Literární premie Umělecké Besedy v Praze na rok 1888/Rodina


I. 
Poupátko růžové zapadlo k nám
      z rajského sádku;
andílka poslal nám dobrý Bůh sám
      dárečkem k svátku.

Propuklo děťátko v dojemný pláč
      v sladkou tu chvíli —
proč malé srdéčko teskní a nač?
      Vím já, proč kvílí.

Stýská se děťátku ještě tu snad,
      hledí tak plaše,
pláče as pro rajský ztracený sad
      poupátko naše!

II. 
Jsem už jen stromem schnoucím
uprostřed zahrady;
kol mladé jaro štědře
rozdává poklady:
větvičky plny puků
a květů, písniček,
a na mně juž jen kvete
dvé drobných větviček.

Jsem už jen stromem schnoucím
a nebe prosím jen,
by tolik dalo síly
a vláhy pod kořen,
než větviček těch krásných
květ uzraje mi v plod,
než dorostou mé dítky
a vstoupí u život.

Poezie