Život M. Daniele Adama z Veleslavína
narodil se v Praze roku 1546. Otec jeho, , byl mlynářem tamtéž a pocházel z , z dědiny mezi Prahou a Břevnovem. Maje Staroměstské mlýny v pachtu emfyteutickém, v dosti dobrém stavu živ byl, jak toho  sám ve svém Kalendáři střídmě podotýká. Matka pak  jmenovala se  a pocházela z , z rodičův , sochaře, a , šlechtičny z , o čemž  v úvodě k slovníku svému , v listě dedikačním k pánům Kutnohorským dosti zevrubně píše, na materské předky své s jakousi útěchou se rozpomínaje.

O  prvním mladém věku z hola nic známo není, jakož i o jeho pozdějším životu domácím jen málo které, velmi skrovné zprávy došly nás. Můžeme se však domysliti, že z vlasti své ani za své mladosti, ani později neodešel, a tudíž že všelikých vědomostí svých doma byl nabyl, a sice jak se i hned objeví, ne tak školami, jako spíše sám sebou.

Navštěvoval zajisté dříve nežli k universitě byl dospěl školy městské v Praze, kteréžto podlé vypsání Pav.   v Praze, jakož i na venku v úzkém spojení byly s universitou. Že se tu přede vším latině vyučovalo, víme, a že se té nevyučovalo výbornou methodou, ba že tehdy nestávalo ani řádných kněh školních, toho můžeme také domysliti se.  připomíná si tuto dobu s jakýmsi ustrnutím.

Při tom nesmíme zapomenouti, že tehdy nestávalo, jako nyní, tak mnohonásobných a snadně přístupných knihoven a jiných pomůcek vědeckých, které by k tak nevšední učenosti snadně byly vedly, v jaké později  spatříme. Nesnadnosť dosažení tak vznešeného stupně vzdělanosti, zvětšila se  zvlášť i tím, že nižším stavům náležel, poněvadž přede vším  toho věku jako o závod po slovútnosti vědecké bažili, a že zvláštním spůsobem těmto všeliké pomůcky vzdělávací přístupny byly, k čemuž i časté cestování do cizích zemí, k hlučným toho věku školám evropejským, hlavně přispívalo, byvši možné a výhodné zvlášť šlechticům zámožným. Čím se  stal, stal se tudíž sám sebou, svým zdravým důmyslem, svým neunaveným přičiněním. A ještě  (Bohemia docta, II, p. 52.) uvádí  za příklad, že i z nižších stavův toho věku učení vycházeli: .

Roku 1568 dosáhl  hodnosti bakalářské, a od té doby byla činnosť jeho universitě pražské věnována. Udělil mu jí na slovo vzatý historik český a děkan fakulty filosofické (která tehdy  sloula) , a není pochybí, že  muže tohoto, v latinské a v řecké literatuře valně zběhlého za vzor sobě vyvolil k prvním učeným pracem svým, aneb že snad zároveň a vzájemně byli pracovali na historických Kalendářích svých, tento latinsky, onen česky. Rok na to, totiž 1569, dne 20. července stal se  (totiž ) filosofie, za rektorátu , byv přísně a veřejně zkoušen v Karolíně od čtyr professorův, od  , ,  a  .

Na může tyto vzpomíná si  ve svých spisech často a vždy se zvláštní úctou; jimi se ohražuje jako štítem proti rozličným útržkám a úkorům nevděčných a závistivých učencův zvlášť latiníkův, na ně též ukazuje, aby dosvědčil povolanosti své k činnosti literární vůbec. Zvláštní však náklonnosť choval po celý běh života svého, k , k muži slovútnému, v mathematice a filologii řecké velezkušenému, jemuž i spisky své:  soukromě věnoval, odkudž i snímek náš, pod podobiznou  se nacházející, vyňat jest.

Brzo potom stalo se, že se vzdal  úřadu svého učitelského, totiž stolice dějepisu, aby se oženiti a v Domažlicích městské písařství přijíti mohl.  obdržel uprázdněnou stolici, a musil tomuto povýšení akademickému tím více se těšiti, čím pilněji už od mladosti historií se byl obíral, moha se nyní zamilovanému studium svému s celou duší věnovati, a jím zároveň ve vlasteneckou mládež blahodárně působiti. Vyučoval takto sedm let na universitě pražské dějepisu. Zastával též v tomto čase některé jiné úřady a hodnosti akademické. Roku 1573 opatroval důchody statkův universitních, roku 1576 obstarával zároveň s , děkanem fakulty filosofické, rozvržení přednášek universitních ().

O jeho činnosti učitelské a literární v těchto sedmi letech žádných stop nenalezáme. Možná však domýšleti se, že byla velmi horlivá, ač více soukromá, jinak by  nebyl mohl hned po vystoupení z úřadu učitelského tolik a tak znamenitých děl vydati, kdyby byl už v těchto letech obšírné přípravy nekonal. Zvlášť historií se zajisté velmi obsáhle obíral, a sice čtením a porovnáváním nejen domácích leč i cizozemských historických , pokládaje studium těchto za základ všelikého historického bádání; zvláštní pilností a zalíbením pěstoval a porovnával , kteréžto s největší určitostí (nejen léta, nýbrž i měsíce, dni, ba hodiny znamenitějších dějův) hleděl vytknouti, an  mezi historiky českými zároveň s  počal přidávati k zprávám svým  historická, doklady pramenův, čehož všeho jest důkazem skvělým přede vším jeho Kalendář historický, hned po  vystoupení z professury u  na světlo vyšlý.

