Učení M. Jana Husa, odsouzené na sněmu Kostnickém/II. Třicet článků Husových, odsouzených na sněmu Kostnickém


1. Devatenáct článků ze spisu de Ecclesia = O církvi 

Tak učí Hus, co jest církev a kdo k ní náleží. Církev jest sbor předurčených a kdo jest předurčen, náleží k ní vždy, třeba ani nebyl pokřtěn a pronásledoval ji jako Šavel; hlavou této církve jest Kristus. Předzvědění tvoří církev zlořečených; kdo není předurčen, náleží vždy k této církvi, třeba byl i pokřtěn a nacházel se v milosti Boží; hlavou této církve jest ďábel.

Předurčení jsou ti, o nichž Bůh od věčnosti ví, že dojdou spasení, a proto jim také ustanovil dáti život věčný; předzvědění jsou ti, o kterýchž Bůh od věčnosti ví, že zahynou, a proto ustanovil stihnouti je tresty věčnými.

Hus píše: „Církev svatá jest sbor předurčených.“ Výklad víry kap. 4., díl I., str. 5. A opět: „Věz, že všech lidí od Adama do posledního, kterýž bude, jest jeden sbor a ten od Boha na dvé jest rozdělen; neb jedna strana jsou od věčnosti vyvolení, druhá strana od věčnosti zavržení; a Bůh zná, kteří jsou jeho. Prvá strana slove sbor svatý obecný, druhá strana sbor zlořečený obecný; neb nemůže býti větší obec podle Božího volení, než prvá strana, všichni dobří, a druhá všichni zlí, a ty dvě jedna obec a jeden sbor, jako z ovcí a kozlův jedno stádo, ač vždy ovce jsou svým způsobem odděleny od kozlův, a zase též.“ Výkl. víry kap. 18., tamt. str. 25. A dále: „Té církve svaté hlava jest Kristus, neb jest nejdůstojnější člověk; a všichni vyvolení jsou tělo a každý jest údem a každý ten úd jest láskou své mateři i každému bratru jako živou žilou přivázán, kterážto žíla se nepřetrhne, jakož dí Pavel I. Kor. 13, 8, že láska nevypadne.“ Kap. 18., str. 26.

Učení správné: Církev jest shromáždění věřících, spojených týmž pravým učením, týmiž svátostmi a viditelnou hlavou, římským papežem. K této církvi viditelně náležejí všichni, kdo jsou pokřtěni a nevystoupili z ní, aniž z ní jsou vyloučeni; viditelně k ní nenáležejí lidé nepokřtění, kacíři, rozkolníci a z církve vyloučení. Tito údové církve viditelní jsou buď dokonalí, jsou-li v posvěcující milosti Boží, nebo nedokonalí, jsou-li v smrtelném hříchu. — Posvěcující milost jest příčinou života duchovního čili duší církve; proto kdo v ní jest, náleží k duši církve, kdo ne, náleží jen k jejímu tělu. — Poněvadž pak i ti lidé, kteří nenáležejí k církvi viditelně, mohou se nacházeti v posvěcující milosti, může náležeti k duši církve také člověk, který nenáleží k jejímu tělu; a ježto podmínkou spasení jest milost Boží, může dojíti spasení i takový člověk, který nenáleží k církvi viditelně. Ale i ten dochází spasení církví Kristovou, poněvadž se mu dostává milosti církví Kristovou. — Takovými údy církve neviditelnými jsou lidé, kteří beze své viny k církvi pravé viditelně nenáležejí, ale zachovávají zákon Boží. — Tak učí církev vždy.

Učení Husovo o církvi správné býti nemůže; neboť 1. kdyby bylo správné, nebyl by mohl Kristus říci, že církev svou teprve vzdělá. — Na té skále vzdělám církev svou. Mat. 16, 18, 2. nebyla by církev Jeho apoštolská, t. j. založena na apoštolích, 3. nebyla by viditelná, 4. nikdo by nevěděl, zdaž k ní náleží; toho nemohl věděti ani Hus, poněvadž sám učí, že nikdo nemůže jistě o sobě tvrditi, že jest předurčen; proto jakým právem chtěl církev reformovati? 5. poněvadž kdo jest předurčen, dojde spasení jistě, nemůže zahynouti, počet předurčených nemůže býti ani zvětšen ani zmenšen, nebylo by ani potřebí takovou církev reformovati. — Byl tedy Hus nedůsledný.

Kristus nejsou dvě přirozenosti, lidská a Božská, nýbrž, jak na sněmích Efesském 431. a Chalcedonském 451. bylo definováno, v Kristu jsou dvě pravé, celé a nesmíšené přirozenosti: lidská a Božská, ale jen jedna a to Božská osoba. Kristus jest pravý Bůh a pravý člověk, ale osoba jen Božská a ne lidská. Podobenství: Páka dvouramenná, z polovice zlatá, z polovice železná, spočívá na podpoře jenom zlaté.

