Básně z roku 1865, svazek I./V zamyšlení
V zamyšlení stál jsem blíže Basiliky
různé upomínky srdce rozháraly
na vrcholu brány k stkvostné Mercerii
dva kovoví obři dvanáct odtloukali.

Z nitra srdce mého, v myšlenkách mých skryté
vystupují zjevy dávno zašlé chvíle,
mimo mne se nesou, kryty zlatohlavem,
a kam oko hledí, slavnostní je píle. —

A na štíhlých stěžních vidím prapor trojí,
trojí stkvělý prapor volně větrem vláti,
na každé tré znaků — království tří kleslých:
Morei a Cypru s Kandií zřím státi.

V chrámě milé zpěvy, varhan zvučné tony
libou vůni myrhy v nebe provázejí,
a benátské zvony v souzvuk spojily se,
a v dál po Adrii libohlasně pějí.

Z nádherných a stkvostných budov, okrášlených
čarokrásné něžně pohlédaly paní,
do paláce dožů spěli senátoři
v purpuru a v druhém zlatém krumplování.

Žebrák, lodník, šlechtic k břehu pospíchali,
kde loď Bucentauro náhle v jízdě stala,
a chtíc zlatým leskem předčit samo slunce
dvě stě silných ramen k plavbě ukrývala.

Dože v předu lidstva na palubu stoupil,
roh mu Benediktův šedivou kryl hlavu
a benátský národ svobodě a moři
nadšen po třikráte provolával slávu.

Plynula loď zlatá hrdě k břehům Lida,
pyšného by dože s mořem zasnoubila,
aby ruka jeho prsten posvěcený
v onyxovém pouzdře v klínu moře skryla.

Množství přenádherných loděk s dožem plulo,
pyšně přioděným slávou vyšší krále,
Adrie pak krásná v modrojasných vlnách
ženicha a pána odnášela dále.

V zamyšlení stál jsem blíže Basiliky,
zvony mřely, tichly, lid se zvolna ztrácel,
já za Bucentaurem v dálku pozíral jsem,
ale žel, žel, nikdo zpět se nenavracel. — —