Poesie francouzská nové doby/Noční stráž černocha
Hle, slunce noci již na skalné břehy svítí!
Zde v písku pustiny jak dlouho budem dlít?
Pojď, na ramena svá chci jemně tebe vzít!
Ó vzbuď se, pane můj! či nechceš k lidem jíti?
Cos zavřel oči své, to třetí den jest již:
          ó pane můj, zda stále spíš?

Svým letem skácela bouř lesy platanové,
loď naše zmizela bez plachet ve vlnách;
s tvé skráně bledé smyl jsem krve teplý nach,
pojď, chýše otevrou nám chudí černochové!
Cos zavřel oči své, to třetí den jest již:
          ó pane můj, zda stále spíš?

Co asi se ti zdá, tím nadarmo se trudím;
ó dlouhý je to sen! zda jitro skončí jej?
Zda stiskneš ruku mou, jak byl tvůj obyčej?
Jak vzplane jitřenka, já tebe jistě vzbudím!
Cos zavřel oči své, to třetí den jest již:
          ó pane můj, zda stále spíš?

Však juž se na břehu rdí záře purpurová
a člunek rybářský proud tiše nese dál;
pojď!… bledé čelo tvé jest chladné — jaký žal!
Ó kdybys promluvil, bych mysli nabyl znova!
Cos zavřel oči své, to třetí den jest již;
          ó pane můj, zda stále spíš?

Poezie

fr:La Veillée du nègre