Ottův slovník naučný/Peloponnés
Peloponnés (), asi od polovice středověku  (což různě [i ze slov. , ] vykládáno; nejpravděpodobněji vzniklo jméno  přesmyčkou z , ), nejjižnější poloostrov evropský a jako Krym na všech téměř stranách uzavřený. Toliko na severovýchodě šíjí (Isthmem) 5 km širokou, která však za dob našich překopána jest , souvisí s balkánským poloostrovem. P. pokrývá 21.466 km² plochy, s ostrovy , ,  a  22.201 km², celkem asi s 900.000 ob. (r. 1889: 813.154 ob.), mezi nimiž asi 100.000 Albánců, hlavně na severu. P. obklíčen jest na sev. zálivy  a , na záp. mořem  se zálivem , na jihu zálivy  a , na východé mořem  a zálivy  i , sám pak vniká do moře v jihu dvěma poloostrovy,  i dvojklaným  a na východě . Povrch jest hornatý. Jádro činí středohorská vysočina arkadska, lesnatá a neschůdná, z níž k západu a jihu vytékají největší řeky poloostrovské,  (),  () a  (). Severní lem vysočiny této skládá se z vysokých pohoří  (, 2225 m),  (, 2355 m) a  (, 2374 m), východní kraj činí řada výšin, mezi nimiž kraluje  (, 1772 m), na západě uzavírají Arkadii lesnaté výšiny, nejvýše pnoucí se  (, 1420 m), na jihu zdvihají se nízké vrchy s obtížnými však přechody. Od tohoto jádra odbíhají značné výšiny všemi směry k moři, nejznamenitější  (, 1940 m) a  (, 2409 m) v jihu, mezi nimi pak některá říčná údolí rozšiřují se v malé pobřežní nížiny,  a . Jižní poloha jest příčinou subtropického podnebí, které však na výšinách a planinách bývá nezřídka velmi drsné.

. Ve starověku byl P. pojmem pouze zeměpisným, ustupuje v pozadí před jmény hlavních svých částí, , , , ,  a . Původ jména jest neznám, pověst o  jest ze jména P. vytvořena. Nálezy nejnovějších dob v Řecku i Egyptě učiněné dosvědčují, že původní obyvatelé P-a oddávali se plavbě, kupčili s Egyptem, znali písmo (»aegejské« nebo »krétské«) a prospívali v umění periody trójské i mykénské. Politicky snad byli závislí na Krétě, za dob XVIII. dyn. však přinášeli dary velikým faraonům egyptským, zejména  III. a  II. (viz ). Mezitím vznikly na P-e mocné hrady, položené na výběžcích horských opodál moře, jako , , ,  (pozdější ), Pylos v , avšak i v údolích říčných, jako  a , na nichž vládla bojovná a dobrodružná knížata. Zachoval-li se v básních homérských reflex vzpomínek na historický ráz doby mykénské, tož byly Mykény tehdy politickým středem P-a a sídlem »širovládných« , kteří za XIX. a XX. dyn. s vladaři podřízenými účastnili se plaveb a loupeží národů námořských. Tím vysvětlují se isolované zprávy o výbojích Arkadův a Achaiů z P-a na ostrově Kypru. Obyvatelé tehdejšího P-a zváni byli  anebo . Poměry tyto zvrtly se příchodem Dóriův a s nimi spojených Aiolů. Vzniklyť dórské státy v Lakónii, Messénii, Argu, Korinthu a Sikyoně, aiolský stát v Elidě a Achaiové zatlačeni na severní pobřeží; toliko Arkadia zachovala si původní obyvatelstvo. Odtud byli Dóriové lidem v P-u panujícím, vykonávajíce vůdčí úlohu nejprve z Argu, později ze Sparty. Ve všech dórských státech vyvinula se dórská oligarchie, která široké vrstvy původního obyvatelstva udržovala v poddanství a zmocnila se vedení přední poloostrovské slavnosti na Diovu počest v Olympii. Spartě náleží zásluha, že zorganisovala