Na šachtě/Díl III/XVI
Soukupa odsoudili na tři neděle do vězení, tak to šlo
od úst k ústům. Na »Hermině« soudili, že dostane víc.
Hádali, že za zmařené tři životy dostane několik let.
Soudce nebyl toho náhledu.

Ředitel hleděl celou onu hroznou událost vylíčiti jako
skutek zlomyslný, jako výslednici sociálně demokratického učení, ale Dušan jako závodní vydal Soukupovi nejlepší vysvědčení. Nejvíce na váhu padalo, že
Soukup byl v ten den neobyčejně rozčilen. Závodní
Dušan otevřeně řekl soudci, že hodinu před onou osudnou chvílí měl se Soukupem výstup, v němž pozoroval
na něm neobyčejné vzrušení, a z jeho odpovědí že
mohlo vzniknouti později i takové podráždění nervů,
hraničící s úplným rozrušením, v jakémsi stadiu počátků šílenství.

Soudce se přidal k tomuto náhledu.

Soukup před soudem podával toho důkazy. Stál tu
bledý, zsinalý, beze slov obrany. Nechať mluvil ředitel,
co mu diktovala zášť: mlčel. Nechať mluvil Dušan aneb strojníci, Materna a jiní, v jeho prospěch — rovněž
mlčel. Jako by nechápal. Nebránil se, neodmlouval, ani
nevymlouval. Dušan sám navrhoval lékařské zjištění,
je-li Soukup normálně zdráv, aneb zdali aspoň mohl
se octnout ve stavu takového nervového vzrušení,
v němž by bez zlého úmyslu byl položil ruku na páku
a tudíž bez vědomí vlastní vůle spustil stroj a spáchal
onen hrozný skutek.

Až líto bylo všem Soukupa. Stál tu jako vinník, jako
člověk, volající: »Jsem vinen. Suďte a trestejte!« Soudce byl člověk mírný a spravedlivý, nehledící na skutek
sám, ale na jeho pohnutky a příčiny. Uznal Dušanovy
vývody a dal Soukupa prohlédnouti lékařem. A výsledek vyzněl pro Soukupa příznivě. Lékař dokázal
ze své praxe, že z podobného stavu neurčitosti, v němž
vůle není ovládána rozumem, může vzniknouti skutek
třebas tak hrozný, jako tento, vykonaný pod dojmem
jistého druhu sugesce. Je to možné ve chvílích neobyčejného rozčilení u lidí prudkých povah cholerického
zatížení.

A soudce uvěřil.

Bylo až trapno hleděti na Soukupa. Na otázky soudcovy odpovídal suše, nezapíral, přisvědčoval, co mu
řekli, a byl by se přiznal ke všemu. Zdálo se, že se chce
za každou cenu zbaviti života.

Soudce použil dobrodiní zákona, vyměřil mu trest
pouze za neopatrnost, nikoliv za spáchaný zločin, zničení tří životů.

Za Soukupem se zavřela žalářní vrata. Bylo mu
skoro blaze, že si odpykává trest za spáchaný skutek.
Cosi jako uspokojení projelo mu srdcem — při výměře
trestu; nikoliv proto, že byl malý, ale proto, že cítil,
jak velice se na soudruzích prohřešil, svou neopatrností
o životy je připraviv.

Tak se mu v očích zajiskřilo, když vycházel na chod-
bu, kde stála Bětuška s dětmi v usedavém pláči. Ani
ji neoslovil, jako by ji neviděl. S hlavou sklopenou
kráčel chodbou se žalářníkem. Jako by se styděl před
lidmi.

Než mohla Bětuška osloviti muže, již odešel. Každý
ji strašil před přelíčením, že na léta bude uvězněn. Co
si počne? tak přemítala, zahloubávajíc se v hrozný
svůj osud.

Svědci jí vyprávěli, jak vše dopadlo.

Pozvedla oči k nebi. Do kanceláře se vedrala, ruce
chtěla soudci zlíbat. Musil jí vysvětlit, že nikoliv on,
ale zákon sám byl na straně Soukupa. Tam se dověděla, jak se Dušan Soukupa zastával a jaké vysvědčení mu dal. A Bětuška v radosti vybíhala ze soudní
budovy a rovnou cestou šla s dětmi do kostela a tak
vroucně se tam modlila a Bohu děkovala.

Tři neděle lehko přečká, a potom —? Ano! Co potom? — Bude Václav jiný? Bude? Zde byl otazník,
nezodpověděny závěr rodinného dramatu.

Doufala a modlila se. Hledala útěchu v modlitbě,
jinde ji nenalézajíc. Ano! Snad bude jiný! Všecko mu
odpouštěla již předem. Snad tam ve vězení přijde k rozumu a uvěří. Vždyť ho neklame, vždyť mu zůstala
a zůstane věrna. Až se vrátí, nastoupí znovu do práce
a budou opět šťastni.

A v těchto myšlenkách vřeleji a důvěrněji se modlila, jako by chtěla Boha obměkčit, vyprosit, aby svou
všemohoucností vrátil jí bývalé štěstí.

Doufala, že kalich utrpení již do dna vyprázdněn.
A zatím? — Nejtrpčí na dně zůstalo. Hořkost bolestí
vypila teprve do polovice.

Sotvaže uplynulo několik dní, sotva se smířila s osudem, důvěřujíc, že Bůh její prosbu vyslyší, přišel z ředitelství rozkaz — že se musí vystěhovat z panského
bytu. Okamžitě.

Jako když hrom z čistá jasna udeří, tak tato rána
zalomcovala její, z domněnek vybudovanou skutečností. Této rány nečekala, té zapomněla vmísiti ve své
výpočty. Stehovat — a ihned!

Železný to rozkaz!

Netázala se ani: kdo, proč a jak a kdy. Okamžité
chápala situaci. Věděla, co tím je řečeno. Opustit panský byt—ztráta práce! To jako nůž jí projelo srdcem.
Chápala, že se ocitá na pokraji propasti, v níž hučí
zkáza. Jediný ještě krok a zřítí se. Snad ani krok neschází, ale tíží jejího neštěstí urve se s ní kraj, a ona
sletí dolů — — —

A ve strachu a beznaději rozběhla se na závod. Již
již stála u dveří závodního, ale vrátila se. Uviděla tam
v předsíni několik horníků a mezi nimi Bogdu. Vzpomněla si, jak jí tam onehdy řekl to ošklivé slovo — —
Ne. Nepůjde! Do smrti k Dušanovi nepůjde.

Do ředitelny. Tak jí napadlo. Skoro v zoufalství se
potácela ke kanceláři ředitelově. Nepředpustili ji.
Úpěnlivě prosila, bolestně plakala. Nic. »Nesmí,« bylo
odpovědí sluhy. V dešti a sněhu stála před budovou
ředitelství, čekajíc ředitele. Zimy necítila, ničeho nestrádala. Co na tom, že je již odpoledne, a dosud nejedla. Jen dětí vzpomněla. Ale což — zde běží o život
všech. Musí obměkčit srdce toho, v jehož ruce spočívá
život jejich. Všech.

Kolem vycházeli úředníci. Již se setmělo a ona stále
čeká. Ví, že tento ředitel je Bohem, tvořícím blaho,
život, že jeho slovem vzniká ráj blaha, kde dříve bylo
peklo bídy. Je všemocný a v okruhu své působnosti
vševládný.

Konečně předjel kočár. Ano, již jde. Pes Argus již vyběhl a vida státi u dveří schoulenou ženu, zlostně
zavrčel. Ředitel vyšel a v tom okamžiku se mu vrhla
Soukupová k nohám, volajíc:

»Milostpane, zachraňte nás, nevyhánějte nás z panského bytu. Pro milosrdenství Boží —«

»Kdo je to?« tázal se ředitel sluhy, který nesl za
ním drahou plyšovou pokrývku na nohy.

»Soukupová,« zněla odpověď.

»Ach, Soukupová. Žena toho tam — Eh — Jděte
domů, paní Soukupová, nedám se na ulici obtěžovat.«

»Milosrdenství, milostpane, smilujte se nad námi — — —«

»Odveď tu paní a zavolej stráž,« poručil ředitel a
zavolal na psa: »Ruhig, Argus, komm her!«

Sluha odstrčil Soukupovou, až se naklonila k zemi.
Ředitel sedl do kočáru a odjížděl. Sluha uzamkl dveře.

Nevěděla, co počít, kam se obrátit. Šla bez cíle jen
pouhým zvykem a pudem samice za mláďaty. Nikoliv
starost matky, ani něžná péče, to vše jí srdcem neprobíhalo. Šla domů, poněvadž v tu chvíli nic jiného
učiniti nemohla, byly tam děti…

Cestou se již nemodlila; nikoliv proto, že její modlitba byla oslyšána, ale proto, že nemyslila na nic,
ani na modlitbu ani na Boha; poněvadž kolem ní zuřila próza všedního života, starosti, bídy a zoufalství.

