Ottův slovník naučný/Wackernagel
Wackernagel: 1) W. , paedagog a liter. historik něm. (* 1800 v Berlíně — † 1877 v Drážďanech). Studoval v Berlíně, byl pak učitelem na různých středních školách, r. 1845 ředitelem průmyslové školy v Elberfeldě, načež od r. 1861 žil v soukromí v Drážďanech. Napsal:  (4. vyd. Frankf. n. M., 1875);  (5. vyd. Hannover, 1881), zvl. však má zásluhy o dějiny církevní písně, jakož jest vůbec zakladatelem něm. hymnologie spisy:  (Štutg., 1841, 2 sv.),  (Frankf.,1855) a  (Lip., 1863-77, 5 sv.) a j. Také vydal  (6. vyd. Altenb.1874) a  (Berl., 1845 a pozd., 4 sv., nově zpracovali Sperber a Zeglin, Gütersloh, 1882 a sl.), pak duchovní písně Lutherovy (Štutg., 1848), Joh. Heermannovy (t., 1856) a Paul Gerhardtovy (t., 1843, 8. vyd. 1888). Jsa smýšlení přísně církevního účastnil se při svolání evang. círk. sněmu 1848. Srv. L. Schulze, Philipp W. (Lip., 1879).

2) W. , bratr před., germanista a básník něm. (*1806 v Berlíně — †1869 v Basileji). Studoval v Berlíně filologii a vydal  (1828). R. 1833 povolán na universitu do Basileje, kde stal se r. 1835 řádným professorem řeči a literatury. W. byl především germanista a to velmi všestranný, ale jako dlouholetý ředitel středověkých sbírek basilejských zajímal se také o umění výtvarné. Hlavní jeho díla jsou: chronologicky spořádaná čítanka  (3. vyd. ve 4 sv. Bas., 1873-79) a k ní  (5. vyd., 1878) a  (t., 1848 až 1855, po druhé vydal E. Martin, 1879—94, 2 sv.), z nejlepších německých dějin literatury, mající na zřeteli také dějiny něm. řeči a kultury a metriku. Mimo to W. vydal:  (Curich, 1840);  (Bas., 1846);  (t., 1847);  (Lip., 1855); ,  (Bas., 1860);  (2. vyd. t., 1869) a (z pozůst. 2 vyd. t., 1874). Jeho akademické přednášky  vydal L. Sieber (Halle, 1873). Výsledkem cest jsou spisy Pompeji (Basilej, 1851, 3. vyd. 1871) a Sevilla (t., 1854, 2. vyd. 1870). Jako básník W. čerpal zejména ze vzorů staroněmeckých a vydal především Hartmannova  (Bas., 1855), pak Walthera von der Vogelweide (s Riegrem, Giesen, 1862) a z jeho pozůstalosti vyšly  (Bas., 1876). Další jeho básnické publikace, plné vroucnosti i humoru, jsou:  (Cur., 1842);  (Bas., 1843) a originální  (Lip., 1845); výbor jeho básni vyšel v Basileji 1873.

3) W. , syn před., něm. filolog a jazykozpytec (*11. pros. 1853 v Basileji), stud. v Basileji, Gotinkách, Lipsku a Oxfordě. R. 1876 habilitoval se v Basileji, stal se tam r. 1873 mř., r. 1881 ř. prof. řeckého jazyka a písemnictví, od r. 1902 je prof. srovn. jazykozpytu v Gotinkách. Obíral se v první době hlavně výklady jaz. řeckého se stanoviště srovn. jazykozpytu, později i mluvnicí stind. a otázkami širšími. Mimo četná pojednání, uveřejněná hlavně v Kuhnově »« a v »« vydal zvláště:  (Basilej, 1876);  (t., 1877);  (t., 1889);  (t., 1891);  (t., 1893);  (I., II., 1, Gotinky, 1895, 1905);  (Basilej, 1897). Po jeho výkladech (v Indogerm. Forsch.« I.) slove »W-ovým« zákon, podle něhož v jazycích indoevr. slova enklitická mají snahu, státi za prvním slovem věty anebo aspoň v jeho blíži (č. dej mi hůl, ne dej hůl mi). Ztý.