Z věty Husovy by plynulo, že dvě přirozenosti v Kristu tvoří jednu novou, jako tělo a duše tvoří ve spojení přirozenost lidskou, kyslík a vodík tvoří vodu, síra a rtuť ruměnku, nebo že přirozenost lidská a Božská se v Kristu navzájem doplňují, jako se doplňují údy těla lidského, tvoříce vespolek tělo celé, nebo části stromu: koruna, kmen, kořeny, tvoříce strom celý. Dle výkladu prvního byly by Božství a člověčenství spojeny spojením přirozeným (), dle druhého spojením doplňujícím (); ale oba výklady vylučují spojení hypostatické (), které bylo definováno na jmenovaných sněmích.

Jest pravda, že tu vetu možno vyložiti také ve smyslu katolickém; a proto se nám zdá velmi pravdě podobným, že tato čtvrtá věta byla časem buď chybou opisovačů nebo příčinou nám neznámou zkrácena, a že původně k ní náležela ještě následující slova, která ve spisu  hned po ní jsou, totiž: „“; tak že původně zněla takto: „Dvě přirozenosti, Božství a člověčenství, jsou jeden Kristus, který jest jedinou hlavou své nevěsty obecné církve, která jest sbor předurčených.“ — Náhled svůj odůvodňujeme tím, že kdežto prvou polovici tohoto článku celého čili větu čtvrtou, jak ji nyní obecně známe, možno vyložiti katolicky, ve druhé polovici, která dle našeho domnění byla z příčin nám neznámých časem vynechána, jsou dva zřetelné bludy, kterých katolicky vysvětliti nelze, totiž, že Kristus jest jedinou hlavou své církve, a že církev obecná jest sbor předurčených.

Hus rozeznává milost případnou a milost předurčení; předzvěděnému se může dostati milosti případné, může se po nějakou dobu nacházeti v posvěcující milosti Boží; ale poněvadž se mu nedostává milosti předurčení, není ani tu údem svaté církve Kristovy; a naopak poněvadž kdo jest předurčen, zůstává vždy předurčen, zůstává také vždy údem církve Kristovy, tedy i tu, když posvěcující milosti nemá, když jest v hříchu smrtelném, ano když tuto církev docela pronásleduje.

Učení správné: Předzvěděný, je-li pokřtěn a jestli z církve nevystoupil, aniž z ní byl vyloučen, jest údem církve Kristovy, a je-li v milosti Boží, nenáleží jen k jejímu tělu, nýbrž i k její duši; pakli jest v hříchu, jest přece jejím údem, ale nehodným. Naopak: Předurčený, není-li pokřtěn, nenáleží k církvi Kristově viditelně; a je-li pokřtěn, ale jest ve hříchu smrtelném, jest jen viditelným údem církve Kristovy, ale nehodným, náleží jen k jejímu tělu a ne k její duši.

Tím Hus tvrdí, že když se modlíme v apoštolském vyznání víry a Nicaeno-cařihradském: Věřím svatou církev obecnou, nebo: Jednu, svatou, katolickou a apoštolskou církev, máme touto církví rozuměti sbor předurčených. — Ve výkladu víry píše: „Desátý kus (článek víry) tento: „Svatou církev obecnou“ položil svatý Šimon. Každý křesťan má věřiti církev svatou obecnou; důvod jest, že každý má milovati Krista, chotě té církve, i církev jeho choť.“ Pak upozorňuje, že církev znamená dle některých kostel, dle jiných papeže, dle jiných kardinály s papežem, nebo veškeré duchovenstvo, nebo veškeré křesťanstvo; ale tyto všecky výklady jsou prý nesprávné, a „věřiti máme, že ne kamení, ani dříví krásně ztesané, ani toliko papež s kardinály neb všechno žákovstvo (duchovenstvo), ale všichni vyvolení nynější, dřívní i budoucí jsou církev svatá obecná.“ Dále dokládá se sv. Augustinem: „Věděti máme, že církev věřiti, ale ne v církev věřiti máme; neb církev není Bůh, ale dům Boží.“ Erben, díl I., str. 24—26.

Učení správné: Církví máme rozuměti shromáždění věřících, ne sbor předurčených; patrno to zejména ze známky, že tato církev jest apoštolská.

Tento svůj blud vykládá a snaží se dokázati Hus velmi obšírně v kap. 9. na pěti stranách. Slova Kristova, z nichž církev katolická dovozuje, že Petr byl hlavou církve Kristovy: Ty jsi Petr a na té skále vzdělám církev svou a brány pekelné ji nepřemohou (Mat. 16, 18) vykládá Hus takto: Petr vyznal pevnou víru v Krista, když řekl: Ty jsi Kristus, Syn Boha živého; pro toto tak jasné a pevné vyznání řekla Petra (skála = Kristus) Petrovi: Já pravím tobě, že ty jsi Petr, to jest vyznavač Petry (skály) pravé, kterážto skála jest Kristus, a na té skále, kterou jsi vyznal ty, to jest, na mně vzdělám, pevnou vírou a dokonalou milostí, církev svou, to jest sbor předurčených, kteří jsou ustanoveni po práci ku slávě. =  — Tak slov Kristových před Husem nikdo nevykládal, a kdo tak překrucuje Písmo, dokáže všecko. Proč si Hus nevšiml aspoň slovesa vzdělám =  církev svou; z tohoto času budoucího jest patrno, že té doby církev Kristova ještě nebyla, kdežto počet lidí předurčených, ovšem také pro zásluhy Kristovy, stanoven jest v mysli Boží od věčnosti a dokonán bude teprve tu, až poslední předurčený se narodí.

