Pravý výlet pana Broučka do měsíce/IV
(Výklady měsíčního básníka a jeho dobré srdce. — Měsíční krajina. — Pomníkové aleje. — Vzájemné představení. — Debatta o lásce. — Filosof ve výslužbě. — Poesie a prosa.)

Měsíčan, probrav se z myšlének, vysoukal
ze svého taláru jakousi tenkou látku v podobě
a velikosti řádného prostěradla, záhadného určení.

Pak pravil: „Ó, zaslepenosti pozemská! O trestu mluvíš, kde bys měl velebiti tajemnou příhodu, která tě přenesla sem?! Věz, že v nekonečném řebříku tvorů, obývajících vesmír, jsme
my měsíčané stupněm vysoko povznešeným nad
hrubé obyvatelstvo země, nesmírně bližším velebnému
praduchu světa. Tvoříme již přechod,
abych tak řekl, od bytostí tělesných k pouhým
duchům. Naše tělo není surový balvan hmoty,
tížící a zdržující ducha jako těžká železná koule
za patou spoutaného vězně, nybrž jen lehký
vzdušný obal, popřívající vyššímu duchu našemu
téměř úplné volnosti. Jen porovnej, ubohý pozemštane,
ten sprostý masitý žok, v němž se
pachtíš, s mým jemným tělesným pouzdrem!“

Při tom vypjal se měsíčan, rozpřáhnuv ruce,
jako když předstupující provazolezec slibnou
attitudou obecenstvu dává tušiti svoji pružnost,
a pan Brouček byl v pravdě udiven vzdušnou
hebkostí štíhlého jeho těla, kteréž se pohybovalo
s lehkostí pírka a pohrdati se zdálo všelikou
oporou, jako by se vznášelo volně v povětří.

Tím je tedy nadobro rozhodnut davný spor
učenců o životě na měsíci a místo fantastických,
namnoze směšných domněnek máme dokázanou
pravdu. Měsíc není ani mrtvou škvárou, jak
hlásali jedni, aniž chová jakýsi pochybný život
jenom na dně svých kruhových plání nebo v nějakých
dutinách sublunárních, jak připouštěli
jiní, nýbrž zahalen jsa — jak uvidíme — nacelém povrchu v bohaté roucho báječné vegetace, má i vysoce organisované, myslící a cítící
obyvatele. Tito nejsou ani obři Pythagorejců,
ani pitvorní trpaslici novějších povídačů, nýbrž
mají zcela velikost i podobu lidskou a liší se
od nás jen ušlechtilejším vzhledem a řidší, lehčí hmotou svého jemnějšího, éthericky lehounkého těla. „Tento tělesny nádech,“ pokračoval obyvatel měsíce, vyžaduje na nás tak málo služeb, že můžeme věnovati téměř celý život své vznešenější vnitřní bytosti, užívajíce jen čistých rozkoší duševních, sloužíce jen svým jasným ideálům. Jak nízký a hrubý je naproti tomu život váš! Známe jej dosti dobře. Následkem většího objemu země, svých lepších dalekohledů a bystřejších zraků můžeme znamenitější výtvory pozemského obyvatelstva a pohyby větších jeho davů jakž takž pozorovati a vyšší náš důvtip dovede si na tom základě sestaviti dosti
úplný obraz vašeho žiti, věnovaného větším
dílem jen všední lopotě neb ukájení smyslných
chtíčů a zřídka jen prozářeného pablesky ideálního
světa. Nepochopuji, jaká moc tě přenesla
na měsíc, ale jisto jest, že se ti dostalo tím
přenešením vzácného vyznamenání a povýšení.
Snad vyvolil tě praduch světa k velikému poslání,
abys poznal vznešenější život měsíční a po
svém návratu stal se na zemi prorokem a šiřitelem
ušlechtilejších snah. A jestliže se nevrátíš,
blahořeč osudu, že alespoň ty sám můžeš
očistiti a povznésti svou hrubou pozemskou bytost na jasných paprscích dobra a krásy!"

