Ottův slovník naučný/Intercessio
Intercessio (lat.), , v řím. právu soukromém převzetí cizího závazku, děje-li se s očekáváním, že ten, koho závazek se vlastně týče, sám jej splní. , totiž ten, kdo závazek přejímá, může převzíti cizí dluh buď vedle vlastního dlužníka, nebo místo něho. Podle toho rozeznává se i. kumulativní a privativní. Tato uskutečňuje se hlav. novací (passivní delegací), ona hlav. rukojemstvím. I. jest pojmem praktickým hledíc k tomu, že Senatusconsultum Vellejanum (r. 46 po Kr.) a interpretace právnická stanovily za právo, že všeliká i. osoby ženského pohlaví jest právně neúčinná. Vůdčí myšlénkou tu bylo, že ženy vzhledem k nezkušenosti a dobromyslnosti své mají býti chráněny proti škodlivým následkům smluv, jimiž se zavázaly za jiného očekávajíce, že samy nebudou muset zaplatiti. Závazek ženy z intercesse jest neplatný ope exceptionis (viz  str. 938), ale tak, že nezbývá ani obligatio naturalis. V některých případech jest výjimečně i. pro ženu závaznou, jako když věřitel jsa od ženy oklamán nebo v jiném nezaviněném omylu nevěděl, že běží o intercessi ženy, podle obecného práva jmenovitě též, když žena se zavázala jako obchodnice. Hý.

Římské právo v Ottově slovníku naučném