V přírodě/CXXXI.
Když byla jabloň plna růží,
mou duši lahodný jal sen —
mně světa mladost byla druží,
já prolíbal s ní noc a den.

Kraj v poupat mladotěsném šatě,
já člověk — dítě, s pravdou sen,
sny, myšlénky mé jako v zlatě,
a jako pravda lítly ven.

Pak celý svět byl jako z poupat,
jak z růží vykládaný sál,
myšlénky vstaly z hnízd a doupat,
a již co písně lítly dál.

Tu v duši zlatý úsměv házel
a milé chládky list i peň —
jak dítě prostý člověk vcházel,
a jako básník vyšel ven.