Pan Brouček nebyl příliš nadšen takovou
vyhlídkou. Byl na zemi zcela spokojen se svým
způsobem života a netoužil nikterak po věcech,
které se povznášely nad všední jeho požitky.
Dobrý oběd, řízný nápoj a náležité pohodlí stačily
mn úplně k vezdejšímu blahu. Knihovna
jeho obsahovala jen takové spisy, které mohl
čísti v príjemném klidu, beze všeho vzrušení
a rozechvění. O básnících mluvíval jen s úsměvem
sarkastickým a na divadle, které navštěvoval
jednou za uherský měsíc, miloval jen rozpustilé
frašky, nebo svižné operety s bohatou výpravou
a hojným baletem. Byl epikurejcem, nechápajícím,
jak se může kdo rozčilovati pro věci,
jichž nelze viděti a hmatati, a mráz obcházel
ho při pouhé myšlénce, že by měl kdy pozemský
život zaměniti ideálními slastmi pouhého
ducha.

Měsíčan vykládal si jeho mlčení radostným
pohnutím a dokončil laskavě svou řeč: „Jsem
patrně první měsíčan, který se s tebou setkal,
a pokládám to za pokyn nejvyšší bytosti, abych
se stal tvým průvodcem na měsíci a tvým učitelem
na dráze k ideálnímu životu. Tvůj surový
zjev odpuzuje mne sice, ale mocnější je v mém
nitro útrpnost s tebou, ubohý bídný tvore! I k
nejnižšímu vyvrheli tvorstva sklání se soucitně
věčná láska a nekonečné slitování.“

Hlas jeho udušen byl vzlykotem a proudy
slz vyřinuly se na bledé tváře, kteréž ponořil
na hodnou chvíli hluboko do onoho záhadného
prostěradla. „Děkuju vám srdečně,“
pravil pohnut náš hrdina a pomyslil si: Zdá se, že má ten měsíčan
srdce neobyčejně dobré a měkké.

Nuže, pozemštane, vystup naboru a pojď se mnou!“ vyzval ho selenita.

Když pan domácí z kráteříku vystoupil, byl
přímo okouzlen obrazem, který se rozestiral
kolem něho.

Stál v krajině vskutku báječného vzhledu a osvětlení.

Jakž by se zastyděli učenci, kdyby spatrili
pravý obraz měsíční krajiny, kterou nám představují
jako vyprahlou kamennou poušť bez nejmenšího
nádechu prsti, beze stopy vegetace, pokrytou
jen nesčíslnými krátery vyhaslých sopek,
prorvanou hlubokými rozsedlinami a obklopenou
divokými spoustami úplně nahých skal, pnoucích
příšerně k nebesům své bizarní, žádným
lesem nevěnčené, žádnou bystřinou nesvlažované,
ni nejslabší známkou vegetace neoživené stěny,
hřebeny, vrcholky a hrany! Obraz, v němž milostivě
jen připouštějí neobyčejné effekty, způsobené
rozmanitými fantastickými útvary a stkvoucími
barvami různých sopečných hornin.

Zatím — — Ó, že dostal se na měsíc právě
pan Brouček, který nemá v sobě ani nej slabší poetické žilky! Ó, že
nejsem poetou bohem posvěceným alespoň já, abych vytušil z chudých prosaických drobtů Broučkova líčení třeba
jen mdlý odlesk čarovné krásy, kterou spatřil!

Žel, nezbývá mi než přenechati obraznosti
čtenářů, aby sama vyplnila ty nuzné obrysy,
které v následujících řádcích zběžuě načrtávám
nejapnou rukou.

Krajina, jíž ubíral se náš hrdina s měsíčanem, byla ozářena prazvláštním, nevýslovně
krásným a magickým světlem, překonávajícím
vše, čeho na obrazech svých v effektech světelných
dostihli nesmrtelní mistři. Toto osvětlení samo
stačilo, aby vdechlo i nejvšednější krajině kouzelný
půvab. Ale zde jevily se v těch čarovných
svitech a stínech tvary a barvy, kterými na
zemi ani nejbujnější tropická příroda nikdy neopojila zraky lidské.

Stříbrné kmeny, nesoucí
skvostné koruny ohromných listů smaragdových,
přepodivně zperených, cípatých a řasnatých,
svlačce, proplétající všechno jako démantoví a safíroví
hadi, květy, podobající se zcela obrovským
motýlům, a motýlové zcela podobní obrovským
květům, perletový vzduch, fialové a pomerančové
stíny lesní, z nichž svítily rubínové houby zvýší
chalup, opálové tůně vodní s titanskými amethystovými růžemi báječných leknínů, jantarový opar, přecházející v dálce v ultramarínovou mlhu s topasovým obzorem - -

Ne! Odkládám bídný štětec. Pozoruji, že
nedovedl jsem nastíniti než docela všední krajinu pozemskou. Ctěte

si jenom naše básníky
a shledáte, že spatřují perleťový vzduch, opálovou
vodu a topasovy obzor v nejstřízlivější
krajině české.

