Před konferencí ve Strese
Jediným opravdovým překvapením okružní cesty anglických ministrů je . Co jim řekl, není sice překvapením pro ty, kteří , „v zájmu míru“ nechtěli viděti, jako angličtí pacifisté, z nichž jeden v dopisu vydavateli „Times“ došel k tomu, že Německo bylo prý úplně v právu zbrojiti, poněvadž mírová smlouva nebyla smlouvou dvojstrannou, nýbrž jednostrannou vůlí vítězovou, a vítězné moci samy neodzbrojily.

Nehledě k tomu, že to je úplná nepravda, poněvadž , je otisknutí takové nehoráznosti v listu, jako je „Times“, přece jen vrcholem pštrosí politiky „pacifistických idealistů“, ke kterým se v ožehavé otázce německého zbrojení hlásí také předseda odzbrojovaci konference p. Henderson.

Proto je přirozeno, že , než si vůdce-kancléř snad představoval.

Bylo přílišným optimismem očekávati, že by aspoň Angličané, nezatížení nevyhladitelným germanofilstvím, věřili německým pohádkám o obavách . Tolik snad přece i v Anglii vědí, že Sovětům opravdu nenapadne útočiti, poněvadž — nehledě na jejich strach z ozbrojení mužiků — jejich cíle a metody jsou docela jiné, než touha po územních ziscích; chtějí jen vydržováním komunistické agitace v celém světě, podrýváním brannosti a vojenské síly „buržoasních“ států, soustavnou antimilitaristickou agitací a špionáží a v Asii bolševickou agitací v Číně, v Indočíně, v Indii a to velmi úspěšnou, jak se ukazuje v čínském Turkestanu — třeba by agitaci nevedli všude bolševickým socialismem, nýbrž asijským nacionalismem a agitací proti „evropským vyděračům“ …

Ze se bolševici dokonce bojí každé války, hlavně dnes ovšem útoku německého, kombinovaného podle jejich obav spojenectvím s Japonskem, přece není pro nikoho tajemstvím, a že proto zahrnuli pana Edena „nejsrdečnějším“ pohostinstvím a nejmírumilovnějšími řečmi a sliby, v nichž je p. Litvinov mistrem, není opravdu ničím překvapujícím. Vzpomeňme jen, že tento hrdina útoku na transport carské pokladny, kterému padlo za oběť 40 lidí, a vynikající člen vůdčích kruhů bolševických, které jich mají na svědomí miliony, stal se v Ženevě nadšeně přivítaným apoštolem míru a že tudíž už věděl, jak bez obav může překypovati mírumilovností.

Není naší věci zkoumati, , ale jistě bylo víc než dojímavé čísti o vzájemné srdečnosti… Pan Eden ovšem snad cítil, jak Moskva, tak dobře zpravená o všem, co se ve světě děje, plně oceňuje , v němž Sověty vidí jedinou ochranu před Německem, jehož se tak bojí. Možná také, že sami bolševici nevěřili, že by mohli p. Edena přesvědčiti o své andělské nevinnosti a hrůze před přeléváním nevinné krve — ale dojista a snad ne docela falešně počítali s účinkem své „srdečnosti“ na anglické veřejné mínění.

Mluvili posud o „buržujských“ státech s nejhlubším opovržením, a specielně Anglii podezřívali, že osnuje útok na sovětskou Rus, a …! Přece nečekali, aby je p. Eden přesvědčil, že něco podobného Anglii ani nenapadne — vždyť nejlépe vědí, že Angličané nepomohli ani „bílým“, ač to bylo tak lehké a ačkoli stačilo trochu nejprostší politické prozíravosti, aby viděli, jak
by sobě tím navždy zajistili vděčné přátelství osvobozeného Ruska; . Rozhodně není tedy také v okázale „srdečném“ přijetí anglického ministra v Moskvě nic, co by mohlo překvapiti někoho, kdo ví, co bolševici od návštěvy p. Edena očekávali.

