Kalendář Zlaté Prahy/1894/Podzim
Je podzim, podzim, srdce mé, a venku déšť se řine
tak zvolna jako proudy slz, jež v starou duši tekou;
ty hledáš teplý krbu kout a vlídnou ruku měkkou,
bys na chvíli v ni čelo klad, to těžké čelo, stinné.

Po práci v létě života teď odpočinek kyne.
Však těm, kdož milovali kdys, již zapomnění řekou
se bouřné srdce zatápí, a mlhy v něm se vlekou,
ty těžké mlhy podzimní, v nichž obraz plání hyne.

Ty dobo mrtvých… Na hroby se svadlé listí stele,
to listí rudě zbarvené jak srdce zkrvavělé,
hrob hlouběj’ v srdce zapadá i v travnatou tu hlínu.

Ó rode náš, ó mrtví vy! Buď mír vám, paměť synů!
Kam šli jste vy, my jdeme též — to vědět, srdci stačí,
a na list sotva opadlý již nový puk se tlačí.

Poezie