Riegrův Slovník naučný/Snář
Snář slove rukopis nebo tištěná kniha, která má za účel, vykládati smysl snů. Již účel naznačený jest pouhý nesmysl, jelikož  není nic jiného, než nervový neb představový přechod v polobdění — každý sen , a ničehož více. Sním-li ku př. o vojně, je vojna představa mého mozku, a nic více ani méně. Proč právě o vojně sním, toho příčinu hledati v souvislosti mých představ a v dojmech na mé nervy při snu působících, ať již jsou ty dojmy , v ústrojí mém ležící, anebo , zevně na mne dorážející. Každý sen je totiž jen  jistých a to  příčin, buď v těle, buď v duši uložených, a nejde nikdy do budoucnosti. Souvislé sny jsou dobře odůvodněny, jen že příčin jich ne vždy známe. Vykládati sny je zjev  t. j. domnění, že za světem přítomným leží jiný svět tajeplný, jenž někdy přes meze nynějšího světa proráží v přítomnost, nebo aspoň přítomností se prozrazuje čili zjevuje. I staří, třebas tak zvaní  národové znali takovou romantiku, dávajíce si ku př. prorokovati ze šumění listů dubových vzduchem pohnutých. Čím  smysly a rozumem pojímáme svět a člověčenstvo, tím  nahrazujeme nevědomost svou city, tušením a vůbec  (fantasií), jako když se věřívalo v působení souhvězdí čili konstelaci na živobytí lidské. Taktéž se hledávalo za sny něco tajeplného; sen, zdálo se, že není dán přirozeným spůsobem, než nějakou tajnou příčinou, která nám jím dává výstrahu neb znamení, budiž to již dobré znamení neb zlé. Tak povstalo  ze snů, jako z podobných příčin povstalo hadactví z tahův ruky, lící a p. nesmysl. Z tahů ruky pravé aneb levé mohu ku př. v skutku jen prorokovati, zdaž člověk jest pracovitý neb nic, zdaž vykonává těžké práce, zdaž jest čistotný a t. d., t. j. mohu naznačiti účinky přítomné, nikoli však budoucí. Ze snů mohu taktéž naznačovati, zdaž jsem zdráv neb nic, rozdrážděn neb pokojen a p.; pročež i dobře pozor dávati na sny své, jako vůbec jest dobře pozorovati bedlivě svůj stav zdraví a churavosti. Vše ostatní patří do říše  . Viz též  (somnambulismus),  a podobné úkazy lidské lehkověrnosti, která nemá ani mezí. Hloupost lehkověrných slouží pak za
prostředek , kteří je mají za blázny. Takových podvodníkův bývalo všade a vždy: pro větší pohodlnost povstaly na jich místě později, když se známost  rozšířila, s-e, t. j. návody k sebeklamu. Česká literatura zná též s-e jako každá jiná. Nejstarší známý český s. byl vyhotoven za císaře  IV. Přepis přeskvostný na pergameně psaný leží v knihovně knížecí v Mikulově, jiný exemplář zavezen Švédy do Štokholma. Pochází prý od  (Slaidy), jenž byl vnukem boha Joviše. Musil se totiž původ výkladův jaksi znádberniti: i pocházely tudíž s-e buď od bohů, buď nalezeny byly v pyramidách egyptských, nebo pocházely od mudrců, třebas arabských, hvězdářských, neboť hvězdářové umějí čísti písménka nebeská, t. j. hvězdy a souhvězdí. Tak se též zjevil onen , vnuk Jovišův, ostatně neznámý vševěd. Jakýsi , jak výslovně stojí v exempláři Mikulovském, přeložil jej do češtiny, „poněvadž tyto knihy snóv byly potvrzeny od mistróv “ jak by tudíž měly scházeti Čechům, kterým juž Libuše sama byla věštkyní čili Sibylou. I jakýsi , neví se však s jistotou, zdaž to byl pověstný kronikář český, vydal r. 1550 v Praze s. A tak vyšla vydání rozličná během času až na věky naše, ba potřebujeme nyní ještě s-ův , abychom vyhráli v loterii. Žida ku př. viděti je , Židovku  a to jistá čili „živá“. To však se přidati musí, že s-e české jsou hojně humoristicky sepsané. Tak je jeden s. v rukopise, jenž praví, ženu starou líbati že nic dobrého neznamená. Proti takovým s-ům, kteréž slouží k humoristické hře, nelze ovšem ničehož namítati. 
Hš.