rozptýlené síly p-ské v mohutný útvar politický. Podrobivši si Messénii a odňavši Argu Kynúrii s Kythérou, přestala Sparta na výbojích dosavadních, jichž udržování převyšovalo fysické síly nevelikého počtu spoluobčanů, a jala se uzavírati úmluvy, nejprve s , jimiž jednotlivým městům samobytnost politická zůstavena, tato však zavázána přispívati Spartě branně a ve všech příčinách chovati se ku Spartě přátelsky. Tak vznikl v VI. století př. Kr. P-ský spolek s hégemonií spartskou. Sparta svolávala spojence k poradám, při nichž sice každý účastník měl jeden hlas, ale Spartě náleželo řízení a ve válce vedení. V době největšího svého rozvoje před perskými válkami soustřeďoval v sobě P-ský spolek celý poloostrov kromě Arga. Za perských válek i Athény a mnohé ostrovy podřídily se velení spartskému, když však r. 477 př. Kr. vznikl za náčelnictví Athén , za  (v. t.) v říši Athénskou proměněný, nastala doba stoletých téměř zápasův o hégemonii mezi Spartou a Athénami. Šťastným pro Spartu výsledkem  (v. t.) rozšířen byl roku 404 spolek peloponnéský po všech končinách řeckých, ale formálně byl zrušen . Sparta odtud bylatoliko vykonavatelem míru, bitvou u  r. 371 př. Kr. ztratila však přednost svou navždy.  způsobil, že Arkadové se soustředili v mocný stát, a obnovil Messénii. Poslední pokus Sparty o nabytí ztracené moci zmařen r. 330 porážkou u Megalopole. Za dob diadochů přejal snahy Sparty , kterýž stál v popředí P-a až do vítězství Římanů r. 146 př. Kr. Stálými boji byl P. vysílen a vylidněn, teprve pak za římské doby počal se hospodářsky opět zvelebovati. Když však r. 395 po Kr. trvale přiřčen říši Východořímské, byl úpadek jeho zpečetěn. Ku konci VI. stol. pronikli do P-a Slované. a zabrali největší čásť vnitrozemí. Řecký živel zachoval se toliko v městech přístavních. Teprve za makedonské dynastie, když slovanské státy na Balkáně podlehly převaze byzantské, podařilo se s přibráním Albánců Slovany P-ské odnárodniti. R. 1204 opanovali druhou čásť P-a křižáci IV. výpravy a založili nové středy,  na sev. pomoří,  v Lakonii. Byzantinci obnovili r. 1265 panství své nad Mistrou, kteráž stala se sídlem zvláštního řeckého despotství, spravovaného mladšími členy rodu . Řekové i křižáci s počátku navzájem se potírali, ale již ku konci XIV. stol. byli přinuceni spojiti se k obraně proti Turkům, kteří r. 1459 vyvrácením despotství v Mistře podrobili si veškeren P.  stala se středem správy turecké. Styky obchodní se západem byly příčinou, že v P-e řecký duch nikdy zcela neutuchl, ano od konce XVII. stol. stavěl se P. v čelo národních snah řeckých. Roku 1321 v P-e vzniklo povstání, které vedlo k osvobození Řeků. Příčinou těchto příznivých poměrů byly společenské řády, které i za turecké doby dopouštěly spojování sil v panstvích kmenových. Nejpřednějším zjevem toho druhu byla  v horách lakónských. Po zřízení království Hellénského počal se P. rychle zvelebovati hospodářsky i kulturně. Dnes skládá se P. ze šesti nomarchií (Argolis-Korinthia, Arkádia, Achaia-Élis, Messénia, Lakónia a Zakynthos). Srov. A. Curtius, Peloponnesos. I.–II. (Gotha, 1351 až 1852); Clark, Peloponnesus (Londýn, 1858). Pšk.

Geografie Řecka v Ottově slovníku naučném