V zimním slunci/Vzdech
Než na počátku Bůh děl: Světlo buď!
a slunci, hvězdami se nebe mží,
stoup' za soumraku na zem Otec lží
a svoje símě nasil v její hruď.
I rostlo výš' a výš', až odnikud
pro listí spletité a pro hloží
tvář nebes nespatřit, — a odnoží
se chytil pýr i v lidských srdcí rmuť.

Tu z hloubí jedněch prsou stesknul vzdech
a silou neznámou hned v orkán vzrost',
že zachvěl se strom smrti v kořenech
a každý suk a každý letorost;
a k nebi průlinou, jak strom se sklání,
šla modlitba a k zemi slitování.