V přírodě/XCV.
Šustilo mladé rákosí,
volalo na mne, kývlo si,
rádo se někdy pozeptá,
rádo mi lecos pošeptá.

Zvláště kdy v luny potaji
děvčátka tam se brouzdají,
každá si něco zavzdychne —
rákosí hned to zachytne.

Ale dnes šustí ve zmatku:
stalo se tuhle děvčátku,
přišlo sem, srdce znavené,
okřálo, a je studené.

A co mně ještě s podivem:
rákosí jest jí stelivem,
poduška hlavě z leknínů,
přikryvka jen tak ze stínu.

A co mně divno nejvíce,
němé ty v smutku bělice:
postojí, sotva uvidí —
vše to nenašla u lidí.