Cesta do Itálie/Resciutta, Venzone, Ospitaletto
Ačkoli potok Germánii od Itálie dělící jen několik kročejů v šíři obsahuje, přece přejití přes jeho kamenný mostek k podívení veliký rozdíl téměř ve všem působí: řeč, pohled a jednání obyvatelů, jejich oděv, položení krajů, výnosy země, povětří, vše jedním okamžením tak se mění, že příchozí přízeň velikou přirozenosti, kteréž Itálie před jinými krajinami tak hojně požívá, patrně poznati musí. Vchod tento do Itálie zde tak horami zoužený jest, že městečkem Pontebba, které z jedinké ulice pozůstává, dva vozové jeden druhému vyhnouti se nemohou. Odtud dále nic jiného než skálostěny z obou stran a svaté, modré nebe nad nimi viděti není.

Řečice Fella, u Tarvis ještě hrčící potok, zde pod nohama hučí a hlubokými výmoly přes hrubé, skalné rozvaliny bloudí, kteréž časové od hor odtrhavše, sem tam po roklích rozhodili. Voda tratí se brzy pod překlopy skalné, brzy nalevo k podmletí břehů běží. — Dědiny s nízkými střechami svými, kurkami pobitými, v špinavém výhledu s skrovnými okénky tím více cizinci do očí vpadají, čím více se způsobem v stavení od německých rozeznávájí; jsou nejinák než veskrz z kamena vystaveny, kterýžto způsob z ohledu ohně velmi bezpečný, příhodný, užitečný, chvalný a rakouským krajinám, nejvíce však v naší milé vlasti, následování hodný jest, poněvadž ty nejsmutnější příhody ještě nás poučiti nemohly, abychom s ohněm opatrněji zacházeli; téměř dokázati možné, že za každých sto let celá česká země jednou vyhoří. Zdejší obyvatele při vyslovení záhubného jména oheň hrůza neotřásá, neb nikdý se takových strašlivých příhod jako my nedočkali; ba ani nářadí k hašení, jako stříkačky, trháče, kopáče, košíky, žebříky atd., málo neb dokonce neznají, a které vždy řídčeji nalezáme, čím hlouběji do Vlach vstupujeme, až pak v římských zemích a v neapolských krajinách téměř žádné obrany proti ohni třeba není. — Mnohý rolník by si u nás zámek za ty peníze vystavěti mohl, které jeho praděd, děd, otec, on a syn, snad i vnuk na statek vynaložili, a přece pravnuk po vytrpeném ohni zase jako praděd a otec klec pro své obydlí si vroubí, došky pošívá a s hořící loučí do stodoly chodí. Kdo tak, a ne jinák za dobré uznal, daremná mu rada! V kraji počíná selstvo vzdělanější býti a přednost kamenného stavení uznává; po vyhoření aspoň mu ostanou zdě, které zase přikrýti a za brzký čas v nich obývati může.

Lehkým, pleským kamením, ba i nablízku takových skal, střechy krýti, tak jako ve Francii, málokde spatřujeme. Kdyby vlaské vesnice něco obílenější byly, před naše bych je postavil, jinák ale proti veselému pohledu německých vesnic, obílených, stromy košatými a sady obrostlých, v přívětivém pohledu vzádu státi musejí.

Hejna žebráků, kterých na sta za vozem se žene, cizího velmi obtěžují. Běda, kdo ze začátku, outrpností jsa hnut, jednomu almužny udělil; jako sršně za ním na čtvrt hodiny cesty se ženou; žádná urputnost, lání a nemilosrdnost nespomáhá; přece s vozem běží, prosí, naříkají, pláčí a se modlí, takže posléz k rozzlobení nutí, a to čím dále, tím hůře. Zahrčí-li po vesnici vůz, všech chaloupek dvéře se otvírají a celé rodiny k vozu se ženou; jsou-li dvéře uzké, okny skákají, a tak s strachem vesnicím se blížíme.

Místo naší vrby sází Vlach po mezích a všude, kde jen místa pro strom, moruše. Postava nerovná, shrbacená, sukovatá těchto stromů oko uráží. Mimo moruše rolníci žádné lesy, žádné jiné dříví nemají; z té jedí hedbávníci, ní se živějí kozy, listem jejím pod dobytek se stele, pruty se z ní k pletivu, jiné k spálení řeží, a tak sotva kde letorost vyhnala, již žabka ji sřízá, což stromu nepatrný, chudý, nepodařilý pohled dává.

Vedle pšenice stojí řepa a v žitě zemčata zrají, len vedle kukuruce roste a mezi tím morušový strom, o který se vinný keř otáčí, shrbacený stojí; jedním slovem Vlach všecko, čeho v domě k stravě mu třeba, na svém poli seje.

Po návsích, u poštovských domů a hospod houfové nádeníků a roztrhanců stojí, jenž zahálkou den maří, na velkomyslnost cizích spoléhají, vypravováním, hrou a jiným vyražením se baví, a mladé, silné ženy lenivě na prahu chaloupek s holýma rukama se vyhřívají.

Na stěnách domků přes střechy a nad silnicí vinní keřové své roztahují ramena a tvoří příjemné loubí, pod kterým se jako vítěznou jede branou. V tomto okolí však ještě vinní keřové řídce rostou a daleko většího hlídání než hloubě v Itálii potřebují.

Jakousi osamělou tvrzkou se jede, jenž v poslední válce vnově obezděna byla, i vidí se na stavení, kterak brzy od jedné, brzy od druhé strany k hájení cesty se potřebovala.

Od Resciutty hory pomalu a pomalu zase tak nepozorovaně se níží, jak se vyvěžily, a rovina šířící, kterouž prchlí, z hor sem se sbíhající proudové oblátkem a pískem zanášejí, prohled otvírá až u Gemony, pak dálné zahrady, zděmi vysokými vůkol ohražené, se keřejí.

Všecky tyto ohrady se zdají morušovým býti lesem, kde se o každý strom vinný keř věrně otáčí. Městečka Venzone rádní dům, v starém římském slohu stavený, příchozího ku pozornosti nabízí.

Nedaleko odtud řeka Tagliamento nadřečenou Fellu vpívá. V Ospitaletto mnoho starých domů nacházíme a zdi městské, ještě nerozvalené, stojí. Naše městečka jsou větším dílem lidoprázdné a na ulici mnohdykrát za celý den pět lidí se neuhlídá. Zde to jinák: dílem zahálečů sem tam se množství klátí, prodávači své krámy od jednoho k druhému procházeti nechávají a řemeslníci ne v domích, nýbrž pod nebem všeobecně pracují, a tak místu veselosti dočlávají.