Zcestí/Červený obraz
Co to tu umírá? Slyšel jsem vyzváněti,
smutný hlas zvonu tiše rozkvétal,
kvetl a kvetl přebolestnou snětí,
která má jméno pietà.

Na sněžné dívky jabloňové květy
napadaly a rozbřesk z toho byl,
podzimní prs a návrší a světy
pod puklým sklem zde kdosi zpodobil.

A náhle nevím, chtěl bych zachytiti
za knoflík božství pohyb zmírání,
dáti mu přivonět ke skutečnému kvítí
a z oné rány pít, která již nezraní.

Bohaté snídaně za léta na trávnících,
broskve a maso, ústa plná slin,
za časů propastí, za časů nevonících,
chci malbu zrání do malin!

Divoké ženy (kéž mne nespatřily!)
ať běží nahé svému chtění vstříc,
za honcem výsosti, který tak přesně střílí
do tůní bez hranic.

Potom se vrátím zas, uslyším vyzváněti,
smutného hlasu zvon jak tiše rozkvétá,
jak kvete, kvete přebolestnou snětí,
která má jméno pietà.

16. XII. 1940.