„A — á — to je krása!“ ulevil svému obdivu sám pan Brouček.

„O, božská přírodo!“ volal nadšeně měsíčan. „V prachu kořím se před tebou, ty prazdroji nekonečné krásy. Ó, velebná matko všehožití, v slzách neskonalé vděčnosti líbám obrubu
tvého královského roucha — —“

Klesnuv na kolena líbal trávu s křečovitým
vzlykáním u vytržení tak divokém, že ho pan
Brouček chvilku za šílence pokládal a z hluboka
si oddechl, když povážlivé to nadšení štastně
minulo.

Šli spolu dále rozkošnou krajinou. O chůzi
v pozemském smyslu nelze vlastně mluviti. Měsíčan
chopil se svého varyta a loudě ze stříbrných
strun líbeznou melodii, poskakoval k tomu
v lehounkém tanečním kroku, podoben králi
Davidovi, když tančil před archou úmluvy. Také
křídlatý kůň, kterého vedl za stříbrnou otěž,
poskakoval za nim do taktu, což vypadalo velmi
pěkně. Pan Brouček skákal nevolky s nimi, ale
tanec jeho vymykal se všemu rhytnm a nebyla v
něm ani stopa té lahodné grácie, s jakou
hopkoval jeho průvodce.

„Krása proniká všechny, i nejvšednější úkony našeho života,“ vysvětloval měsíčan. „Všechny naše pohyby odměřeny jsou podle zákonů esthetiky. A tak mění se i naše chůze v rhytmický tanec,
provázený případnou hudbou.“

Brzy dostali se na širokou cestu, při níž
s obou stran stála rada nějakých soch, táhnouc
se jako pomníková aleje do nekonečné dálky.

Měsíčan vysvětloval Broučkovi, že na měsíci
podél cest nesázejí se stromy, nýbrž staví
se pomníky znamenitých básníků, filosofů, malířů,
skladatelů a jiných celebrit, aby chodci při
každém kroku povznášeli se jednak uměleckým
provedením soch, jednak vzpomínkou na krásná
díla vytesaných veleduchů.

„Ale kde naberete se tolika slavných mužů?“
divil se Brouček.
Ó, můj zlatý,“ odpověděl hrdě měsíčan, „máme jich nejen dosti pro všechny silnice,
cesty a pěšiny, nýbrž vybývá jich ježtě tolik,
že začínáme sochami svých velikánů zalesňovati
holé stráně. My měsíčané jsme téměř veskrze
slavní. Jedni zvěčňnjí se pérem, štětcem, dlátem,
zpěvem, hndbou; kdo sami v žádném tom oboru
vyniknouti nedovedou, proslavují se vynalezáním
nových uměleckých směrů, posuzováním a poučováním
činných umělců, velebením tvůrčích velikánů, načež se tváří, jako by oni sami jim k té velikosti byli dopomohli, nebo tepáním všeho
všudy, aby budili domnění, že duchem vysoko
vynikají nad veškeré svoje okolí — zkrátka,
stávají se věhlasnými kritiky a esthetiky; a kdo
ani nejbídnější posudek napsati nedovedou, snaží
se vyniknouti alespoň jako mecenášové a příznivci
umění.“

Pan Brouček mohl si pomyslit, jak vítaný
poklad by se na měsíci otevřel našim illustrovaným časopisům, jimž se pomalu již začíná nedostávati
pozemských českých celebrit pro první
stránku. Ale nepomyslil si to, poněvadž se o takové
časopisy hrubě nestará, a řekl jen k sobě:
No, děkujn pěkně, tedy samí umělci! Kam jsem
se to dostal! Zdejším domácím pánům nezávidím —
měl jsem na zemi jen jednoho malíře
a toho mi byl sám čert za nájemníka dlužen!"

„Já sám jsem básníkem,“ poučoval ho dále
měsíčan, „a jméno Hvězdomír Blankytný rozléhá
se, bez chlouby, zvučně po celém měsíci.“

Jestliže měsíčan myslil, že tím básnictvím
pozemštanu imponoval, zmýlil se velice.

