Plamínky/Píseň o zlaté přílbě
Tak zvolna táhli černí koně 
mi zrezavělý, starý pluh. 
Zas rovné brázdy vzpomínkami 
jsem oral, starý dobrodruh. 

A slunce hřálo. V tichém poli 
se šeptalo o příštích žních. 
Zas vzpomínal jsem hospodářů 
už přede mnou též podivných. 

Pták zpíval, k nebi vzhůru cíle 
dnes směšněsměšným letem svým. 
A já se smál svým divným dojmům, 
svým směšněsměšným perutím. 

Mí koně ržáli. Koně černí 
zaržáli náhle z hluboka. 
Pluh zarazil se. Co jen skrývá 
má brázda směšně hluboká? 

Je kámen to, či balvan — skála? 
Zrak vlhne, prudce chví se ret: 
Hle, zlatá přílba! Zlatá přílba! 
— Já neměl tak v hloub zajíždět!