Sepsání války peloponnesské/Úvod
Jako každá věda skrovné počátky co hrubé základy měla,
na nichž se časem celá mocná budova
její působením rozmanitých duševních sil vystavěla,
upevnila, ozdobila; tak bylo i s historií, již my dějepravou
— dějepisem jmenovati uvykli jsme. První
počátky historie zakládají se ve výpravných zpěvích
básníkův epických, jež oni nadšení pěvci rozmanitými
obrazy bohaté a ohnivé své fantasie okrašlovati obyčej
měli, směrujíce tím více a hlavně k zábavě posluchačů a
čtenářů svých, nežli prosté a přesné pravdy dbajíce.
Za příkladem básníků kráčeli postupem času tak zvaní
logo- a horografové !!!zde chybí řeký text!!!, spisovatelé
pověstí — letopisci). Takovými byli:
Hekataios Mileťan, Xantos Lyďan, Ferekydes Lerský, Helanikos
Mytileňan a j. Byliť hlavně Ionové a psali prostomluvou
(prosou), kdežto básníci pro zpěv verše používati
nuceni byli. Vzájemnosť mezi obcemi a městy
iónskými zakládajíc se na živém obchodu velmi příhodná
byla spisovatelům těmto, že i díla jich rozšířila
se i mluva sobecněla. Všickni totiž psali nářečím iónským,
tak že i slavný Herodot, ač jsa rodu
dorského, nářečí iónského ve svém dějepisném díle
použil.

Tímto výtečníkem, jejž Cicero vším právem nazývá
„otcem historie“, počal se vývoj dějepisu
pragmatického, ač pak ani onen nemohl ještě opominouti
vetkati ve svůj spis i mnohé bajky i dle
tehdejších vědomostí báječné znějící náhledy, jak je
byl vůbec u rozličných národů slyšel, aniž pak mohl
zbaviti se u vypravování jich formy více ku pobavení
nežli ku poučení sloužící.

Kritické pak sepsání dějin podnikl a k vrcholu
dokonalosti přivedl Thukydides, tak že hlavně tento
teprva vzorem dějepiscům všech národů podnes právem
slouti zasluhuje a jest. Co Herodot obor svým
dějinám na celý tehdáž známý a dostupný svět rozšířil
a zprávy o zemích i národech, o jich mravích,
obyčejích a osudech soustavně vypsal a nám zůstavil,
omezil se Thukydides na dějiny svého věku a z většiny
své vlasti, dějiny hluboko zasahující v tehdejší poměry
národní a politické, sepsáním války peloponnesské,
aniž by pak příležitostně opominul
i všeliké země- i národopisné známosti k vysvětlení
potřebné udávati a na svém místě vetkati. Při sepsání
dějin hlavních počíná si pragmaticky, jda ku příčinám
a důvodům, jež hlavní působci při svém jednání
měli; líčí povahy jednotlivců, poukazuje věštním téměř
duchem hned ku prospěšným, hned k zhoubným následkům
podniků jejich. Tím dokázal i jak se dějiny
pojímati, sepisovati i čísti mají, aby nebyly „pochoutkou
na okamžik, ale ku prospěchu
navždy“. Tak docílil toho, aby byl dějepis
skutečně učitelem života.

I toužíval jsem snažně, aby se výtečníka tohoto
dostalo i naší z nova vzkříšené a mile rozkvétající
literatuře, a zradoval jsem se, čta, že se v překlad
jeho uvázal výtečný znalec jak řečtiny tak češtiny,
slavné paměti professor Zikmund, a odložil jsem započatou
již práci svou. Když pak onen pro nemoc
ani nezačal a pak umřel, odvážil jsem se ve svém
zátiší a své prázdni znova na to dílo, abych něčím
ku vzdělání rodáků svých zvláště mladších seč budu
přispěl. Jak se mi podařilo, suďtež znalci, kteří jediní
mohou posouditi, s jakými obtížemi dílo takové spojeno
jest, a tudíž i doufám, že mi budou shovívavými
soudci.

Poněvadž se pak pro mnohé obtíže výtečné dílo
Thukydidovo v našich gymnasiích nečítá (ačkoliv by
některé výňatky z něho na způsob „chrestomathie
Thukydidovy“ žákům dospělejším velmi dobře posloužily),
držel jsem se v překladu svém tak, aby ho
i každý vzdělanec snadné použiti mohl, čerpaje z slavného
veleducha toho mnohý zdravý náhled politický
i maje v něm vzor rázného řečníka, zvláště pak
v řečech, jež dle podání sice, ale i dle povah vystupujících
řečníkův, i dle okoličností osobních a časových uvádí. Může posloužiti slavné dílo Thukydidovo
nejen historikům, ale i politikům a právníkům, ba
odvažuji se říci, že ani soudným lékařům nebude bez
prospěchu, čísti důkladnou a zevrubnou zprávu o zhoubně
zuřícím moru v Athénách.
K úplné pak prospěšnosti toho díla uznávám za
nevyhnutelné předeslati stručný spisovatelův

životopis.

