Ottův slovník naučný/Mendělějev
Mendělějev () , nejslavnější ruský a slovanský chemik (* 7. ún. 1834 v Tobolsku v Sibiři jakožto sedmnácté a nejmladší z dětí Ivana Pavloviče M-a, ředitele gymnasia tamtéž). Brzy po narození M-a otec jeho oslepl a o něco později zemřel, a energická matka M-a, Maria Dmitrijevna, založivši skelné huti v Tobolsku, živila a vychovávala celou četnou rodinu. Ukončiv gymnasijní studia v Tobolsku odebral se M. r. 1850 do Petrohradu, kdež studoval chemii na universitě pod Zininem, odkudž byl však přeložen do ústavu paedagogického, určeného k vychovávání učitelů na státních gymnasiích. Na fysicko-mathematickém oddělení paedagogia napsal své první pojednání Ob izomorfizmě. Byv ustanoven učitelem gymnasia v Simferopoli, byl za krymské války přeložen do Oděssy a r. 1856 na základě dissertace »Položenija …« (1856), v níž neobyčejně duchaplným a možno říci i prorockým způsobem pojednává o velikých i toho času sporných problémech theoretické chemie, stal se magistrem chemie a zároveň docentem university petrohradské. Obhájení i objasnění mnohých bodů nauky Gerhardt-Laurentovy mladým ruským magistrem nedošlo tehdy onoho přijetí v učeném světě, jakého zasluhovalo. Byv r. 1859 ministrem poslán za hranice, zařídil si M. v Heidelberce malou soukromou laboratoř fysikálně chemickou. Po návratě domů jmenován byl r. 1863 professorem chemie na technologickém ústavě v Petrohradě a r. 1866 stal se professorem na tamní universitě a doktorem chemie na základě dissertace O sloučeninách vody s alkoholem. Tam zůstal až do svého pensionování r. 1890, od r. 1893 jest pak ředitelem »Hlavního paláce měr a vah« v Petrohradě. Výsledky vědeckých pokusů, tamtéž prováděných, vydává ve »Vremeniku«. Není možno v krátkém článku podati více než pouhý náčrtek o činnosti vědecké badatele i spisovatele tak plodného a všestranného, jako jest M., neboť jeho činnost vztahuje se na všechny obory chemie a na celou řadu oborů spřízněných s ní véd přírodních i mathematicko-fysikálných. (Psal též o spiritismě, o vhodné formě lodí atd.) Sláva jeho však má základ v tom, co vykonal v oboru chemie všeobecné, fysikálné a theoretické (filosofii chemie). Pracemi o specifických volumech rozličných hmot zabýval se od r. 1855 do r. 1870, rozšířil Koppovy generalisace a ukázal, že při »absolutním bodu varu« (kritické temperatuře) některé tekutiny mají větší koefficient roztaživosti nežli plyny. Tento bod definuje M. tím, že kohaese a latentní teplo vypařovací jest rovno nulle a látka se stává plynnou, nezávisle na tlaku a volumu. R. 1883 podal M. jednoduchý i všeobecný výraz pro expansi tekutin teplem za stálého tlaku mezi 0° a jejich bodem varu. Odchylky od tohoto zákona a odchylky u  od zákona Gay-Lussacova jsou dle M-a v obou případech závislými na molekulárné váze. Dlouholeté práce své i svých žáků, jakož i důležité generalisace týkající se vodných roztoků shrnul M. ve svém klassickém spise Izslědovanie vodných rastvorov po uděljnomu věsu (Petrohr., 1887), ale v nejnovější době ubírá se nauka o tomto předmětu jiným směrem, nežli byl v díle tom od M-a naznačen, t. j. nyní panuje všeobecně nauka o elektrolytické dissociaci solí ve vodných roztocích, kterouž theorii však M. nepovažuje dle soukromého sdělení za správný výraz našich vědomostí o tom předmětě, nýbrž jen za prozatímního