Naše naděje
Dokud náš duch židovský
v prsou se ještě ozývá
a vpřed ku končinám sionským
zrak svůj stále upírá,
nadějný hlas ještě neutich
naší touhy prastaré:
vrátit se do země otců svých,
David kde své stany stavěl.

Dokud se slzy z očí mých
proudem řinou v bolestivou tůň,
myriády synů statečných
poutí přijdou otců ke hrobům,
nadějný hlas ještě neutich…

Dokud hradbu nejdražší
nepřikryje temné zapomenutí,
pohled na ruiny svatyně naší
oko do pláče přinutí,
nadějný hlas ještě neutich…

Dokud Jordán hrdým proudem svým
cestou známou pospíchá
a do Kineretu se zvukem hřmotným
vlnu za vlnou posílá,
nadějný hlas ještě neutich…

Dokud ještě stojí na rozcestí
brána válkou zkažená
a uprostřed trosek jeruzalémských
dcera Sionu slzami zmáčená,
nadějný hlas ještě neutich…

Dokud slzy žalu čirého na líce
dcer lidu mého smutně kanou,
jež v noci vstávají, oplakávajíce
vlast svou drahou, ztracenou,
nadějný hlas ještě neutich…

Dokud v našich žilách bez spočinutí
červená krev obíhá
a na hrobech otců blahé paměti
ranní rosa ulpívá,
nadějný hlas ještě neutich…

Dokud v srdci židovském
láskou hoří národní duch,
stále můžem doufat, že snad v tento den
slituje se trestající Bůh.
Nadějný hlas ještě neutich…

Slyšte, všichni bratři v zemi cizí,
kamkoli nás osud zavěje:
Dokud poslední Žid nezmizí,
žije naše naděje!
Nadějný hlas ještě neutich…

Jdi už, lide můj, do země vrať se své,
v Giládu lék máš, hojivé koření.
Na Sionu Bůh vyléčí rány tvé —
jdi, lide můj; brzké uzdravení!
Nadějný hlas ještě neutich…

Poezie

he:תיקוותנו