Šla domů. Jak tam bude ještě dlouho? Doma. Dnes
tu lásku pocítila. Spěchala k dětem. Ozvala se v ní
matka — — —

A ředitel mezitím ujížděl k domovu.

»Naučím vás —« syčel mezi zuby. »Zkrotnete! Váš
odpor zlomím svou silnou vůlí, a kdybych vás nepotřeboval — — —« Ani nedomluvil. Jen tak mu přišlo
na mysl, jak tam u soudu se postavil závodní Dušan
proti němu. Proti němu! Svědecké jeho vývody porážel chválou Soukupa a jeho pracovitostí a zdatností.
Nebýti jeho, byl by tam Soukupa omočil na několik let.
Byl by té hydře urazil aspoň jednu hlavu, ale tak —
on, Dušan — stále jen svoji vedl. Soukup je takový
dnes, ale byl jiný, lepší, výborný.

A proto — eh — A tu mu přijde ona do cesty a opováží se — — —

Doma skoro rozmrzele se posadil k večeři.

Marné se namáhala Hedda i Ella rozveseliti otce,
aneb uhodnouti příčinu jeho mrzutosti. Irena poslední
dobou často omlouvala svou nepřítomnost chorobou.

Dnes ředitel postrádal její přítomnosti. Odešel brzy
od stolu a přímo k Ireně, již zastihl seděti na pohovce
zadumanou a skoro sklíčenou. Při pohledu na otce
ještě více zbledla a z jeho mrzuté tváře hádala příčinu
jeho příchodu.

»Přicházím, Irenko, ve věci důležité —« začal bez
okolků ředitel.

Irena hádala na nejhorší a skoro se zachvěla. Opanovala se, pokud mohla, a pravila:

»Jsem poněkud churava, papa.«

»Nebudu tě rozčilovat, jen informace.«

Irena si volněji oddychla.

»Přeješ si?« řekla skoro nedbale.

»Jak víš, byl soud se Soukupem. Závodní Dušan stál
otevřeně proti mně. Soukup je vinen smrtí tří lidí; je
to zuřivý socialista, nebezpečný člověk, mstivý, nevynechávající jediné příležitosti, aby po mně hodil kamenem, a tu, když spáchal zločin, stojí při něm závodní a svědčí skoro proti mým výrokům. Místo let,
dostal Soukup pouze tři týdny vězení.«

»Nu a?« —

»Tak to dále jíti nemůže. Autorita moje by tím
utrpěla. Chci věděti, co jest s Heddou. Kdyby se neucházel o Heddu, přičinil bych se, aby proti němu
dělníci něco spískali, a našla by se příležitost přeložiti
ho na jiný, menší závod, kde by mu jistě přešla všecka
snaha uplatňovat idee sociálně demokratické. Dušan
musí pryč, tak či onak. Buď jako můj zeť povýší a
přijde do ředitelství ve Vídni, anebo jako závodní Dušan poníží a utone neznám a neoceněn na některém
zanedbaném závodě. Proto chci věděti pravdu, jak to
stojí s ním a s Heddou. Poslední dobou odmítnuté
naše středy činí mne v té věci úplně nevidomým —«

Irena volně oddychovala a poslouchala otce s plnou
pozorností.

»Nevím, jak mnoho se Dušan provinil,« pravila, »ale
mohu ti říci, že každý tvůj krok a každé slovo proti
Dušanovi zasáhne Heddu, která žije jeho životem.
Dušan je dnes před veřejností nápadníkem Heddiným,
všeobecně se o tom mluví, a proto každý tvůj skutek
proti němu s toho stanoviska bude posuzován.«

»Ale něco se musí státi, a to rychle. Buď se vyjádří
a potom s ní půjde do Vídně, anebo — — —«

»Jen žádné přenáhlení, otče. Dušan ani Hedda nesmějí zvěděti, že my jejich sňatek urychlujeme. Jsou
to snílkové, žijící v blahu nejčistší lásky, a každá próza by je bolesně ranila. Nechť pomalu strom jejich
štěstí zapouští kořeny a bude trvalejší prchavé štěstí
života.« Tak smutně to řekla, jako v bolesti.

