Ohlas písní českých/Žehravý
To zlaté slunéčko
za mrakem se skrylo,
jak by ho za týden
na nebi nebylo.

Kam kouknu, tam se mi
tma sype do očí;
ach, kdy to slunéčko
zpod mraku vyskočí!

Chodím zarmoucena
a celá ztrápena,
co můj nejmilejší
hněvy ke mně chová.

Hněvá se, nevím proč —
slovem se neblíží,
raději než na mne
do kouta pohlíží.

Ptám-li se na něco,
jen hlavou pohodí:
dám-li mu dobrou noc,
ano neodpoví.

Tak všecka bývalá
v domě radost mizí:
máme se milovat,
a jsme jako cizí.

Snad jste vy, matičko,
jej na mne zezlila,
vždyť jsem já před vámi
vody nezkalila.

Nebo ty, sestřičko,
nepřeješ lásky nám:
přištíváš-li na mne,
naprav tě Pán Bůh sám.

Můj zlatý mužíčku,
jen mne tak nesužuj,
jestli jsem chybila,
radši mne vyhubuj.

Radši mne vyhubuj,
přijmu i zlá slova;
ale tvá nemluvnost
k smrti se mi rovná.

„S kýmpak jsi se vedla
ondyno na Újezd?
Však jsou tě viděli,
máš z toho pěknou čest!“

S kýmže jsem se vedla —
byl to můj bratříček,
provázel mě domů
večír přes lesíček.

Mužíčku můj milý!
byl jsi nelaskavým,
dělal jsi mně křivdu,
přece tě pohladím.