Z domova/Hodiny
Hodiny staré visí v jizbě mé,
již v ní tak léta spolu žijeme.

Visely u nás doma před léty,
jsou vzpomínky v nich čisté zaklety.

Mé oči dosud zůstávají tkvět
tam, kde se na nich velký pestří květ.

A srdce s nimi ťuká poznovu,
jak ťukávalo v chudém domovu.

Když v černé noci zlý mne budí sen,
a v smutné ticho ony tepou jen,

tu srdce mého rozbouřený hlas
jich tepem klidným konejší se zas.

Hned vytratí se snové děsící
a cítím se zas v rodné světnici,

dech dvojích ňader slyším znavený,
jak na srdcích by měly kameny - -

Páž náhle drahou cítím na šíji,
jak blíž mne k sobě vroucně přivíjí.

A klid jak zvolna plyne v duši mou,
jen tikot hodin vlídně zvučí tmou…

(1908)