Vánky a vichřice/Milosrdenství
Náhodou za jednoho odpůldne jsem je třikrát po sobě uviděl, je oba: muže se psem. Muž o surových tazích ve tváři vedl na provázku psíka. Provázek hluboko se zařezával do kůže psíka, kdykoli tento se opozdil za kroky mužovými. A opozďoval se často, často. Jak jen poněkud mohl, zastavoval se a obracel hlavu k dědině, odkud vyšli. Tam byl doma, tam aspoň dětmi byl laskán, když ne dospělými, a třeba velkého pohodlí neměl, přece, přece tam byl doma. A teď je odváděn do neurčité dáli, smýkán provázkem, jde za cizincem, jehož nezná, od něhož však cítí, že ničeho dobrého se mu nedostane. Tak asi pes přemítal, obraceje se stále a stále zpět a v očích jeho, smutných, zemdlených, kmital stesk a smutek.

Ale drsným bývalo probuzení jeho z těch snů a smutku: muž vždy mocně zatáhl za provázek, takže psík bolestí zavyl, a pobídl ho ke spěchu několika ranami hole, kopaje ho nohou a častuje hroznými nadávkami.

A tak drsný muž spílaje a bije psa a pes vzpomínaje, kňuče bolestí a přece se často obraceje šli dále, šli a ztráceli se mi pomalu za stromy aleje. A už jsem byl sám a ještě jsem slyšel z dáli výkřik zlosti a surovosti a vzlyk bolesti a strachu.

Asi po 3 hodinách jeda k nemocnému viděl jsem je zase. Před hospodou u stromku stál uvázán psík, třesa se zimou a krče se mrazem. Bylo viděti, jak zima jím lomcuje; a on ubožák chvílemi smutně zaštěkal, ale ne ve směru ke dveřím hostince, nýbrž stále ve směru tom, odkud vyšli — — — — A ve štěkotu tom se vždy ozvala bolest tělesná, smutek a žalost a děsný strach a úzkost před čímsi — — — A po takovém nevýslovně smutném zaštěknutí, ba spíše zavzlyknutí, vždy vyšel muž z hospody rozpařený, červený, nasycený a napojený tak, že až kapky potu na tváři se leskly, a udeřil holí hladového, polozmrzlého, třesoucího se psíka, spílaje a nadávaje. Člověk bil psa proto, že pes tesknil, že byl hladov, že se bál.

Vraceje se z cesty, slyšel jsem z hospody ještě ten známý, surový hlas nasyceného člověka. A psík? Hle, lehl si pod blízký kaštan, schouliv se, a listí kaštanu hustě opadávajíc kryje už téměř ubožáka, jakoby spěchalo ho zahřát, jakoby spěchalo zakrýt surovost a drsnost člověka. A listí padá, padá a pokrývá mlčícího teď psíka, psíka spícího či mrtvého? — Mimoděk vzniklo ve mne přání, aby listí zde bylo raději rubášem než peřinou, aby zvíře se dostalo z moci člověka — — —

A stále ještě vidím před sebou to trpící, nezvýslovně smutné, jako slzami zamžené oko psíkovo, slyším stále ještě jeho bolestný, až zoufalý štěkot, štěkot zvířete, jež trpí a jež přece od nikoho pomoci se nedočkává, leč jen od mrtvých stromů, to vše vidím a slyším a vidím duchu pohřeb Sabinův, když za rakví jeho nikdo nešel než jen chundelatý psík, který všecku bídu s ním vytrpěv i k hrobu ho doprovází, a slyším v duchu rozhovor svatého Brandana s andělem: