Ottův slovník naučný/Pašijový týden
Pašijový týden jenž počíná se Květnou nedělí a trvá až do Vzkříšení Páně, má jméno své po  (v. t.). Církevní název jeho jest  nebo , lat. , h. magna. U Rusů p. t. sluje sedmica strastnaja, u Poláků . Dni jeho posvěceny jsou památce na nejhlubší ponížení J. Krista, tichému zármutku a lítosti nad jeho utrpením a smrtí. V  svěcení ratolestí (větévek palmových, olivových, jívových i j.) a průvod s ratolestmi jest obrazem vjezdu Kristova do Jerusalema. V pondělí čte se evangelium o ženě kající, jež vonnou mastí pomazala nohy Páně; v úterý a ve středu jsou pašije. Při kněžských hodinkách t. zv. temných () dojímají zvláště zpěvy z Jeremiáše proroka a modlitba: »Kristus stal se pro nás poslušným až ke smrti«. V , kdy počíná se přísný půst p-vého téhodne, mše sv. v bílých paramentech představuje poslední večeři Páně. Duchovenstvo přijímá Tělo Páně z rukou celebranta. V kathedrálních chrámech biskupové světí sv. oleje a myjí nohy dvanácti starcům. Při Gloria toho dne zavzní hlahol všech zvonů, ale potom zvonění umlká až do Bílé soboty. Po mši sv. přenáší se velebná svátost na poboční oltář, načež ostatní oltáře bývají zbavovány všech okras (denudace). Obřady  jsou tyto: prostrace (duchovenstvo vrhá se na tvář před oltářem), dvé čtení ze Starého zákona, pašije podle sepsání sv. Jana, přímluvné modlitby za všechny lidi, odhalování sv. kříže a klanění se jemu (adorace), zpěv výčitek (improperia), přenesení sv. hostie na hlavní oltář, liturgie podobná mši sv. () a vystavení velebné svátosti v božím hrobě. V  na prostranství před chrámem světí se nový oheň (t. zv. ) a pět kadidlových zrn. Následuje obřad vnášení nového ohně do chrámu (), žehnání paškálu, čtení 12 proroctví ze Starého zákona, svěcení křestní vody, litanie ke všem svatým, mše sv., při níž zase zvony kostelní se rozezvučí a ozve nejprve radostné Alleluja. Pravoslavná církev počíná »strastný« týden v pondělí po Květné neděli. Obřady, jimiž ctí památku smírné oběti na kříži, liší se od ceremonií katolických zvláště tím, jak znázorňován jest pohřeb Páně. Na Veliký pátek po nešporách (velikaja večernja) duchovenstvo snímá s oltáře plaščanicu (rubáš, symbol mrtvého těla Kristova), prostírá ji na zemi uprostřed kostela, okuřuje kadidlem a dává líbati věřícím. V Bílou sobotu plaščanica nesena jest v průvodě pohřebním kolem chrámu a složena zase na předešlé místo k veřejnému uctívání. — U národův germánských a slovanských velikonoce vstoupily na místo svátků, kterými prve vítězství jara nad zimou bylo oslavováno. Z té příčiny mnohé zvyklosti p-vého téhodne, buď posud v lidu zachovalé nebo z dějin nám povědomé, mají aspoň s některého dílu ráz předkřesťanský. Vzpomínáme zejména na obyčej rolníkův vsazovati posvěcené ratolístky do rohů polí, hotovení pečiva, t. zv. jidášků, jež s medem se požívají, umývání obličeje a rukou pod širým nebem, prve než slunce vyjde, vhánění dobytka do vody v téže době, pouštění dřevěných křížků po vodě, vymetání příbytků, když zvoní se poprvé v Bílou sobotu, ukládání posvěcených uhlů pod krov. V pověstech slyšeti jest o putování zvonů do Říma na Zelený čtvrtek a návratu jich v Bílou sobotu, o pokladech, nad nimiž v p. t. země se otvírá, a pod. Vac.

Pašijový týden
Pašijový týden