
zří na něj okem mdlým
a ještě ruku líže mu
jazykem krvavým.

Námořník ke psu shýbá se — a děs jím zachvěje,
to nejsou mrtvé oči psí, — toť oči z Marseille,
to nejsou mrtvé oči psí, — to zrak je děvčete,
z podmořských hlubin přicházejí oči prokleté,
dvě smutné oči vrací se a křičí noční tmou:
„Mikuláši, proč zabil jsi věrnost a lásku mou?“

Ku prahu domu přibodnut pes nožem kaleným,
na vrata noci přibit muž je vlastním srdcem svým
a teprv teď, až raněn je, pozná, co zapomněl,
ve vlastní ráně najde nůž, kterým sám zabíjel,
neb srdce lidské nožem je, anebo ránou je
a nejvíc, nejvíc ze všeho bývává oboje. —

— V továrnách už odpískali,
v kasárnách už odtroubili
a v domečcích podél cesty
dávno lampy uhasili.

Strání dolů kráčí chodec
skleslých ramen, skleslé šíje.
Věrnou svoji lásku zabil.
Nevěrnou už nezabije.

V přístavu spí lodě temné.
Lodě, lodě, odvezte mne,
ze všech stran zří děsivě
mrtvé, věrné oči dvě!

Zpěv pátý 
Uprostřed moře mezi skalisky
nenávistné větry dují,
plouživé vlny se na útesech
v zelené zmije proměňují,
však z klubka hadů, kteří syčí,
železně se k nebi tyčí
maják.

V útrobí jeho ocelovém
jen pro jednoho místo je,
by jasným světlem reflektoru
zažehnával zlé příboje.
Buď mnoho hoře musí mít,
buď mnoho síly musí mít,
kdo dovede sám proti moři
zvedat štít.

K majáku jen jednou za rok
loď potraviny přiváží
a strážce jenom jednou v roce
se lidským slovem oblaží.
V hodince svojí smrtelné
sám sobě na věž vytáhne
černý prapor.

Z paluby družní námořníci hledí po moři,
k padesáti námořníkům kapitán hovoří:

„Hola, — stateční námořníci, pohleďte v širou dál,
z majáku hlásá černý prapor, že strážce dokonal.
Na tomto místě moře je zlé a strážce musí mít,
kdo za něj se z vás, námořníci, tam půjde postavit?“

Padesát mužů stojí jak padesát stromů v lese
a žádný z řady nevystoupí a žádný nepohne se.

„Hola, stateční námořníci, zda mezi vámi jest,
komu svět zřítil se v sutiny a zůstal beze hvězd?
Ten krunýř samoty železné nechť vezme na svou hruď.
Kdo hvězdu ztratils na světě, — sám jiným hvězdou buď!“

Padesát mužů naslouchá a stojí jako sloupy,
žádný však v řadě nehne se a žádný nevystoupí.

„Hola, stateční námořníci, zda mezi vámi dlí
ten, jemuž zločin jako krysa hryže svědomí?
Pro toho muže je místo v majáku hlídat pláň.
Kdo ve světě jsi život vzal, — ty život tady braň!“

Padesát mužů slyší to, — slyší i Mikuláš:
„Kapitáne, chci místo to, chci věrně držet stráž!“

Dozpěv 
Bez konce širé moře je,
jde vlna za vlnou,
hrob jedné vlny druhé je
zelenou kolébkou.
Nad mořem maják, — věrný pes,
vln střeží bludný kruh,
je v jeho věži Mikuláš
a s Mikulášem Bůh.

Poezie