V textu původním není ovšem „kněží žijící jakkoliv prostopášně“, nýbrž místo toho pojmu obecnějšího nebo rodu udány jsou druhy, totiž: „Taktéž zneužívají moci, kdo svěcení prodávají nebo kupují, biskupství, kanonikátů, far svatokupecky nabývají nebo je prodávají, kdo za svátosti dotěrně vydírají, kdo lakotně, rozkošnicky, smilně neb jakkoliv zločinné žijíce poskvrňují moc kněžskou. Ti totiž, byť i vyznávali, že Boha znají, k Tit. 1, skutky Ho zapírají, a tudíž nevěří v Boha, a tak jako synové nevěřící… (, dle slov „nevěří v Boha“ vlastně znamená: Jako synové pohanští pohansky smýšlejí o sedmeře Svátostí.) — Z toho patrno, že Hus učil, že hříchem ztrácí člověk i víru; mínil ovšem víru živou, která působí láskou, kterou on jedinou měl za víru pravou. Píše: „Užitečné jest věděti, že jiné jest věřiti Boha a jiné věřiti Bohu a jiné věřiti v Boha. Věřiti Boha jest věřiti, že Bůh jest, věřiti Bohu jest věřiti pravdě Boží, ale věřiti v Boha jest Boha nade všecky věci milovati a v tělo Jesu Krista, jenž jest sbor svatých, se vtěliti. Prvá dvě věření neb víry jsou i ve zlých i v dobrých i v ďáblích, ale třetí toliko jest ve svatých: neb ti sami Boha zde milují nade všecky věci a jsou údové těla Jesu Krista, jenž jest církev, t. j. sbor svatých. První víra s druhou stojí bez lásky, ale třetí nestojí; protož ony bez třetí slovou mrtvá víra, ale třetí živá.“ Provázek třípramenný, Erben, díl 3. str. 154. — Učení to příčí se Písmu, které ovšem tvrdí, že víra bez skutků jest mrtvá, že lásky jest k životu věčnému potřebí nevyhnutelně; ale nikde neučí, že hřích činí z věřícího křesťana pohana. —

Tím Hus učí, že papežství, t. j. že římský biskup má nejvyšší moc nade všemi biskupy, má počátek od císaře Konstantina, který biskupu římskému Silvestrovi dal veliký poklad, a aby bohatství odpovídalo také jméno, nařídil, aby ho všichni nazývali papežem. — Hus popírá, že moc římského papeže nad ostatními biskupy čili primat jest původu Božského. — Příčí se Písmu, kde
Kristus řekl jenom sv. Petru: „Na té skále vzdělám církev svou,“ Mat. 16, 18 a jenom Petru řekl, že se za něho modlil, „aby nezahynula víra jeho, a aby někdy obrátě se, potvrzoval bratří svých“ Luk. 22, 32, též jedinému Petru řekl: „Pasiž beránky (věřící) mé, pasiž ovce (apoštoly) mé“ Jan 21, 15—17 čili celý ovčinec, celou církev mou.

V těchto čtyřech článcích poznáváme učení Husovo o nejvyšších představených církve; o papeži, o kardinálech, o biskupích. Ode všech se žádá, aby rozumně mohli tvrditi, že jsou opravdu představenými církve, jako byli svatý Petr a ostatní apoštolé, za jichž nástupce je někteří prohlašují, aby 1. dokázali své poslání zjevením Božím, čili aby Bůh buď jich nebo jiných lidí poučil, že je povolal za představené církve; 2. aby byli předurčeni, čili aby náleželi do počtu vyvolených; tohoto znaku žádá Hus dle svých zásad důsledně, neboť je-li dle něho církev sbor předurčených, čili vyvolených, může představeným v této církvi býti také jenom člověk předurčený; a poněvadž nikdo nemůže poznati jistě, je-li předurčen, odjinud než ze zjevení Božího, čili když ho o tom poučí sám Bůh, patrno, že také první známku žádá Hus dle svého výměru o církvi zcela důsledně; konečně 3. jest ode všech potřebí, aby žili tak ctnostně, jako apoštolé; jestli tak nežijí, jsou Antikristy. Hus praví: „Je-li praelat pyšným, smilným, lakomým, netrpělivým, jestli ovcí nepase, nýbrž utiskuje a rozhání, jak by nebyl Antikristem!“ 

