Sepsání války peloponnesské/134.
To pak zřejmě uslyševše tehdáž eforové odešli.
Jsouce již pevně přesvědčeni, hodlali jej v městě zatknouti.
A když, jak se praví, již na cestě jat býti měl
a jeden z eforů k němu se blížil, poznalť prý onen na
jeho tváři, proč přichází, a když mu i druhý z přízně
tajným pokynutím znamení dal, utekl se rychle do
chrámu Athény „Chalkioikos“ řečeného (bylať totiž
posvátná jeho ohrada na blízku) a vejda v malý přístavek
též svatyně, aby pod širým nebem žádné nesnáze
netrpěl, pokojně tam trval. Oni tedy pro okamžik
od stíhání ustali; ale později odstranivše s toho
stavení strop i dvéře, očekávali kdyžby u vnitř byl,
a postihše ho tam, zazdili jej a jako obleženého střežíce
hladem umořili. Znamenajíce pak, že má již
ducha vypustiti, vynesli jej z té svatyně ven, jak
v tom stavení byl, ještě živa, a jakmile byl vynesen,
ihned skonal. I hodlali ho, jako se veřejným zločincům
stávalo, do rokle kaiadské uvrhnouti, ale
potom se přec rozmyslili, aby ho někde na blízku
pohřbili. Později pak bůh delfský věštbou přikázal
Lakedaimoňanům, aby hrob jeho umístili tam, kde
byl umřel, a tak nyní leží před ohradou chrámovou,
jak z nápisů na sloupích zjevno jest. A poněvadž se
tím poškvrny svatyně byli dopustili, měli pak místo
jednoho těla dvě Athéně chalkioické nahraditi. Oni
pak zhotovivše dvě měděné sochy lidské obětovali je
jako za Pausania.