V přírodě/XV.
Matička příroda mi spala,
já u ní bděl a moc se trudil;
„Matičko, vstávej, už je jaro,
pojď mezi nás“ — a já ji zbudil.

Matička promnula si oči,
a s ní prohlédli v mladém háji,
pak vstala, rozhlédla se v úsměv,
a na zemi hned jako v ráji.

A vše se hnulo, pospíchalo,
tu bylo řeči, doptávání,
vše bylo čisté tak a hladké,
jak na slavnost a k uvítání.

Matička chodí, opravuje,
tu chce mít květ, tu stráň si zdobí,
tu volá ptáky v list a křoví,
tu do potůčku písně drobí.

Pak seje modro hor i nebes,
pak šumnou zeleň do všech dolů,
pak béře ruku mou a praví:
„Pojď, hochu, užijme to spolu.“