Vše příčí se úplně učení Kristovu. Kristus i Jidáše považoval za apoštola; podal mu Velebnou Svátost, a poněvadž slovy: „To čiňte na mou památku“ ustanovil apoštoly kněžími, ustanovil knězem i Jidáše. Jidáš byl tedy platným apoštolem, ale nehodným. Proto neměl Hus tvrditi, že papež, kardinál, biskup, nežijí-li tak, jak žili apoštolé, nejsou praví a zřejmí nástupci apoštolů, nýbrž měl říci: Nejsou hodni svého úřadu. — A dále jako k tomu, aby byl papež, kardinál, biskup nejen řádným, nýbrž i hodným, není potřebí předurčení, tak není potřebí ani zjevení od Boha. Kdyby těchto dvou znaků bylo potřebí, o kolika papežích, kardinálích, biskupech by bylo lze právem tvrditi, že jsou opravdu tím, jak se jmenují?! Církev také vždycky učila, že svátost svěcení na kněžství vtiskuje duši nezrušitelný znak; proto kdo jest jednou vysvěcen na biskupství, kdyby cokoliv činil, zůstává biskupem vždy, ovšem že může býti biskupem nehodným. Kardinálství a papežství nejsou sice svěcení, nýbrž jsou to řády v církevní právomoci, a to nejvyšší; ale také o těch nám jest souditi obdobně jako o úřadech jiných, že v nich člověk tak dlouho platně zůstává, dokud jich není oprávněnou mocí zbaven. Učení Husovo by vedlo k hrozným důsledkům; jistě, kdyby bylo správné, byla by veliká většina posvátných úkonů neplatná, nebo aspoň pochybná. Tak se Kristus o svou církev nepostaral!

Těmito větami vykládá Hus svůj náhled o církevní kázni. Poněvadž mu bylo několikráte zakázáno kázati a posvátné úkony konati, a on neuposlechl, žádali doktoři theologie, aby proti němu zakročili úřadové světští; a tyto doktory nazývá Hus horšími, než byli Fariseové a zákonníci. Hus svůj náhled, že takový neposlušný kněz nemá býti vydán moci světské, odůvodňoval tím, že Kristus řekl o tom, kdo církve neuposlechne, jenom: „Budiž tobě jako pohan a publikán“ Mat. 18, 17 a neřekl: Budiž vydán moci světské. Avšak zajisté že i pohan a publikán, koná-li nepravosti, musí býti souzen a trestán. Vždyť ani Kristus se nevyhýbal soudu světskému, dostavil se před hříšné Farisey a vysoké kněze, ano i před pohana, Piláta, a tomu výslovně řekl, že by neměl proti němu žádné moci, kdyby mu nebyla dána s hůry, Jan 19, 11, t. j. od Boha. — Hus odsuzuje počínání doktorů, dopouštěl se nedůslednosti; neboť sám žádal pánů světských, aby zakročili proti kněžím, kteří v době interdiktu nekonali služby Boží, a chtěl, aby páni takovým aspoň nedávali desátků. — Ostatně každý uzná, že kdyby podle pravidla Husova jednali všichni lidé, byla by společnost lidská podvrácena ve svých základech. — Že pak zejména věta 15., že totiž poslušnost, které žádá církev od svých podřízených, jest výmysl lidský a že jí nelze dokázati Písmem, jest úplně bludna, patrno z toho, že Kristus Pán výslovně řekl apoštolům, že nemají jenom kázati a svaté svátosti udíleti, nýbrž že mají také křesťany učiti zachovávati vše, co On přikázal, čili církev spravovati, proto zákony dávati, dle nich souditi a neposlušné trestati. Proto všichni apoštolé na sněmu Jerusalemském mocí Ducha svatého nařídili křesťanům, že nejsou sice povinni zachovávati obřadná přikázání starého zákona, ale že nemají požívati věcí obětovaných modlám, ani krve, ani zvířat udávených, a že se mají zdržovati smilstva Sk. ap. 15,29; a svatý Pavel Korinťana, který se dopustil krvesmilství, an pojal za manželku svou nevlastní matku, čehož by, jak píše sv. apoštol, ani pohan neučinil, za trest z církve vyloučil, a když činil pokání, opět ho do církve přijal 1. Kor. 5, 1—5 a 2. Kor. 2, 6—11, a praví, že to vše učinil v osobě Kristově, čili z moci Boží.

Hus tedy učí, že všecky činy člověka ctnostného jsou dobré, a všecky činy člověka hříšného hříchy; když se tedy hříšník modlí, když dává almužnu a pod., dle Husa hřeší. Že se toto učení příčí zřejmě Písmu, patrno z toho, že jak starý, tak nový zákon nabádá hříšníků ke skutkům dobrým; vyznání lotra na kříži, počínání Maří Magdalenské a pod. dle Husa byly hříchy; a Kristus Pán je odměnil. A v starém zákoně nepravostí Ninive bylo tolik, že Bůh chtěl toto město zahubiti; ale Ninive činilo pokání, Bůh ho nezahladil. Skutky Ninivitů dle Husa byly také hříchy. — Hus nerozeznává činy dobré dokonalé a nedokonalé; dokonalé jsou ty, které konáme v posvěcující milosti Boží, a těmi si zasluhujeme milost Boží, život věčný a rozmnožení slávy v nebesích po spravedlnosti; nedokonalé jsou ty, které konáme v smrtelném hříchu a těmi si zasluhujeme od Boha rozličné milosti jenom ze slušnosti. — Také není pravda, že každá ctnost dodává života skutkům člověka; to platí jen o lásce, bez které všecky ctnosti k životu věčnému nic neprospějí. Tak učí sv. Pavel I. Kor. 13, 1—3: Kdybych jazyky lidskými mluvil i andělskými… lásky pak kdybych neměl, nic nejsem… nic mi to neprospěje.

