Sluncem a stínem/Před branou ráje
Juliu Zeyerovi
    S bran třeskotem se zavřel Eden jasný,
vstup chmurný anděl bránil země synu,
zemdlena Eva sklesla v palmy stínu
a slzy vyhrkly jí ve zrak řasný.

    Jak hrozný je ten anděl! — výkřik hlasný
se vydral z jejích úst. — Ó chraň mne, zhynu!
A muž, skráň opíraje v jejím klínu,
Je hrozný, děl jak v snu, — a přec je krásný!

    Jak chvějící se bílá holubice
upřela k muži zrak svůj zarosený;
a šli. — Pak práce pot jim skropil líce.
A večer v kraj kdy zřel v červánků jasu
a v roli svou a v smavý zrak své ženy,
děl: Nejsme bídni, Bůh nám nechal krásu.