Thukydides narodil se v Athénách v povětu (dému)
halynusském asi r. 472. neb 471. př. Kr. Otec
jeho slul Oloros, pocházeje z rodu Miltiadova, vítězstvím
u Marathona proslaveného; matka pak jeho slula
Hegesipila, z rodu králův thráckých. Že však Miltiades
rod svůj odvozoval od Ajaxe, proto i Plutarch
Thukydida Ajakovcům přidružuje. Tak mohl Cicero
právem říci, že Thukydides byl „summo loco natus“. Vypravuje Marcellinus, že Thukydides jsa ještě velmi mlad, byl s otcem svým přítomen
v Olympii, an právě Herodot ze svých dějin sboru
slavnostnímu předčítal, což prý mladistvého Thukydida až
k slzám pohnulo. To vida Herodot řekl prý
k Olorovi: „Dychtí přirozenosť syna tvého po vědách.“
Avšak tato zpráva, ač důmyslná a pochvalná, nemá
důvodu. — Tak též není ujištěno, kteří byli z mládí
učiteli Thukydidovými. Praví se sice, že v mudrctví
měl učitelem Anaxagora, v řečnictví pak Antifonta;
však ani jedno ani druhé nelze dokázati, tím
méně, že by byl od Gorgia sofistického umění nabyl,
ač běžné za svého věku sofistické náhledy na
mnohém místě svých dějin jeví.

Žil pak Thukydides větší čásť svého života dílem
na dědičných svých a manželkou nabytých statcích
v Thracku, nejen velmi rozsáhlých, ale i zlatými doly
bohatých, dílem v Athénách, drže se v politických
věcech náhledů slavného Periklea, aniž pak nějaký
veřejný úřad zastávaje. Přežil pak válku peloponnesskou
až do konce. Ve velikém moru, kterým byly
Athény zastiženy, rozstonal se též tou ranou, ale
opět se šťastné uzdravil. V osmém roce téže války
jmenován byl od lidu vojevůdcem spolu s Eukleem
a poslán s loďstvem k Thracku, k uchránění toho
přímoří vůbec, Amfipole pak zvláště, stísněné vojskem
Lakedaimoňanů pod správou Brasidy. Tehdáž stál
s svým loďstvem u ostrova Thasu proti pomoří thrackému.
Povolán jsa, aby co nejrychleji sevřené Amfipoli
ku pomoci přispěl, opozdil se, ač byl velmi spěchal,
tak že nebyl s to, aby Amfipole zachránil, nýbrž
mohl toliko osaditi Eion, přístav amfipolský na ústí
Strymonu, pro Athény veledůležitý. Ale za to opoždění
lid athénský, ochlokraticky smýšlející, přísně
Thukydida potrestal. Vinil a odsoudil ho, jak vůbec
se za to má, zrady vlasti, ježto smrtí trestávala se.
Aby takovému trestu ušel, odebral se sám do vyhnanství
(424. př. Kr.) a žil ponejvíce v Peloponnesu
a v Thracku na svých statcích v Skapte Hyle.
Praví se ovšem, že i do Itálie a Sikelie přišel, co
nelze sice důkazy dotvrditi, ale pravdě podobá se
dle toho, jak italské i sikelské i krajiny i poměry,
zvláště pak Syrakusy líčí.

Ve vyhnanství trval Thukydides 20 let a byl pak
zvláštním psefismem (odhlasováním lidu) za nevinna
uznán, zpět povolán (asi 404. př. Kr.) a žil ještě několik
let, a byl zákeřnickou rukou zavražděn na svém
svrchu řečeném thráckém statku Skapte Hyle, asi
396. př. Kr.; popel z těla jeho byl do Athén přenesen
a v hrobce Kimonově uložen.