Jindy vykládá Hus svůj blud česky takto: „Čině člověk v neděli dílo služebné — rolné a řemeslné — hřeší přestoupením přikázání, a tak mnohými smrtelnými hříchy; neb jako ctnosti svázány jsou, tak že kdo má jednu, má jich mnoho, též i hříchové. O ctnostech praví svatý Augustin i Aristoteles pohan, že kdo má jednu ctnost, ten má všechny. Toho důvod jest tento: Jest-li Petr neb Jan opatrný, tehdy má opatrnost, jež jest ctnost, zpravujíc ho, aby všecky věci činil opatrně; a že čině opatrně, pilen jest, aby vše, co má učiniti, učinil spravedlivě a tak plně se způsobí k spravedlnosti; a plně se způsobě k spravedlnosti, dá každému, co od něho na koho sluší, a tak jest spravedlivý. A že nemůže býti plně spravedlivý bez statečnosti, jíž až do smrti hotov jest státi o pravdu, protož jest statečný; neb statečnost jest ctnost, jíž kdo ustavičně a vesele postaví se o dobré. A že nemůže býti tak statečný, není-li střízlivý a v jednání skrovný, neb jinak by zbloudil, protož má skrovnost, jež jest ctnost, jíž člověk má se právě netoliko v jedení a v pití, ale v každém skutku, jenž sluší k statečnosti. A tak máš, že ty čtyři ctnosti veření (základní, hlavní): opatrnost, spravedlnost, statečnost a skrovnost, jsou spolu svázány, tak že kdož jednu dokonale má, ten i druhé má, a kdož z nich jedné nemá, ten nižádné z nich nemá. A ty ctnosti jsou veření, že jako u veřejí dvéře se obracují, též život ctnostného člověka v nich se obrací a na nich stojí; a ty táhnou po sobě jiné ctnosti, jako jsou: štědrost, svobodnost, ochotnost, pravdymilovnost, a tak pokora, trpělivost, ustavičnost a tak jiné ctnosti.

Též také hříchové svázáni jsou, že kdo má jeden, má jich mnoho, jakož jsem řekl: kdo hřeší přestoupením přikázání Božího, nesvětě neděle, ten mnohými smrtelnými hříchy hřeší. Neb že dělá lakomé, jest lakomec; a že tak lacino svou duši a království nebeské tratí, jest marnotratce. A že od choti Krista k ďáblu odstoupil jest, protož duchovně cizoloží a smilní. A že Božího přikázání nedrží, jest pyšný; a že jest pyšný, Bohu závidí, že jemu přikázal světiti, a tak jemu cti ujímá, a tak jest zloděj. A že nečiní, co má v svátek činiti, protož líný jest; a že své duši zle činí, protož jest hněvivý, neb sám své duše nenávidí a ji zabíjí; neb dí David: Kdož miluje zlost, nenávidí duše své. A že sebe nenávidí, tehdy i bližního nenávidí; neb dí písmo: Kdo sobě zlý, kterak jinému jest dobrý? A že Boha neposlouchá, tedy ho nemiluje; neb dí svatý Jan: Kdo dí: Miluji Boha a přikázaní Jeho neostříhá, lhář jest a pravdy v něm není. A že Boha nemiluje, tehdy nadarmo jméno Boží vzal a darmo slove křesťan. A poněvadž darmo slove křesťan, tehdy otce Pána Krista nectí a nectí matky své, jež jest sbor všech svatých; neb kdo nectí krále, ten nectí i králové, jeho choti, i vší jeho čeledi. A tak přestoupiv jedno přikázaní, jest všemi vinen, jako dí svatý Jakub, apoštol a bratr Pána Ježíše Krista. Protož ty věrný člověče, to znamenaje pilně, v neděli nedělej díla služebného.“ Výklad desatera Božího přikázaní kap. 40. Erben díl I. str. 119—120. — Na svatého Jakuba se Hus odvolává neprávem; týž apoštol 2, 10—11 praví: „Kdobykoliv celý zákon zachovával, ale přestoupil by v jediném přikázaní, učiněn jest všemi vinen. Neboť který řekl: Nesesmilníš, řekl také nezabiješ. Jestliže bys nesesmilnil, ale zabil bys, učiněn jsi přestupníkem zákona.“ — Nepraví tedy svatý apoštol, že kdo vraždí, jest také smilníkem, nýbrž praví: jest vinen přestoupením zákona Božího, uráží Boha, od něhož pochází všechen zákon. — A Hus po několika řádcích ve výkladu desatera dokazuje, že kdo v neděli hřeší, nejvíce neděli znesvěcuje. Praví: „Hřešíce (lidé) kterakkolivěk ve svátek nebo v neděli, nejvíce ruší neděli; neb dílo nejslužebnější páchají v neděli, jímž nejvíce Bůh se tupí a od nich trpí. Neb poněvadž má člověk vždy něco činiti, a opět že cožkolivěk v smrtelném hříše činí, vždy znovu hřeší, vědomé jest, že každý hřeše ve svátek nebo v neděli, čině dílo nejslužebnější, ruší den sváteční. — Protož bídně a ohavně hřeší, domnívajíce se, že by svátek světili, kteříž opustíce díla tělesná, obžerstvím, opilstvím, mrzkomluvením, marnomluvením, oplzlým hraním, turnováním, kolbou, kostkou, šachováním, frejováním, tancováním, lakomým tržením a jinými péčemi se toho světa zaneprázdní“ str. 121. — A ve výkladu modlitby Páně kap. 80, díl I. str. 290 píše: „Modlitba učiněná nehodně, jakožto v smrtelném hříše, taká modlitba netoliko není užitečná, ale jest škodlivá.“

