Ottův slovník naučný/Alberti (osoby)
Alberti, stará, vznešená a bohatá rodina florencká, vynikavší nádherou i svobodomyslností a přesným smýšlením republikánským. V občanských rozbrojích ital. ve XIV. století stála na straně Ghibellinů jsouc mocnou protivnicí zvláště rodiny  (v. t.). O vážnosti její svědčí, že v témž století mnoho jejích členů zvoleno bylo za náčelníky republiky. Z těch  A. r. 1378 porazil protivnou stranu Albizzův, ale již po čtyřech létech zvítězili jeho nepřátelé a vyhnali rodinu A-tů z Florencie dvakráte (po druhé r. 1440), z kteréhožto vyhnanství vrátili se potomci jejich až r. 1434 s Cosimem de Medici. Někteří členové rodiny té i nadále zůstali v cizině, zejména ve Francii (nyní vévodové ), v Tyrolsku (hrabata A.  a v dalmatském Splitu. Z rodu toho pošlo mnoho kardinálů, hodnostů republiky, umělcův a učenců; nejvíce však proslul:

1) A.  (* 1398 nebo 1400 ve Florencii, dle jiných 18. pros. 1404 v Janově nebo Benátkách, † v Římě 1472), ital. filosof, básník, sochař, malíř a stavitel, stud. práva v Bologni, kdež si vědomostmi svými jako mladík dvacetiletý získal obdiv učencův, a věnoval se později stavu duchovnímu. A. snad více než kterákoli osobnost renaissance splňuje v sobě onen ideál všestrannosti a dokonalé harmonie všech schopností a vědomostí, výchovy duševní i tělesné, jak vznešenějším duchům renaissance tanulo před zrakoma. Nebylo umělosti, nebylo vědy, v níž by se nebyl vyznal tento hudebník a skladatel, básník, výmluvný řečník, spisovatel elegantní a jasný, vynálezce četných nástrojův a přístrojů, latiník tak výtečný, že komédie jeho Philodoxeos fabula pokládána za dílo řím. básníka Lepida. K ušlechtilým vlastnostem povahy družila se nevšední hbitost a křepost tělesná; jsa zápasník a šermíř dokonalý stejně proslul též ve vrhání kopím, hře míčem, v běhu i skoku. Od let jinošských pěstoval A. prakticky i theoreticky všechna odvětví umění výtvarných. Z jeho maleb, rytin a prací sochařských pohříchu nic pověřeného se nezachovalo. Znamenitého jména požíval A. po vší Italii jako architekt. Ze staveb jeho jsou nejčelnější: Kostel sv. Františka v Riminech (r. 1447), jehož průčelí a dekorace podélných stran od něho pocházejí; hlavní části chrámu Zvěstování P. Marie (Annunziata) ve Florencii, sv. Ondřeje a sv. Šebestiána v Mantově, dle plánův a kreseb A-tových zbudované, pak dekorace průčelí kostela Sta. Maria Novella ve Florencii, konečně ze staveb profanních Palazzo Rucellai (1460–1466), kdež poprvé užito na façadě pilastrů ve spojení s rustikou. Svými zkušenostmi a svojí znalostí klassické architektury účastnil se A. též velkolepých plánův a monumentálních podniků papeže Mikuláše V. v Římě. V architektonických výtvorech A-ho obráží se jemně vytříbený cit pro krásu, pro rhythmus a harmonii. Není tu již stopy po stavitelských zásadách středověkých, i sám charakter