Poesie (nová řada)/Z jeviště světa/X
A dál zas příhod děsných snuje se rej zpilý:
přepady, vraždy, obce zbité k pni až dolů,
dav upírů se brodí krví zotročilý,
jenž klne osudu a rovněž klet je spolu.

Práv, lidskosti i zdání zdeptáno v té chvíli;
poušť shnilost prosákla, z ní tká si aureolu,
svět hrůzou přesycen a chor se k hrobu chýlí
a nebe mlčící jal úžas a děs bolu.

Jen luza, vřavou zpita, s plesem na vše patří
a neví, porážky a vítězství že platí,
a na krev nemyslí svých otců, synů, bratří.

Ta neví, že jest Helotem, že vykrvácí,
leč tleská k vraždám na scéně, chce dál se smáti,
a hrobům rouhajíc se, hodnost lidskou ztrácí.