Italské listy/Florencie
Naposledy jsem vám psal v dešti a mracích v jediném, a tudíž také nejlepším hotelu republiky San Marino. A hle, ráno se nebi zalíbilo, mraky stouply o jedno patro výš, i bylo viděti krajinu náramnou: moře asi třicet kilometrů odtud, hory, skály, nesmírnou spoustu hor a skal, a za nimi celou Aemilii, a na každé hoře nějaký hrad nebo hlásku nebo lidské hnízdo stěsnané zrovna na dlani, a pod nohama tedy propast, z níž kolmo stoupá skála sanmarinská. Zdola je to divoký, zubatý hřeben, a ještě za Faenzou jsem se po něm ohlížel, a pak tedy jsem už byl v Bologni.

Je-li Padova město arkád a podloubí, pak nevím, jak pojmenovat Bolognu. Jenže tady každá ta arkáda je vysoká jako u nás dvoupatrový dům; uprostřed portál vede do sloupové haly, ve které by mohlo stát slušné nádraží, a hala se novým portikem otvírá do dvora. Je to zrovna šílenství sloupů a oblouků; dům vedle domu je takový sloupový palác; celé ulice, málem celé město je ze samých paláců, a kde jsou už ty nejchudší čtvrtě, má to ještě pořád arkády do ulice i do dvora, loubí, portiky, všecko v těžké renesanci. Je to město okázalé a trochu studené; jeho sláva není v umění, nýbrž v učenosti a penězích. Nějaký ten románský kostel a gotický hradovitý palác de podestŕ má už v Itálii každé město; Bologna má krom toho dvě šikmé věže, jež vypadají jako nepodařené čtverhranné tovární komíny.

A ve Florencii vám nebudu mluvit o umění. Je ho tu až příliš, jde z toho hlava kolem; posléze se člověk omámí i na psí patník v domnění, že je to freska. Z té ohromné záplavy nesmrtelné krásy člověku zas utkví Giotto a Donatello, Masaccio a blahoslavený bratříček Angelicus ze San Marco. Giotto, magister Jottus, má tu v dómě pamětní desku z roku 1490, kde je psáno: „Hoc nomen longi carminis instar erat.“ Toto jméno prý rovná se dlouhé básni. Nuže, toť pravda; napsal jsem tedy to jméno jako báseň a těším se, že se s ním shledám ještě v Assisi.

Jinak Florencie je úžasně zamořena cizinci. Domácí lid pak hlavně jezdí na velocipédech a méně než jinde čmárá na zdech „Viva il fascio“. Co se fascistů týče, tedy jejich křik je „ejaejaeja“ a jejich pozdrav takové seknutí rukou do vzduchu, že se člověk lekne. Ale ježto bohudíky nejsem politik, mohu se zase vrátit k cizincům. Nejvíce je mi líto těch, jež placený vůdce prohání po kostelech a muzeích. Buď vůdce hlaholí svůj výklad po italsku, a pak mu cizinci vůbec nerozumějí, nebo jim křičí do uší něco, co sám považuje za francouzštinu nebo angličtinu, a pak mu nerozumějí už naprosto. Přitom má jaksi až nepochopitelně naspěch, jako by mu doma právě rodila žena; běží s kloboukem v týle, tři čtvrtiny věcí přeskočí a má zvláštní zálibu pro Canovu. Druhý druh cizinců se drží bedekra jako tonoucí stébla nebo jako hledači pokladů kouzelného proutku. Nesou jej neustále před sebou; a když se blíží k nějakému arcidílu, bedekr se jim v rukou patrně zachvěje, neboť rychle vzhlédnou, zběžně se podívají na arcidílo a pak si polohlasem přečtou, co bedekr o něm cituje z Crowa a Cavalcasella. Třetí druh jsou novomanželé, jež jsem si už v Benátkách umínil ignorovat. Čtvrtý druh je highlife, jenž jezdí pořád v autech; kam, to nevím, neboť za deset minut proběhnete Florencií napříč. Pátý druh pak jsou kopisti. Sedí v Pitti nebo v Uffiziích a kopírují ta nejparádnější díla; jsou nemile dotčeni jaksi ve svém soukromém vlastnictví, když si nestoudně začnete prohlížet „jejich“ mistra. Dělají miniatury z Fra Bartolommea a pohlednice z Botticelliho; mají zázračnou schopnost netrefit ani jednu barvu a umastit obraz, až se leskne jako mazanec. Většinou jsou to staří páni a ošklivé slečny. Bůh ví, ani jedna kopie, ani jedna kopistka nebyla sebemíň hezká. Dnes ve Fiesole hnedle tři malovaly klášterní ambit a cypřiše; pár kroků od nich se válelo v trávě dítě se štěnětem, a to bylo tak krásné, že jsem se zapomněl dívat i na ty snivé ambity, i na „nádhernou ** vyhlídku na Florencii a údolí Arna“ (jak praví bedekr); ale tři kopistky vážně mastily dál své snivé ambity a cypřiše, a ani jedna si nesundala brejle, aby se koukla na ** dítě se štěnětem nebo si utřela oči.