A co se Polska týče, zůstalo také vše při starém, jestli se ovšem nepodařilo p. Edena přesvědčiti, že , a býti proti vzájemné pomoci, o které pakt mluví, třeba by se to v duchu vojenské smlouvy s Francii vlastně bez umělého výkladu o útočníkovi rozumělo samo sebou. Ale to je konečně věcí Polska, které je z historie přesvědčeno, že samo nejlépe rozumí, co je zájmem jeho budoucnosti…

Možno tedy říci, že  a ukázala jim, co všichni věděli, že severovýchodní pakt s klausulí o vzájemné pomoci je  kolektivní smlouvy nemožností. Ale zároveň je také nyní všem jasno, že uzavření takového paktu — třeba bez Německa a Polska — .

Pro ty však je přece jen nutno, aby se pokusili přesvědčiti, jak daleko se mohou spolehnouti na Sověty a na to, že jim jde skutečně o celistvost Ruska, pokud ji ještě neztratili nebo neprodali, a že se na konec nespokojí Ruskem menším, ale — bolševickým.

Proto by opravdu bylo žádoucím, jak to také chtějí některé francouzské listy, aby se Sověty za podepsání smlouvy docela formálně zavázaly, že žádným způsobem nebudou více podporovati komunistickou agitaci protivlasteneckou a protivojenskou v zemích, které s nimi záruční smlouvu uzavrou. Bez toho by uzavření takové smlouvy pro Francii i pro nás bylo mimo všechno, co mravně zejména pro nás znamená smlouva se Sověty, ještě k tomu největší politickou lehkovážností.

Snad to ani není tak nemožné, když prý se Sověty zavázaly, zanechati veškeré agitace v Indii. Ovšem, Sověty se zavážou a komintern bude agitovati dále…

Ostatně proti německému nebezpečí by mohla býti vzájemná dohoda Francie, Itálie, Malé dohody a baltických států — kdyby ovšem Francie a Malá dohoda byly tak dobře ozbrojeny jako Itálie a byla zajištěna podpora Anglie proti každému útočnému podniku Německa — , kdyby zejména bylo také zaručeno, že by se Polsko výbojných pokusů Německa na východ nebo proti státům baltickým nijak nezúčastnilo, což konečně snad odpovídá .

Konference ve Strese bude tedy dojista míti význam ještě vážnější, než se původně myslilo, . A také není pochybnosti, že velmi závažnou bude účast Mussoliniho s jeho malou důvěrou v pakty a s tím větší v sílu států, které jsou odhodlány hájiti se proti všem výbojným zámyslům pangermanismu, ať je to anšlus nebo Ukrajina, nebo Pobaltí.

Je to sice smutný konec víry v zázračnou moc demokracie, , ale konečně i ty závody ve zbrojení jsou méně strašné než pomyšlení na hrůzy budoucí války…

Pacifistickým naivnostem se strašným nebezpečím pro ty, kteří se jim oddávali, je konec a , a že
připravenost a společná vůle těch, kteří válku nechtějí, mír opravdu zachrání!

Až bude možno opatřiti Keloggův pakt vážnými sankcemi, až nebude národů a států, které by chtěly cizí, až přestane býti humanita knižním heslem, platícím jen potud, pokud je to výhodné tomu, kdo ji hlásá, a až civilisované státy nebudou se smiřovati třeba s nejhorším, krvavým násilím, když myslí, že jim to prospívá, pak teprve přijde doba opravdového pacifismu a tím také konec závodů ve zbrojení.

Ale zatím je, a snad ještě dlouho zůstane odhodlání, všechno obětovati pro obranu svobody národa a vlasti a proto dokonalé vybudování vlastní branné síly nejspolehlivější záštitou míru a pokoje všech, kteří po něm opravdu touží, zejména když zrovna ti dovedou se spojiti k obraně proti každému, kdo by úmyslně, s kořistnými záměry mír chtěl porušiti!