V přírodě/LXII.
Kdos unaven a světa syt,
za svět se rouhat nechci tobě;
jen ještě svěř mi ruku svou,
než počne kopat o tvém hrobě.

A pojďme spolu k ptáčeti,
když z jara počne život hravý —
přes moře právě přilítlo,
a už si v keři domov staví.

Už letí pro mech do lesa,
a v polích hledá měkké vlásky,
od rána snáší s klopotem,
a večer zná jen mluvu lásky.

A hnízdo sotva do pola,
už našlo k písním také družku,
a kropenatá vajíčka
má doma přes noc za vejslužku.

A pak už jako na hodech,
za písní píseň beze mdloby —
to vše nemá-li mluvy dost:
jdi, stel si lůžko mezi hroby.