křesťanského kostela je zastřen tvary přímo ze staveb starořímských přenesenými. Jsou to façady římských chrámů, oblouky triumfální, jež A. v celku i v částech v církevních stavbách svých napodobuje s větší důsledností než kterýkoli jiný architekt současný. Jde mu především o komposici budovy, zevnějšek není u něho nikdy přesným výrazem konstrukce, ale dílem uměleckým o sobě, při němž klade hlavní důraz narhythmický souzvuk, na onu souhru symmetrie a kontrastů, na onu harmonii v poměrech, tvarech a liniích, jež se mu zdá účinkovat kouzlem hudebním (tutta quella musica). Tyto zásady nalézají ostatně též theoretického výrazu v odborných spisech A-ho, především v proslulé knize De re aedificator o 10 knihách, kterouž r. 1451 dokončil a papeži Mikuláši V. věnoval. Latinské vydání spisu toho vyšlo tiskem ve Florencii r. 1484, z textu italského jsou známy pouze tři první knihy psané vlastní rukou původce svého. Jest to spis v podstatě theoretický, technickými úvahami obohacený, z části o Vitruvia se opírající. K obšírnému pojednání tomuto připojil později spis o pěti sloupořadích a stručnou nauku o perspektivě. O sochařství pojednal v knize Della statua (lat. Breve compendium de componenda statua), hlavně praktické pokyny obsahující; r. 1435 pak věnoval Bruneleschimu své Della pittura (lat. De pictura libri tres, 1435), jež také do řečtiny přeloženy. Většina starších úvah a pojednání A-ho je sepsána latinsky, neboť on za vyhnanství své rodiny v sev. Italii jsa vychován jen zvolna přiučil se mluvě toskanské; ale pak vládl jí se vzácnou dokonalostí, zvláštní důraz klada na eleganci výrazu. Od něho jest i pojednání Del governo dellafamiglia (nové vyd. v Sonzognově »Bibl. class. econ.«, Mil. 1877), které mělo býti 3. částí spisu Della famiglia. Spis tento, přičítaný do nedávna Agnolu Pandolfiniovi (srv. o tom spis Virg. Cortesia: Governo della famiglia, Piacenza 1881 a J. Burckhardtovu Die Cultur der Renaissance), pojednává mistrným slohem ošetrnosti, správném způsobě života atd. a má dosud velikou cenu literární. A. je bez pochyby i spisovatelem knihy Hecatamphyla, která se obyčejně připisuje Boccacciovi; s Bembem napsal pak spis Asolani. A-mu přičítají se i různé objevy optické, na př. obrazy perspektivné a j. (Viz o tom G. Uzellia: Ricerche intorno a Leonardo da Vinci, Řím 1884.) Sebrané spisy jeho Opere volgari (5 sv.) vyšly péčí Anicia Bonucciho ve Florencii roku 1843 až 1849. Německý překlad některých spisův A-ho vydal Janitschek (Vídeň 1877) a Rud. Redtenbacher ve sbírce Kunst und Künstler des Mittelalters und der Neuzeit (Lipsko 1879). Nejlepší spisy a pojednání o A-m napsali V. Braghirolli (Archivio stor. Ital. 1869), Onorato d'Albert duca di Luynes, Gli A. di Firenze (Flor. 1870), Mancini, Vita di L. B. A. (t. 1882) a Renier, L. B. Alberti e Agnolo Pandolfini (Ancona 1882). P. Tá. red.

