Ottův slovník naučný/Professor
Professor (z lat. profiteri) slul u Římanů veřejný, vládou ustanovený i placený učitel, zvláště učitel grammatiky a rhétoriky. Od r. 1600 sluli p-y učitelé universitní (zvaní také doctores nebo magistri) proti studentům, kteří sluli scholares, a titul tento zůstal jim podnes. Jsou pak buď  (p-es ordinarii), tvoříce sbor určitými právy nadaný, a  (p-es extraordinarii), jejichž platy jsou menší než p-ů řádných a kteří vyučují předmětům, pro něž od státu není systemisované stolice učitelské; nemohou býti zvoleni děkany nebo rektory. Řádní i mimořádní p-oři, kteří proti soukromým docentům jsou , mohou býti buď  (zkráceně: v. ř. univ. prof., t. j. veřejný řádný universitní p.), nebo jen , řádní s platem mimořádného, mimořádní bez platu (s příjmy jen docenta). Učitelé vysokých škol universitám na roveň postavených (technik, hornických, lesnických akademií a t. p.) mají rovněž titul p-a. P.  slově ten, kdo zastupuje p-a řádného v jeho úřadě učitelském a dostává remuneraci, určenou zvláštním nařízením ministerským a řídící se počtem hodin v témdni. P-oři  (p-es honorarii) jsou vyšší úředníci neb učenci, kteří mají sice právo, nikoli však povinnost přednášeti na universitě. Řádný p. universitní jest v Rakousku v 6., mimořádný v 7. třídě hodnostní. Nověji titul p-a přísluší také skutečným učitelům středních škol, obch. akademií, hudeb. konservatoří a podobných učilišť, jimž se uděluje obyčejně po tříletí skutečné služby (zkráceně prof. gymn., prof. reál. atd.). Jsou hodnostní třídy buď 9., 8. neb 7. P. je také namnoze oblíbeným titulem učitelů soukromých, jimž však po právu nepřísluší, maje sloužiti jen ku zvýšení lesku jména (p. krasopisu, p. vyšší magie a t. p.). V zemích jazyků románských titul p-a nemá významu tak určitého a přikládá se učitelům škol středních, i pak učitelům universitním titulárním proti t. zv. chargés de cours a maitres de conférences, p-ům to mimořádným a docentům.

Školství v Ottově slovníku naučném
Římské dějiny v Ottově slovníku naučném