Výbor z Květů zla II./Léthé
Pojď v náruč mou, má hluchá ukrutnice,
má tygřice, ty stvůro unylá,
chci, by má ruka s chvěním hroužila
se dlouho v houští těžké tvojí kštice.

A v sukních tvých, z nichž vůně tvoje vlá,
chci pohřbíti svou hlavu, plnou bolu,
a dýchat, co květ na vadnoucím stvolu,
puch sladký, jejž má láska zemřelá.

A spáti chci! spíš spáti, nežli žíti!
V tak sladkém snu, jak smrt jen může dát,
chci bez výtek polibky rozsévat
v tvou krásnou pleť, jež mědí hladkou svítí.

Bych pohltil zvuk vzdechů ztišených,
nic nad propast mi tvého lůžka není;
dlí na tvých ústech věčné zapomnění,
proud Léthy v políbeních plyne tvých.

Já sudby své, v níž teď má slast je pravá,
chci poslouchat, jak napřed určený,
jak mučedník nevinně souzený,
jenž ohněm svým svá muka rozdmychává.

Bych utápěl svůj vztek, já budu ssát
i nepenthes i bolehlavu léky
v těch poupatech, kde končí ňader vděky,
v nichž nelze vůbec srdce vyhledat.

(Květy 1915)

es:El leteo
fr:Épaves (1866)/Le Léthé