Doma/Dědeček


I. 
Naše lípa u chaloupky
stařenka tak stará,
novým listím, novým květem
oděla se z jara.

Dědeček náš podvečerem
ve vonný stín sedá,
zpátky hledí do života,
svého jara hledá.

K staré lípě každým rokem
jaro se zas vrací,
dědečka mráz neopustí,
až jej ve hrob zkácí.

Zmladlé větve ku sluníčku
vesele se točí —
dědečka nic nerozhřeje!
Slza kane z očí!

II. 
Včera jsem viděl dědečka
s hlavičkou střísněnou v mouce,
s vnoučetem zpíval, dováděl
a smál se na mladé louce;
to dítě bylo jako vonný květ
a děd v něm stiskal celičký svůj svět.

Dneska jsem viděl dědečka
s hlavičkou docela bílou,
právě když skládal v rakvičku
tu svoji dušinku milou,
vnoučátko rusé — podlomený květ
a děd v něm ztratil celičký svůj svět!