Pan Brouček usmál se pohrdli vě a prohodil
jen: „Hvězdomír Blankytný! Tot ňáké
jméno!“

„Divíš se mu ? Toť přece jméno zcela obyčejné.
Jak ty se jmenuješ?“ „
Tak s vysoka ne, jako vy,“ odvětil Brouček
s důrazem na tom zdvořilém plurálu. „Jen Matěj Brouček.“

„Brouček! Tedy i jména svoje sbíráte vy
ubozí pozemšíané v nízkém prachu! Vypůjčujete
si je od bídného hmyzu! — A jaké je tvoje
povolání?“

„Jsem domácí pán.“

Teď zase byl zklamán náš hrdina domnívaje se, že učiní svou odpovědí na měsíčana dojem.

Blankytný tázal se totiž: „Domácí pán? Co je to?“

„Tak! To je pěkné! Neznají zde ani domácích pánů!“ zabručel pan

Brouček potichu a vysvětloval: „Mám dům, třípatrový pražský
dům, bez dluhů —“

„Po domě se neptám. Chci věděti, co jsi na zemi konal.“

„To je otázka! Co jsem konal! Jako by
neměl domácí pán práce a starostí od rána do
večera. Tu na tebe přiběhnou, že kamna kouří,
tu zase, že neteče voda, pak zas abys hlídal
toho proklatého malíře anebo běhal na úřad —“

„Nemluv o takových nicotnostech. Pověz,
čím jsi sloužil věčným ideálům, v jakém oboru
jsi rozšiřoval říši krásy?“

„Krásy?“ Pan Brouček nemohl se ubrániti
úsměvu. „To je zase moc pěkná otázka!
O krásu jsem se mnoho nestaral. Leda, že jsem
dal bílit průčelí, když to magistrát nařídil.“

„Bílit—! A to jmenuješ sloužením kráse! Ó, vidím,
ze nemáte vy ubozí pozemštané ani nejslabšího tušení,
co je krása. Ach, jak vás
lituji, jak jste neštastni!“

A měsíčan, rozbaliv znovu onen velký kus
látky, dal se do hlasitého pláče.

Pan Brouček se již rozzlobil. „To není
člověk, to je tvaroh!“ hučel do sebe. „Teď se
dokonce rozpláče nad tím. že dávám bílit dům.
Už pochopuju, proč bere s sebou místo kapesníku
hned celé prostěradlo.“

Měsíčan, vyplakav se, učinil novou otázku: „
Snad vy pozemštané ani nevíte, co je láska?“

„Hoho! To abychom nevěděli! Snad ne myslíte, že
jsme svatí. Já sám vyvedl za mladých
let leckterou hloupost —“

„Ustaň, bídníku, ustaň! Neznesvěcuj božský
ten cit svým hrubým dechem! Ne, tys nikdy,
nikdy nemiloval. Tys neschopen toho svatého
žáru.“

„No, mluvte si co chcete. Ale jestli rozumíte
svatým žárem to, co my na zemi prostě
jmenujeme namlouváním, mohl bych vám leccos
povídati ze svých mladších let a ještě nyní —
zde to mohu říci — spatřím-li švarnou holčici,
leckdy neodolám pokušení vzít ji za kulatou
bradu nebo ji štípnout do červené tvářičky —“

„Mlč, ohavníku! Ni slova více! Žasnu nad
nízkostí, která se může takto rouhati vznesené
důstojnosti posvátného ženství.“

„Ajajaj l Snad tu nemáte na měsíci samé
nedůtklivé princezky! Posvátné ženství! Či snad
se dokonce modlíte ku svým krásotinkám?“

„Ovšem, že se modlíme ke svým andělům,
ke svým světicím a bohyním — nebot věz také,
že těm korunám stvoření přikládáme jenom jména
nejsvětější. Vidím, že tě musím přede vším poučit,
jak se sluší chovati k těmto zázrakům nebeským.
Zjevi-li se ti některá z těch perel
veškerenstva, musíš padnouti na kolena a zlíbati
lem její řízy. Vzneseš-li svých zraků k ní, musí
zářiti neskonalým obdivem, a mluviti nesmíš k ní
jinak než nadšenými hymnami.“