2) A: , řečený , znamenitý mechanik, inženýr a stavitel XV. stol. z Bologně, v ruských letopisech též  zvaný, přenesl r. 1455 v rodišti svém pomocí zvláštního mechanismu zvonici chrámu S. Maria del Tempio i se zvony o 35 kroků dále a vzpřímil nakloněnou zvonici sv. Blažeje v Centě. V Uhrách vystavěl umělý most a provedl jiné práce stavitelské, za něž povýšen do stavu rytířského a dovoleno mu raziti vlastní peníze. Roku 1474 provázel ruského vyslance v Benátkách Semena Tolbuzina do Moskvy, kdež mu svěřena stavba Uspenského sobora sřítivšího se r. 1473, kterouž provedl naučiv Rusy tesati kámen i vyráběti cihly a odstraniv zbytky stěn beranem, jehož dosud v Rusku neznali, za 4 léta (do r. 1479). Mimo to provedl mnohé stavby ve Vologdě, Novgorodě a j., lil zvony a děla pro Jana III. Vasiljeviče, při jehož pochodu na Novgorod velel dělostřelectvu a řídil stavby mostů přes řeky. Měl též v Rusku právo raziti peníze se svým jménem. Kdy zemřel, není známo.

3) A. neboli , malíř florencký (* 1474 – † asi 1520), přítel a napodobitel Fra Bartolommea della Porta, náčelníka malířské školy florencké v XVI. stol., byl zprvu žákem Cosima Rosseliho, později pracoval pod vlivem Bartolommeovým, studoval antiku a pracoval pečlivě, ale nikdy nezbavil se jakési suchosti v provedení a jednotvárnosti ve výrazu svých postav, ačkoli nelze upříti mu velkoleposti v komposici a ušlechtilosti v kresbě. Hlavním dílem jeho jest Navštívení P. Marie (1503) v Uffiziích florenc., Ukřižování (fresky v Certose), Nejsvětější Trojice, Holdování děťátku božskému, Zvěstování Panny Marie a j. v Louvru, v mnichovské pinakotéce, ve Florencii, v cambridgeském museu a j.

4) A. , provinciál řádu dominikánského (* 1479 – † r. 1552). Zanechal: De viris illustribus ordinis Praedicatorum (v Bologni 1517); Storia di Bologna siu all' anno 1253 (t. 1541 a 1543) a nedokončené dílo Descrizione di tutta l'Italia (t. 1550 a častěji).

5) A. , sochař a stavitel italský z Florencie (* 1525–1598), jenž držel se věrně tradic renaissance z poč. XVI. stol. a proslul rozličnými stavbami v Borgu S. Sepolcro, v Římě (chrám sv. Bartoloměje a klášter sv. Kláry), façadou chrámu sv. Petronia v Bologni, opevněním medicejským ve Florencii a j. Syn jeho:

6) A. , náleží k největším rytcům své doby. Nar. r. 1553 v Borgu S. Sepolcro (odtud též jm. ) stal se r. 1593 řed. akad. sv. Lukáše v Neapoli; maloval několik pěkných fresek v rodišti svém i v Římě, ale později věnoval se výhradně rytectví. Vl. 1571–1602 zhotovil asi 172 rytiny. Tchán jeho, Lactanzio Picchi, vydal roku 1628 výbor jeho rytin, z nichž asi 50 dle vlastních kreseb umělcových. Nejlepší práce jeho jsou Sv. Jeronym a Sv. Ondřej, Prometheus (dle Michelangela), David (dle téhož), Sv. Rodina a Madonna del Cardellino (dle Rafaela). Zemřel 18. října 1615.

7) A. , z rodiny A-ův splitských, generál benátský, zv. »obhájce Dalmacie«, vyznamenal se zejména dobyv na Turcích Klisu 6. dubna 1596, ale brzy tito oblehli jej v témž důležitém městě, a když nepodařilo se bánu Lenkovići s vojskem chorvatským jej osvoboditi, zemřel A. hrdinsky před hradbami městskými.

8) A. , něm. theolog a právní filosof lutheránský, prof. na universitě lipské (* 15. pros. 1635 v Lahně ve Slezsku, † 19. září 1697). Theologické jeho spisy jsou rázu polemického. V právní filosofii hájí nevědecky stanovisko theolog. fakult proti Pufendorfově dílu o právu přirozeném. Ve spise Compendium iur naturae orthodoxae theologiae conformatum (Lipsko 1678) dovozuje v duchu tehdejšího směru protestantského božský původ vrchnosti světské a staví proti t. zv. rozumovému právu přirozenému, jemuž tehdy po H. Grotiovi hlavně S. Pufendorf učil, křesťanské právo přirozené či právní řád, jaký byl v rajském stavu lidí před pádem. Srv. Bluntschli, Gesch. des allg. Staatsrechtes (Mnichov 1864). Tkl.

9) d'A. , malíř tyrolský (* v Cavalese 1664 – † t. 1730), vzdělal se v Římě a z jeho školy vyšlo několik vážených malířů. Četné jeho obrazy oltářní roztroušeny jsou v jižním Tyrolsku, zvláště pak: Večeře Páně a Sv. Josef v Cavalese, Sv. Josef a Sv. Antonín v Margreidu, Večeře Páně a P. Maria v Clesu. Též kaple Ukřižování P. v hlavním chrámu tridentském jest jeho dílem.

10) A.  (* 1698 – † 1762), prof. theologie v Lejdě od 1740. Jako filolog vynikl svým vydáním Hesychiova slovníku řeckého, obsahujícího poznámky Ludolfa Küstera k Hesychiovi (až do písmene δ), 1746–1766, 2 díly ve foliu, Mimo to vydal Observationes philologicae in Novi Test. libros (v Lejdě 1725) a Periculum criticum (1727). Vý.

