A porta inferi/Sentimentální ballada
I on ví: V království předků to kdesi
uprostřed lesů, hor stojí ten hrad.
Není tam příšery, která tak děsí…
A kdo tam pronikne, umí se smát!

Smáti se do oblak, která tam čistá!
Smáti se v komnatách, kde bol vždy ztich’!
Smáti se všemu, co vzrůsti se chystá!
Dětinský, veselý, volný ten smích!

To on ví. V paláci trvá však dále
uprostřed hladkých svých dvořanů řad.
Království spravuje ku Boží chvále.
Moudrý je, slavný je — nezná se smát!

A kdyby odešel, v nový cíl věře,
ví, hrad ten zaklel by démon mu pryč…
Devíti zámky by zavřel mu dvéře,
do řeky hodil by železný klíč!