„A to máte pěkné způsoby! To by se mi
chtělo — klekat před ledajakou zástěrou!“

„Zadrž, zlolajný jazyku! Nemůžeš-li pojmouti
naše ušlechtilé mravy, alespoň se jich
nedotýkej svou mrzkou blasfemií. Prohlašuji, že
neztrpím tě ani chvilku déle po svém boku, neslibíš-li, že budeš jednati dle mého poučení.“

„Nu, třeba tedy. Kdo chce s vlky žíti,
musí s nimi výti. Jen, json-li alespoň vaše měsíčanky
k čemu —“

„Seraf, kterého za krátko spatříš, jest nedostižným
souborem rajských vděků. Již patnácte
let nyju horoucí touhou k té spanilé hvězdě,
šeptaje jitřní zoře a lkaje večerním červánkům
líbezné jméno: Etherea!“

„Patnáct let! Pěkně děkuju. Na Vašem
místě byl bych té kamenné slečně dávno zazpíval:
Pro jedno kvítí slunce nesvítí a tak dále.“

„Kamenné? Etherea kamenná? Ó, cherub
tento je stělesněný cit a blahé tušení mi praví,
že i ona sklání ke mně liliový kalich své lásky.“

„Tedy Vám brání starý? Je to snad zámožný člověk
a mysli si, že nějaký hladomřivý písnic — či, tento — zkrátka, že se nehodíte pro jeho dceru?“

„Ó, vznešený ten muž ctí vysoko poesii
a svěřil by mi svůj klenot s radostí. Jest mým
otcovským přítelem a neztrpím, abys mluvil nešetrně
o velebném kmetu, který probádav hloubavým
duchem všechny tajiny všehomíra, nyní
v tichém útulku, vzdálen ruchu měsíčního, žije
toliko štěstí své anjelské dcery.“

„Ach — tedy nějaký professor v pensi!“

„Professor! Nevystihlý mudřec, pravím ti,
nejpřednější z našich filosofů.“

„No buďsi! Ale teď mi řekněte: Má-li vás
ona ráda a není-li tatík proti tomu, proč si ji
tedy k ďasu neberete za ženu?“

„Ó, svatá prostoto pozemská! Tedy prosaickou ženitbou mám se připravit o to sladké
toužení, o ten božský ples a žal, o ta neskonalou
poesii čisté, ideální lásky? Což nevíš, že
se závojem nevěstiným strháme zároveň nejkrásnější
sen svého života?“

„Nejsem sám advokát ženění; ale slyšte,
je-li u vás všech takováhle láska v obyčeji, odkud
se pak berou —“

Blankytný odrátil se s nevolí od pana Broučka
a zacpal si dlaněmi uši. Pak naladil své varyto
a začal k líbezným jeho zvukům zpívati nadšenou
píseň. Pan domácí, vznášeje se (ano, do slova: vznášeje se) podle něho, oddával se zatím
prosaickým úvahám.

Měsíčan pěl: „Ó, hvězdný van již kane
v duše mojí šer — již v kalich ňader plane
vonná hudba sfer — již cítím v rajském blízku
její vlahý zor — jak v perlách vodotrysku dálný
meteor!“

Pan Brouček přemítal: Ubohý Matěji, kam jsi se to dostal na stará kolena! Má to pánbůh
také divnou čeládku na svych planetách. To
jsme my na zemi přece jen chlapíci proti těm
potřeštěným měsíčním strašidlům. Vždyť to nemá
ani kus poctivého těla na sobě! Jsou-li zde také
zvířata podle nich —. Počkejme, přitočím se
k té křídlaté kobyle, která vypadá na pohled
dosti pěkně. — Ach, ty můj bože! Cítíš mezi
prsty pavučinu místo masa … Pomoz pánbůh,
jsou-li také měsíční voli a skopci z takové rasy!

Měsíčan pěl: „Ó, jitřenko ty rosná dumných peruti, — ty škeble perlonosná, stinná
labuti, — ó, kněžko luzných tajů, zjev mi hvězdnou
líc — an z bájných lásky krajů zpěv ti
blýská vstříc!“

Pan Brouček přemítal: Povídá, že mu starý
přeje a dcera také. Něčím nás tedy musejí
uvítat — ale čím, to je ta otázka. Aby takhle
ti éteríčti měsíčané požívali jen větrových pokroutek a limonády! Za takovou snídani bych se pěkně poděkoval.

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom I/IV