Pohádky z naší vesnice (Dyk)/Oh, jak je krásné…
Oh, jak je krásné důvěřivým letem
letěti přes kraje.
Letěti v smíchu udiveným světem,
jenž pro tě dozraje.

Oh, jak je krásně silou přemoc’ věci,
vznést výš se, v oblaka.
A země, nebe jsou jen pouzí svědci,
kam touha vyláká.

Ten egoismus popřán pouze chvíli.
A křídla ochábnou.
A padáš náhle znaven, beze síly
v krajinu nevábnou.

Deštivý den je. Vše je v těžkém hoři.
Kraj je tak zasněný.
Ten zvláštní smutek od rána tě moří:
Hranice určeny.

Paříž, červenec 1909.