Ottův slovník naučný/Svatokrádež
Svatokrádež (lat. sacrilegium) jest název hříšného činu, kterým zneuctívá se, co Bohu jest zasvěceno. Podle předmětu rozeznává se s.  (s. personale), na př. týrání osob duchovních, pohlavní obcování s těmi, kdož přijali vyšší svěcení neb učinili slib řeholní, porušení coelibátu nebo čistoty v řeholi slíbené; s.  (s. locale), na př. vražda v kostele, a s.  (s. reale), jíž se dopouští, kdo nehodně svátosti přijímá nebo nehodně jimi přisluhuje, kdo bohoslužebných nádob a rouch užívá k účelům světským, loupí církevní statky, a p. Církev katolická trestá svatokrádce, jenž činem svým zneuctil místo nebo věc posvátnou, buď exkommunikací, byla-li s-í dotčena přímo svátost oltářní (s. immediatum), nebo odpíráním sv. svátostí, pokud vinník nedá náhrady. Porušení coelibátu tresce se suspensí a úkolem přísného pokání. Trest za týrání osoby duchovní, za smilstvo s klerikem vyššího svěcení nebo s osobou řeholní jest vyobcování z církve. Světské zákony starší doby ukládaly trest smrti za svedení klášternice, za vyloupení kostela a krádež posvátných věcí, kdežto novější zákonodárství pokládá s. místní a věcnou za kvalifikovaný přečin nebo zločin. Vac.

Církevní právo v Ottově slovníku naučném