V přírodě/XCVII.
Stál v polích hřbitov osamělý —
noc jistá za dni probdělé,
kol do polí sil oráč zrnka
a hvízdal písně veselé.

Dnes u zdi oral; rovy vpadlé,
bez křížků, s vyschlým trávníkem,
tam za zdí stojí hrobník s rýčem
a jediným je pomníkem.

A počal hrobník také orat,
jen s rýčem, ale hluboko;
co vseje, nikdy nevychází,
žně jsou tu jen tak na oko.

A hrobník zpíval: „Škoda očí
a sladkého v nich plamene!“
Smek’ oráč, z ruky pustil oprať,
sám stál jak pomník z kamene.