předchůdce správnější theorie budoucnosti. Hlavně nutno dle M-a v oboru tom dále pracovati. Od r. 1871 pracoval M. a s ním Kirpičov, Hemilian, Boguský i Kajander o pružnosti plynů. Čásť první díla toho, popisující methody pracovní, vyšla r. 1875. V malé brošurce, vydané r. 1875, uvedeny jsou hlavní výsledky práce experimentální. M. ukázal, že odchylky od zákona Boyleova (Mariottova) jsou pro všechny plyny (nejen pro plyny »ideální« dle Regnaulta) , při tlaku velmi vysokém a velmi nízkém, a v posledním případě, při hranici kondensace, chovají se plyny jako látky pevné, t. j. změnou tlaku nelze k sobě molekuly plynu značně přiblížiti neb od sebe je oddáliti. Určiv pak reálné koefficienty roztažlivosti plynů teplem shledal, že tyto stoupají se stoupající molekulárnou vahou plynu. Z dat uvedených M-em je vidéti, že zákony Boyleův (Mariottův) a Charlesův (Gay-Lussacův) jsou platný jen pro body křivky, kde přecházejí odchylky od zákonů těch v positivní a negativní neb naopak. S tímto problémem souvisí i práce M-ovy meteorologické, hlavně o zředění vzduchu v nejvyšších vrstvách atmosféry i organisace vzduchoplaveb za účelem jich zkoumání. Dva spisy M-ovy modifikovaly vyučování chemii, jehož se dostalo posledním třem generacím ruských chemiků: jeho Chemie organická a jeho Osnovy chimiji, kteréhož spisu vyšlo od roku 1869 šest vydání a který byl též přeložen do němčiny a angličiny. V tomto klassickém díle, plném nových ideí i názorů, vyvinul M. hlavně velkolepou přírodní generalisaci, nazvanou  (v. čl. ). Idee ty razily si mezi chemiky jenom pomalu dráhu a teprve čtyři momenty: odkrytí gallia, scandia, germania s vlastnostmi, jež předpověděl M. pro hypothetické prvky ekaaluminium, ekabor a ekasilicium, vyplňující do té doby prázdné mezery v periodické soustavě, jakož i důkaz, že beryllium se svými zdánlivě abnormálními vlastnostmi skutečně zaujímá místo, jež mu M. vykázal v přirozené soustavě, to teprve rozhodlo o tom, že periodická soustava byla od chemiků všeobecně přijata, a tím zároveň stal se radikální obrat ve vyučování chemii. Od té doby také datuje se nová perioda v badání na poli chemie anorganické. M. získal si velkých zásluh o rozvoj chemické industrie na Rusi. Roku 1863 sepsal první větší ruskou encyklopaedii předmětu toho a vedle toho často referoval o pokroku chemické industrie, jak se jevil na světových výstavách. Zejména jeho zásluhou stala se z industrie petrolejové na Rusi, původně nepatrné, velkolepá industrie světového významu, což má zejména velký význam pro posunutí civilisace směrem k centrální Asii. Stejným směrem pracuje M. nyní o povznesení průmyslu hornického, zejména hutnictví na Urale a Sibiři a dobývání uhlí v Rusku, o bezdýmném prachu ruské armády atd. Geniálnost a originálnost M-a jest známa celému vědeckému světu, přímý a nejbližší účinek měla však na četné jeho žáky na Rusi. Němci naň žárlí a jejich encyklopaedie obsahují o něm jen kratičké zprávy. Vysokých vědeckých vyznamenání dostalo se mu zejména od Angličanů, kteříž uznávají, že M. značí pro Rusko to, co značil Berzelius ve Švédsku, Liebig v Německu a Dumas ve Francii. — Srov. Thorpe, »Nature« (sv. 40., str. 193). Pisatel těchto řádků s vděčností vzpomíná, jak mocný vědecký i osobní vliv měl veliký slovan. chemik M. na jeho celou životní činnost vědeckou.
Bnr.

Mendělějev