11) A. , hudebník benátský, žil v prvé pol. XVIII. století a skládal opery, sonáty a j., ale více proslul zavedením nového provázení basového, které nazváno  (v. t.).

12) A. , , ital. lexikograf z Nizzy (* 1737 – † 1800), známý franc.-ital. a ital.-franc. slovníkem (4. vydání v Marseillu 1796, 2 díly); mimo to napsal Dizionario universale critico encyclopedico della lingua italiana (Lucca 1797), jehož 2. vydání po smrti autorově upravil jeho spolupracovník abbate Federici r. 1805 (6 sv.).

13) A. . , holl. generál a ethnograf (1768–1812). Jsa Němec rodem vstoupil do hollandských služeb a dostal se r. 1802 do Kapska, kdež bojoval s Kafry a Hottentotty, jež za dlouhého pobytu v Africe důkladně poznal. Vrátiv se do Hollandska bojoval 1809 ve Španělsku a na to poslán na Javu, kdež byv 1811 v boji s Angličany poraněn příštího roku zemřel. Vydal Description physique et historique des Cafres (v Amster. 1811), dílo, jehož původní něm. text vyšel roku 1815 v Gotě Die Kaffern auf der Süaküste von Afrika.

14) A. , geolog a halurg něm., nar. r. 1795 ve Stuttgartě, zemřel roku 1878 v Heilbronně. Napsal několik spisů geologických, zejména s ohledem na halurgii, i zjednal sobě zvláštních zásluh o povznesení výroby solné ve Virtemberce; zejména uvedl v průmysl solný některá zjednodušení processu odpařovacího. Byl správcem salin ve Friedrichshalle a Wilhelmshalle, a za své zásluhy jmenován báňským radou. Napsal: Die Gebirge des Königreichs Wurtemberg in besonderer Beziehung auf die Halurgie (Stuttgart 1826); Beiträge zu einer Monographie des bunten Sandsteins, Maschelkalks und Keupers atd. (t. 1834); Halurgische Geologie (t. 1852, 2 díly); Überblick über die Trias (t. 1864).

15) A. , básník ital., * ve Florencii r. 1822. Italové jej kladou mezi nejlepší žijící své spisovatele veseloher pro rozmarný a duchaplný dialog a výbornou znalost scénickou. Nejstarší z jeho veseloher jest Il conte e l'ostiere (1845), dále zmínky zasluhují La Madre, Piedro o la Gente nuova, Virtů d'amore, Sposa difresca data non vuol esser trascurata, La donna per bene, La contessa di Santafiore (1884); pak pětiaktové drama s předmluvou Asmodeo, fantasia dramatica (Flor. 1885), jež hráno ve Florencii, 1887 a dalo podnět k živým rozpravám. Mimo to uveřejnil pozoruhodný spis Sull'educazione della doma. Z lyrických a satirických jeho básní nejlepší jsou: Praefatio, Polemica novissima. Alla regina d'Italia, pak Grido, sbírka básní i prosaických statí (1880), namířená proti škole realistické. Tiskne se sbírka básní a prósy Contro corrente s předmluvou Yorickovou.

16) A. , dán. politik, nar. 1814. Jsa v Kodani advokátem a vrchním prokurátorem, patří již od r. 1852 k vynikajícím členům strany liberální (»selské«) na říšském sněmu dánském.

17) A. , nar. 1827 ve šlesvickém Friedrichsstadtu, kustos univ. knihovny v Kielu. Alberti podal několik důkladných spisův a rozprav z oboru řecké filosofie. Z těch vytknouti sluší hlavně: Die Frage über Geist und Ordnung der Piatonischen Schriften beleuchtet aus Aristoteles (Lipsko 1864); Zur Dialektik des Plato (t. 1856); a Gesichtspunkte für angezweifelte Platon-Gespräche (1864). V Kielu (1866–85) vydal slovník spisovatelů šlesvickoholštýnských XIX. století a některé práce belletristické a básnické, zejména epickou báseň Geramunds-Saga. Vý.

Alberti