Kalendář Zlaté Prahy/1895/Pytlák
Svou pušku chyt’ a z domu vyběh’ kvapem,
na dítě nevzhlédnuv ni na svou ženu,
pak mih’ se stínem za skalní tam stěnu
a v les se drápal kamenitým slapem.

Byl divokým a neurvalým chlapem
a práci měl on všady uzavřenu.
„Má hajný pušku,“ říkal, „dobrou fenu,
my přece stále na paty mu šlapem.“

V tom v daleku kdes houkla střelná rána
a za ní druhá, mocná, pronikavá.
A žena stojí, náhlou hrůzou štvána.

A čeká — muž se nevrací — noc tmavá…
Jen v hodinách to smutným hrklo rázem
a závaží jak hlava spadlo na zem.

Poezie