»Ale dovol, Irenko —«

»Uznávám,« přejala mu řeč, »že něco se státi musí.
Stojí zde otec a ženich proti sobě. Věřím, autorita tvoje
utrpěla, ale že nebyl Soukup tak vinen, jak se domníváš, jest jisto. Dušan nám vyprávěl celou událost, a
věř, že Soukup zlého úmyslu neměl. Je to náhoda; je
tu zvláštní stav člověka nevinně trpícího; muže, domnívajícího se, že má ženu nevěrnou; otce, vidoucího
v dětech hřích matčin. To jest ovšem omluvitelné pro
soudce i Dušana. Ty vidíš pouze vinníka a žádáš trest.
Toť vše. Odpusť, papá, že takto mluvím. Neobhajuji
socialisty, ale omlouvám bolest.

Než, promluvme o věci, o Heddě a Dušanovi. Něco
se státi musí, a to něco je sňatek. Viď, papá, sňatek.
Tof jediný »modus vivendi« v této choulostivé situaci.
A ten musíš uspíšiti ty.«

»Já? Snad nechceš, Irenko, abych šel a prosil Dušana, aby si vzal mou dceru? Učinil jsem, co otec učiniti může bez ublížení cti otcovské, ale více učiniti nemohu a nesmím. Uznej přece, že stojíme dnes tak vysoko. Jsme šlechtici —«

»Ach. papá! Šlechtici! Uznávám to. ale tak jako
mezi šlechtici jmen a rodu jsou padouši tisíckráte horší
než nejspodnější plebejčík, tak jsou tam dole v davu
bez jmen a titulů starých pergamenů šlechtici duchem
a mezi tyto šlechtice duchem náleží spíše závodní Dušan, než urozený pán z Reichensteinů.«

Ředitel všecek udiven díval se na Irenu. Nechápal
ani dosah toho, co mluvila. Nerozuměl. Irena mluvila
klidně, ale určitě.

»Nechápu tě, Ireno,« pravil otec, »a kdybych tě neznal tak dobře, myslil bych, že jsi nasákla theoriemi
Dušanovými. Mluvíš-li takto, jak bude mluvit Hedda?
Zdá se mi. že pokročilou nemocí matčinou náš dům se
všecek změnil.«

»Neboj se, papá. Nic se nezměnilo. Jen opravdověj-
šími jsme se stali. Toť vše. Než zůstaneme u Heddy.
Věřím, že by tobě bylo těžko u Dušana intervenovati,
a proto vše zařídím sama. Zbytečně bychom Heddu
postrašili. Ale jedno musíš provésti. Postup Dušana do
ústřední kanceláře vídeňské. Je to nutné, abychom se
mohli o něco skutečně opříti.«

»Dopíšu v té věci do Vídně.«

»A Reichenstein?« Irena jako by překousla toto slovo.

»Doufám, že Dušana doporučí. Mám po jeho odjezdu
úplně volnou ruku. Píše mně, že je churav a nejdéle
prý půl roku musí cestovati po Egyptě. V té věci běží
o pouhé jeho schválení. Ovšem velice by nám pomohla
tak nějaká zjevná vzpoura proti Dušanovi; byla by to
pěkná záminka.«

»Nuž, o ostatní se postarám sama.«

Vtom vběhla do pokoje Hedda a Ella.

»Pro Boha, pomoc — pomoc — matinka —« volala
Hedda plna zděšení.

»Matinka — papá — matinka nedýchá!«

»Co se stalo?« zvolali ředitel s Irenou.

»Matinka umírá — pro Boha — lékaře —« Hedda
s Ellou měly plné oči slz.

Ředitel běžel k telefonu.

Irena, Hedda i Ella chvátaly k matce.

Nemocná matka ležela na lůžku jako bez života.
Vyhublá, rty zamodralé, oči vpadlé. Tak tu ležela a
zdálo se, že odešla již tam, kam si přála…

Sotva vběhly dcery do pokoje, otevřela oči a vydechla. Postřehla na tvářích slzy, a jakoby záblesk
radosti přeletěl přes její tvář.

Přišel lékař a za ním ředitel.

Lékař zjistil, že žádné nebezpečí prozatím nehrozí.
»Srdce trochu neurčitě pracuje,« pravil a předepsal
léky.

Seděli tam kolem matky-trpitelky. V této chvíli, na
prahu smrti, našla celé své štěstí rodinné.

Kafrové injekce vrátily jí nový život, vlastně prodloužily. A v této chvíli se zdálo nemocné, že jest velice šťastna, že našla ztracenou lásku muže, jemuž po léta nemohla býti ženou, a oplakanou lásku dětí, jimž po léta nemohla býti matkou.