Pozdní rozhovor
Létavice, prchlá léta,
kolik je věcí z vajec vystavěno
tak jako Karlův most?
Vždyť to, co máme, je jen jméno
a se všech stran kdos o nás metá
své kostky, čirou náhodnost.

― Ty aspoň někde jsi,
tvá tolik jasná hlava,
co z ní je, co je z ní?
Můj part cos rozhlodává,
já skládám partesy,
které už nedozní.

Rozhrnu hlínu, vložím je tam,
přehraj mi něco, přeslechnu-li,
musím jít blíže, k tobě blíž,
tatínku!
            ― Synu, mluvím z dáli,
můj hlas, můj hlas je nářek světa,
snad uslyšíš.

8. XII. 1939.

Poezie