Z článků 14.—16. jest patrno, jak byl Hus shovívavý k sobě a jak byl přísný na jiné. Pro sebe zneužívaje slov Kristových: „Budiž tobě jako pohan a publikán“, činil pravidlem života, že úřadů duchovních poslouchati nemusí, a kdyby ho úřadové duchovní chtěli vydati úřadům světským, tvrdil o nich, že by byli horší než Fariseové a zákonníci; pro jiné, zneužívaje a sofisticky vykládaje slova Písma, činil zákon Boží nesnesitelným; kdyby byl slovům svým sám opravdu věřil, byl by musel nevyhnutelně uznati, že žene lidi do zoufalství; vždyť ty skutky kající, ku kterým hříšníků svým kázáním kdekoliv nabádal, dle jeho zásad nebyly nic jiného než smrtelné hříchy. A pak chtěl míti za jediné pravidlo víry a mravů Písmo svaté! Kdyby nejupřímnější Husita přečetl a promyslil jen výroky Husovy české, zde k čl. 16. připomenuté, zajisté že by mu řekl: Jene, bloudíš!

Těmito třemi články Hus ospravedlňuje své počínání v Praze a počínání těch kněží, kteří, interdiktu neposlušni, konali služby Boží dále. Když totiž Hus na kázáních a v přednáškách knihy bludaře Viklefa hájil, bludy jeho šířil a proti duchovenstvu lid nesvědomitě a mnohdy nespravedlivě bouřil, zakázal mu arcibiskup, později papež kázati. Hus ale kázal dále a počínání své odůvodňoval tím, že kdo se dá vysvětiti na kněžství, zná Písmo svaté a chce opravdu lid kázáním vzdělávati, již svěcením nabyl práva a jest mu také uložena povinnost kázati; proto kdyby mu i jeho představený, biskup, papež, zakazoval kázati, nesmí ho poslouchati, poněvadž by tím hřešil. Proto Hus častěji dokládal, že nemůže srovnati se svým svědomím, aby poslechl a nekázal.

Když Hus, nedbaje zákazu, kázal dále, byl stižen klatbou a suspensí, a když si ani z toho nic nedělal, byl stižen interdiktem. — Klatba jest církevní pokuta, kterou příslušný představený vylučuje někoho z církve a to tak, že buď zřetelně zakazuje věřícím s ním se stýkati, nebo toho nezakazuje. — Suspense jest pokuta církevní, která může stihnouti jen duchovního a zakazuje vykonávati úkony buď svěcení, nebo úřadu, nebo přijímati důchody spojené s některým církevním úřadem. — Interdikt jest ta církevní pokuta, která zakazuje účastenství na službách Božích, přijímání svatých svátostí, církevní pohřeb. Jest osobní a místní; osobní, kterým stižena jest osoba; místní, který platí pro všecky, kteří na vytknutém místě bydlí. Při interdiktu místním nekonají se pravidelné služby Boží, neudílejí se svátosti: Nejsvětější Svátost Oltářní, svěcení na kněžství, poslední pomazání; nekonají se církevní pohřby. Účelem interdiktu místního bylo, aby křesťané vidouce, že se posvátné úkony nekonají nebo konají jen v míře velmi obmezené, donutili toho, jenž interdikt zavinil, aby činil pokání. Tak také v době Husově pronesen byl nad Prahou, dokud tam bude Hus, ovšem také na jiná místa, kam by přišel, interdikt místní. V Praze někteří duchovní služby Boží skutečně zastavili, jiní ne, z čehož povstaly veliké bouře a zmatky.

