Toužící
Ty budeš plačící, ty budeš konejšivá,
já vím to jako smrt, jak ta, již v sobě mám,
koberec oddání, který se nevyšívá,
zase se bude šít, hojivý nad balsám.

Od matky přiběhneš sadem a po vinici
milostná jako zem a svatě neznámá
tak jako hudba je, již slyším neslyšící.
Čím to, že nezmámí, když tolik vína má?

Beze mne mrtva jsi, ty pro mne narozená,
kéž nezabloudíš v tmách, z mých slz je živ tvůj klín,
z mých úst jsou ústa tvá, z mých ran je sladká žena,
jež lásku přikládá na maso omrzlin.

16. I. 1941.

Poezie