Co se celého díla Thukydidova týče, ovládl v novější
době náhled Ulrichův, an trvá, že slavný dějepisec
k tomu látku potřebnou sbíral již od počátku té
války a pak po skončené prvé její desítileté době
(431.—421. př. Kr.) první knihy skládati počal a dospěl
ve své práci až do polovice čtvrté knihy; ale
potom za doby osmiletého nepokojného a bouřlivého
příměří ustal, nevěda, jak události později vyvinou
se, až pak když po devítileté válce t. ř. dekelejské
k konečnému míru přišlo, jal se pracovati dále, avšak
krutá smrť mu překazila, aby výtečné své dílo tak
dokonale uzavřel, jako je byl započal, dospěv toliko
až k roku 411. př. Kr. Tudíž osmá kniha dosti od
prvních se liší, tak že se podobá, jakoby sebraná od
spisovatele látka jinou rukou byla sestavěna.

Ve svém politickém smýšlení objevuje se Thukydides
mírným aristokratem, ač i druhdy semo tamo
lidovládu poněkud za prospěšnou uznává, střeže se
jednak náhledův oněch svých vrstevníkův, kteří povrhujíce
lidem lnuli k Lakedaimoňanům, jednak se
drží zásad věhlasného Periklea, jemuž v řečech jeho
a u vylíčení jeho povahy zaslouženou chválu na všecky
věky zůstavil. Ještě pak více okazuje se nepřítelem
ochlokratického brojení vůdcův lidu po slavném Perikleovi
správu obecnou vedoucích, vida, že jejich hrubým
násilnictvím v duchu Kleontovu páchaným milá vlasť
v neodolatelnou bude uvržena záhubu.

Co do náboženského jeho smýšlení, nevyjadřuje se
sic ve svém díle otevřeně. Jsa ovšem prost i „naivní“
víry Herodotovy, i bludné pověry rodákův svých,
jakoby neobyčejné úkazy přírodní: zemětřesení, bouřky,
zatmění slunce a měsíce a p. budoucí věci předzvěstovaly,
nejeví přes to nikde a nijak nevěry sofistů,
aby právem slouti směl neznabohem, nevěrcem
(!!!zde chybí řecký text!!!). Neboť zákony bohabojnosti a mravnosti jsou
mu svaty, zneuvážení přísahy považuje za hrubou
mravní zvrhlosť; často se odvolává k nutnosti (!!!zde chybí řecký text!!!)
a k osudu (!!!zde chybí řecký text!!!), zjevně tím okazuje, že věří ve vyšší
řízení prozřetelnosti, ba mluví zřejmě o „dopuštění
božím“. Vůbec jeví se v celém jeho díle přísná
vážnost a duch ušlechtilé mravopočestnosti.

A tak lze právem přičísti Thukydida k nejznamenitějším
veleduchům starého věku, uznati jej vzorem
dějepisce a mocným učitelem lidstva, z jehož
každého slova vznešená moudrosť dýše. Kdo zajisté
mimo svrchu vytčené výtečnosti jeho přečte si a
uváží, co praví v knize III. 81.—85., nemůže neuznati
pravdy slov mudrcových, že „nic není nového
pod sluncem“, ale také zhrozí se nad zhoubou, kterou
v zápětí za sebou vleče domácí nesvornost mezi
lidem, v užším smyslu, a vznešenci a vládci obce, a
obrátě pravdu tu k svému věku a svým vrstevníkům,
vezme si z takové zhouby i příklad i pohnoutku, aby
nechaje svárů jak možná k svaté svornosti pracoval.
Tím budiž poukázáno k jedné z praktických stránek,
jichž se u veledíle tom na každém skoro listu hojně
nachází. Kéžby si jich i milí čtenáři všimli, je si
hluboko v paměť a srdce vštípili i jich v životě dle
okolností a možnosti své použiti se snažili. Pak by
bylo zajisté veledílo Thukydidovo i v tomto našem
jakéms takéms překladě i nám ne tak „k okamžitému
pobavení, ale užitečným majetkem navždy“.

Ke konci ještě se cítím povinna o svém překladu
toto podotknouti. Vzorem mi byl poněkud výtečný
překlad Herodotův od p. prof. Kvíčaly, ač se Thukydides
u vypravování svém, svých náhledech, líčení
povah od Herodota velmi liší. Nedostihl-li jsem výtečného
mistra, buď mi odpuštěno; „in magnis volnisse sat est.“ Tak se i v poznámkách častěji
odvoláváni k onomu vzornému mistru a znalci starobylosti.
Obmezil jsem se pak v těchto na nejpotřebnější,
aby objem díla dosti velký nebyl rozšířen. Filologům
jsou širší vysvětlivky známy, ostatnímu čtenářstvu
dostačiž, co jsem položil.

Psáno v Teplé 17. srpna 1884.

Překladatel.