Žádná z těchto pokut není vymyšlena od kněží, jak bludně tvrdí Hus; také nejsou dílem Antikristovým, nýbrž náležejí k moci církevní trestající, jaká náleží každé společnosti, která se chce a má udržeti. Že i sebe nepatrnější společnost má právo nehodné členy vylučovati, o tom nepochybuje dojista nikdo; že má právo své zřízence úřadu zbaviti nebo úkony úřední jim zakázati, o tom nepochybuje také nikdo; proto náleží zajisté takové právo také církvi. Kristus Pán řekl o tom, kdo by neuposlechl církve: Budiž tobě jako pohan a publikán, t. j. jako člověk, který k církvi nenáleží; zdaž to není exkomunikace? Sv. Pavel, jak připomenuto, hříšného Korinťana skutečně z církve vyloučil a Titovi přikázal: „Člověka kacíře po jednom i po druhém napomenutí se varuj“ 3, 10, a apoštol lásky sv. Jan píše: „Přichází-li kdo k vám a nepřináší-li toho učení, nepřijímejte ho do domu, aniž ho pozdravujte“ ep. 2, 10. Již sněm nicaejský I. r. 325 sesadil kněze Aria, a cařihradský I. r. 381 biskupa Nestoria, kteří oba nad to posláni byli do vyhnanství.

2. Šest článků ze spisu Contra Paleč = Proti Pálčovi 

Tento článek není sice ve spise Husově slovně, ale věcně.

Ačkoliv Hus toto všecko psal, přece psal také 1. září 1413 — Palacký:  str. 19.—20. — list papeži Janu XXIII., a v listu tom nazývá Řím Apoštolskou Stolicí (), ano svatou stolicí apoštolskou (). Hus píše: „Nedostavil jsem se osobně, ale ustanovil jsem obhájce a prokurátory, chtěje býti poslušen svaté stolice apoštolské. Proto Nejvyšší Kristův náměstku! Pokorně se dovolávám milosrdenství Vaší Svatosti, aby mne milostivě ráčila oprositi, abych se nemusel dostaviti osobně.“ A kardinálům psal téhož dne a téhož roku: „Otcové v Kristu nejdůstojnější, kteří jste odznakem apoštolů, poněvadž jste postaveni jako hlavní světla.“ Tu mluví o svatém sboru kardinálů, o nejdůstojnějším v Kristu otci, arcibiskupu Zbyňkovi, o svatém Otci Řehoři XII. ().

Také tento článek není ve spise Husově doslovně, ale smysl tam jest. Hus zde má na paměti slova Kristova: „Kdo nevchází dveřmi do ovčince, ale jinudy vstupuje, ten jest zloděj a lotr.“ Jan 10, 1. — Z toho článku jest patrno, že dle Husa papeže činí papežem ctnostný život, ne volba vykonaná správně dle řádu lidského, ano ani volba vykonaná samým Bohem. Hus se dovolává Jidáše, kterého vyvolil sám Kristus; a přece prý ani Jidáš nestal se apoštolem cestou správnou, nýbrž nepravou, jak dokázal svým životem. Patrno, že Hus chtěl opravovati i Krista Pána. Vždyť Písmo zřejmě učí, že Pán si vyvolil Jidáše sám; Luk. 6, 13 čteme: „A když byl den, povolal (Ježíš) učeníků svých, a vyvolil z nich dvanácte, kteréž i apoštoly nazval.“ A Kristus Pán řekl ke všem apoštolům, tedy i k Jidášovi: „Zdali jsem já vás dvanácte nevyvolil? a jeden z vás jest ďábel.“ Jan 6, 71. Tedy, ačkoliv nazývá Jidáše ďáblem, přece o něm praví, že jest Jím vyvolen, a proto skutečným apoštolem. Nevešel do úřadu apoštolského odjinud, nýbrž vešel Kristem, ale přes toto vyznamenání se zvrhl. — Proto nesprávně učil Hus, že nemravný život jest známkou nesprávného a neplatného nabytí úřadu.

45 článků Viklefových bylo v Praze odsouzeno častěji; roku 1382 odsoudil sněm církevní v Londýně 24 články; když se počaly spisy a učení Viklefovo šířiti na universitě pražské, zkoumal Jan Hübner v Praze spisy Viklefovy důkladněji a shledal v nich ještě 21 článků závadných; tak povstalo 45 pověstných článků, o něž bylo v Praze tolik hádek. 28. května 1403 odsoudila je universita pražská spolu s kapitulou po prvé. Pak byly odsouzeny častěji, zejména 10. července 1412 na Žebráku, a 16. července 1412 ve schůzi na radnici v Praze. A toto odsouzení myslil Hus, když praví, že byly doktory odsouzeny nespravedlivě a nerozumně. — Že náhled Husův jest zcela bludný, musí uznati každý, kdo z nich uváží aspoň některé. Tak na př. čl. 1. zní: Podstata chleba hmotného a podobně podstata vína hmotného zůstávají ve Svátosti Oltářní. — Tím učil Viklef tak zvané remanenci. Čl. 4. Je-li biskup nebo kněz ve hříchu smrtelném, nesvětí na kněžství, neposvěcuje, neobětuje, nekřti. 6. Bůh musí poslouchati ďábla. 8. Je-li papež předzvěděný a zlý a proto údem ďáblovým, nemá moci nad věřícími od nikoho jiného leč od císaře. 15. Není pánem světským, není prelátem, není biskupem ten, jenž jest v hříchu smrtelném. 27. Vše se děje neúprosnou nutností. 29. University, studia, školy, promoce a stolice učitelské v nich jsou zavedeny pošetilým pohanstvím; církvi prospívají tolik, jako ďábel. 37. Církev římská jest sbor ďáblův a papež není nejbližší a bezprostřední náměstek Kristův a apoštolů. 45. Všecky řehole bez rozdílu byly zavedeny ďáblem.

