Poesie francouzská nové doby/Jde básník do polí
Jde básník do polí, jde v úvaly a háje
a všemu naslouchá, sám v sobě lýru maje,
a všecky květiny, vše květy, jak jej zhlednou,
před jejichž barvami rubínů nachy zblednou,
jež svojí pestrostí zahanbí ohon pávů,
jenž zlato květů svých neb azur kryjí v trávu,
by přivítaly jej, svůj kalich uklanějí,
tu cudně kloní se, tam koketně se smějí
a zcela koketně jak sluší kráskám v taji:
„Hle, miláček náš jde,“ na vzájem šepotají.
A stromy hluboké žijící v lesa hloubi,
v nichž zář a stínů hra se v zmatek hlasů snoubí,
tu staré olšiny a buky, lípy, jívy
a vrba vrasčitá, dub ctihodný a snivý,
jilm s černou haluzí, jejž šedivý mech tíží,
jak derviši se hnou, když Mufti k nim se blíží,
jej zdraví hluboce a uklánějí k zemi
své hlavy listnaté, vous z břečťanu, a němy
na čele jeho zří jas myšlenky a dumy.
„On snílek náš, to on,“ si tiše spolu šumí.

Poezie

fr:« Le poëte s’en va dans les champs… »