Poesie sociální/Z perspektivy severočeské
Špinavá města i vesnice
ve mračnech černého prachu,
špinavých dětí křik v ulicích
při matek nářku i tlachu —

ubledlé muže i jinochy
s chmurným a hlubokým okem,
když bez slov do šachet kráčejí
pevným a zdlouhavým krokem —

hluboko pohřbenou ornici,
o poklad zloupenou zemi,
komíny, páriů mohyly,
let ptáka zlekaný, němý —

skloněné stromoví hubené,
chudičké obilní klasy,
z tančíren v tichou noc vřeštící
zoufale jásavé hlasy — —

to v hrozném, beztvárném chaose
splývá a žaluje — komu?
Slyšiš-li, Pane! tu žalobu
nesenou ozvěnou hromu?

Mně z toho srdce se rozbouří
div, že se, ach, nerozskočí,
a moji pěsť vášeň zatíná,
slze mi tryskají z očí.

Poezie