Na domácí půdě/Betlém
Dělnické domky na zelené stráni
se chytly svorně dvojnásobnou řadou,
jak v amfitheatru se šik jich sklání,
jak stupně pod sebe se dolů kladou.

Sem vřava a shon města nedoléhá,
ty hluku jeho poslední jsou hrází;
za nimi bezu vůně, hlohu něha,
i továren kouř pod nimi se plazí.

Byl máj a neděle, kdy jednou dolem
krok můj se stáčel v kvetoucích niv scestí,
kdy příroda se zdá být velkým stolem,
kde každý pít můž' naděj, vzruch a štěstí.

V blankytu jásal skřivan z plna hrdla,
a v roklích dýchal šeřík přes noc zkvetlý,
i u cihelny, tam kde země ztvrdla
pod krokem chodců, travin plál pruh světlý.

A schůdky v skalnou půdu vytesané
se ztrácely pod živým keřů plotem,
nad zahrádky, kde jabloň v květu plane,
se střechy pozvedaly s štítů hrotem.

Dělnické domky pěkné vedle sebe
 jak sýkorky na telegrafním drátu, 
výš nad městem blíž oblaků a nebe
vždy poslední a první v slunce zlatu!

Klid nedělní je opanoval všecky,
do oken otevřených proudem světlo
se hrnulo, sem tam zněl povyk dětský
od zahrad, kde vše vonělo a květlo.

Do okna z okna leda soused starý
se skláněl s číslem novin k sousedovi,
u studny dál, jak v moři zlaté páry,
hoch k dívce mluvil stlumenými slovy.

Na prahu usedla si, v ruce šití
a na rtu tichou píseň mnohá žena,
v dál ob čas, město kde se tmí a svítí
jak přelud, dívala se zamyšlena.

Klid všady, mír, že musí říci každý:
Zde bydlí štěstí, zde jest eden sladký!
Co v zátiší tom válek hluk a vraždy,
stran vření, zápasy a divé zmatky?

Co kletba, která utlačené stíhá,
již darmo třesou pouty ve svém vzdoru
a jejichž msta jak strašidlo se zdvihá
s pochodní vzpoury v pěsti na obzoru?

Co továren hluk a vzduch jejich těsný,
kde klíčí choroby jak v pařeništi,
kde záští tajné vře na vichr běsný,
než rozpoutá se v blízké době příští?

Co křik: „Chcem chleba!“ Zdvižené co pěstě?
Ó chudé domky, zatopené světlem
nad kráterem, jenž bouří dole v městě,
zda ironicky lid vás zove Betlém?

Ó chudé domky, na oko tak vlídné,
zda v skutku ve vás štěstí modré ptáče
v sen zpívá, mozolné když ruce klidné
se složí po práci pod hlavu spáče?

Což nelze bouř tu zažehnati láskou?
Což nelze docíliti shodou, smírem,
by radosť vzplála obličeje vráskou,
by štěstí doma bylo v světě šírém?

By naděj plodným nebyla jen hostem
na římsách oken, by vnitř byla doma,
by práce veselá všech byla skvostem,
by žehnání, ne kletby chvěly rtoma?

Dělnické domky v zeleni a květu,
kol zatopené jarním, zlatým světlem,
ne zde, leč všady, vlasti jako světu,
ó buďte lepší budoucnosti Betlém!