3. Čtyři články ze spisu  = Proti Stanislavu ze Znojma 

Těmito čtyřmi články vykládá Hus své náhledy o platnosti a potřebě papeže. Dle čl. 26. nerozhoduje o tom, je-li papež řádným papežem, biskup řádným biskupem, správně vykonaná volba, nýbrž ctnostný život; k ctnostnému životu činí člověka schopným Bůh; proto čím žije člověk ctnostněji, tím více této schopnosti od Boha dostává, a tím více tudíž sám Bůh dokazuje, že tento papež nebo biskup jest Jím poslán. Dle čl. 27. není ani Krista k zachování církve potřebí, vždyť Hus nepraví: Není potřebí jedné viditelné hlavy, nýbrž praví: Hlavy, tedy vůbec, ať jest jakákoliv. K čl. 28. připomínáme, že jest ovšem úplně možno, že by Kristus sám, tedy bez lidí, ať jsou jacíkoliv, mohl církev svou říditi lépe, než jest řízena, ale neběží o to, co by Kristus učiniti mohl, nýbrž co opravdu ustanovil; Štítný kdesi praví, že i po mrzutém žlabu teče čistá voda; proč by tedy papež řádné zvolený, byť i hříšníkem byl, nemohl dobře říditi církev? Třeba rozeznávati úřad a hodnost osobní. — V čl. 29. Hus zapomíná, že prvním papežem byl sv. Petr; že jest na nejvyšším stupni možno, že by papež nemusel býti, není pochybnosti; ale otázka jest, je-li to možno za těch podmínek a okolností, za kterých církev svou ustanovil Kristus. Tu třeba říci, že jak dlouho bude církev Kristova, tak dlouho musí býti také papežové. Ostatně sám Hus dokázal, že papežové nejsou zbyteční; vždyť k nim appelloval.

4. Článek třicátý 

Článek tento jest složen ze spisu proti Pálčovi:  = Je-li papež, biskup nebo prelát ve hříchu smrtelném, není papežem, biskupem, prelátem, , a ze slov, která k tomuto místu Hus veřejně při soudu doložil a hájil: „Ano, ani král není hodně králem před Bohem, je-li ve hříchu smrtelném.“

Ostatně Hus tento článek v pojednání  = O desátcích, spisů latinských díl I., str. 159.—166., v kolleji Karlově 1412 po svátku sv. Víta veřejně hájil. Tu vykládaje článek tento výslovně praví, že v něm třeba rozeznávati tři části: 1. Není pánem světským ten, kdo jest v hříchu smrtelném, 2. není prelátem ten, kdo jest v hříchu smrtelném, 3. není biskupem ten, kdo jest ve hříchu smrtelném. Jest pravda, že Hus na konci svého výkladu smysl článku zmírňuje, pravě, že není hodně a spravedlivě pánem světským ten, kdo jest ve hříchu smrtelném; avšak když církev soudí některé učení, zejména některý spis, nemůže se tázati, jak mu rozuměl jeho původce — zde Hus, vlastně Viklef, poněvadž tento článek jest celý Viklefův — nýbrž musí vše bráti v tom smyslu, který jest nejbližší a nejzřetelnější, a jak učení a spisu rozumí každý člověk, který učení slyší nebo spis čte a čísti bude. A kdyby lidé počali tento článek prováděti prakticky, kam by to vedlo? Není-li pánem světským ten člověk, který jest a pokud jest v hříchu smrtelném, nenáležejí mu právem statky, které má; proto si je může, ano docela má přivlastniti člověk jiný, ctnostný. Není prelát prelátem, biskup biskupem, když jsou v hříchu smrtelném, všecko co činí, jest neplatné; nemají také práva na své příjmy, na desátky a pod.; proto jim jich poddaní nemusí, ba ani nemají odváděti; a k tomu Hus veřejně lid také vybízel. — Mimo to, jak dokáže člověk, že nemá hříchu smrtelného? A jak snadno může člověk býti viněn ze hříchu smrtelného! Dále nejsou lidé tak převrácení a zvrhlí, že prohlašují za hřích smrtelný, co jím opravdu není, ba že mají docela ctnost za hřích, a naopak hřích svůj za ctnost? — Proto článek tento není jen proti víře, nýbrž podvrací celý společenský řád a vybízí k boji všech proti všem.