Nenalezáme ovšem žádné knihy, kterouž by  před rokem 1578 (aneb jak  udává před rokem 1577), tedy za doby svého akademického působení, tiskem byl vydal. Vidí se nám, že  právě už mezi tiskem prvního vydání Kalendáře historického professuru byl opustil, seznámiv se totiž takto s nejstarší dcerou, , znamenitého typografa a rady Starého města pražského, a složiv úřad svůj, teprv na název už bez pochyby z větší části vytištěné knihy přidal firmu: , s chronostichem: . Tím však právě počíná druhá hlavní perioda životopisu .

Císař Karel IV., jelikož zakladatel university pražské, ustanovil totiž zákonem, aby žádný professor universitní se neženil, a aby všickni v jednom příbytku () bydlili. Zákon ten měl alespoň to dobré do sebe, že professorové chtíce v stav manželský vstoupiti, míst svých učitelských se vzdávali, opatřivše sobě mezi tím časem vydatná postavení jiná, obzvláštně úředníkův městských, čímž místa svá opět novým čekancům, mistrům a učitelům, zvlášť ze škol venkovských přišlým, postupovali, tak sice že vždy mladé a tudíž vydatné síly k vzdělávání mládeže vlastenecké obráceny byly a mnoholetým opakováním téhož vyučování ochabovati nemusily. Taktéž i  náš nehodlal v panickém stavu professora pražského sestárnouti, nýbrž zasnoubiv se roku 1576 dne 27. prosince s dříve řečenou , stal se takto z professora typografem; o kterémžto přechodu si později leckdys tehdys slušný žert provedl, nazývaje jej přechodem z koně na osla.

Poněvadž se takto Daniel náš se šlechtickou rodinou byl spojil, kterážto nad to bohatá, on však pouze učený byl, byla ta snaha jeho, aby též na šlechtice povýšen byl. A sice tvrdí , že ještě před zasnoubením svým o šlechtictví se ucházel, kdežto Dobrovský v soukromých poznamenáních svých nález českého zemského sněmu teprv od roku 1583 uvádí, dle něhož  na šlechtictví povýšen jest a sice prozatím beze všeho predikatu (příjmí), teprv roku 1585 udělen prý mu jest predikat , totiž dle dědiny, v níž otec jeho zrozen byl — čemuž také nasvědčují knihy od něho od roku 1577—1585 vydané, na nichž se pouze nazývá:  aneb . Sluší totiž znamenati, že ještě v XVI. století nestávalo všude určitých příjmí, v rodinách k nižším stavům náležejících, nýbrž že obyčejně přikládal syn křestní jméno otce svého k svému jménu křestnímu, jako i  náš. Učení pak přikládávali k jménům svým i rodiště.  se tudíž nazýval, dříve než na šlechtictví povýšen byl, Pragenus, co šlechtic však nikdy více tohoto názvu neužívaje, psal se vždy , a ozdoboval s jakousi chutí, dle spůsobu toho věku knihy od něho vydané aneb u něho vyšlé svým velkolepým erbem záležejícím podstatně v pegasu,  rytířské a nad ní mezi křídly rozprostřenými třpytící se .

Hned po zasnoubení se s dcerou znamenitého typografa a rady Starého města pražského , měl  pilné účastenství v tiskárně svého tchána, a knihy toho času z této tiskárny vyšlé měly firmu obou dvou. Když však roku 1580 <ref>
Rozdalovicium primas mihi praebuit auras,
Praga domum, natos, rent, thalamum et tumulum,
Vixi: nec vixisse piget me: tota Deo nam,
Et patriae, et musis vita dicata mihi est.
Evulgare bonos, plebique, scholisque libellos,
Haec mea praecipue curaque, resque fuit,
Bacca mihi testis doctrinae laurea, nostrae
Virlutis stemma est: curia consilii.
Tu mihi, cui vixi, tu, quem moriendo vocavi,
Da requiem in regnis rex pie Christe tuis.</ref> smrtí sešel, převzal  tiskárnu už tehdy velmi dobře spořádanou. On však za krátký čas k takové dokonalosti ji přivedl, že dalece převyšovala všecky ostatní tiskárny v městech pražských; čehož snadno lze bylo nadíti se od muže tak praktického a zároveň tak učeného, jakým byl skutečně . Pro množství, velkoleposť,
skvostnosť a důkladnosť literárních děl, která aneb od něho samého aneb pod jeho dohlídkou a jeho opravou na světlo vyšla, nazván byl vůbec Architypographus Pragensis; důmyslem však svým, ryzostí a plynností jazyka vtiskl pečeť ducha svého celé literatuře české tehdejšího věku, tak že tento v literatuře české podlé něho nazván jest věkem , jelikož věkem !

Tu teprv potkáváme se s  na pravé půdě jeho působení, tu oceniti nám jest, pokud možná, oučinkování jeho na literaturu a vzdělanosť národu českého vůbec.

Musíme však napřed podotknouti, jak nesnadné bylo, některých podstatných zpráv o soukromém životu a působení  se domakati, a že tudíž obmezeni jsme téměř jen na jeho vlastní nám známé spisy a v těch ovšem nejspíše jen na předmluvy a úvody, jelikož práce jeho původní; poněvadž však právě soubor těchto původních předmluv a úvodův v tomto prvním svazku na světlo vydáváme, nechceme vlastnímu soudu a důvtipu čtenářovu jaksi překážeti, a tudíž se u vylíčení tohoto životopisu spokojiti hodláme nejvíce s předmluvami k spisům latinským v této sbírce neuvedenými a s ostatními pouze pokud toho celek přehledu nutně žádá, podávajíce čtenářům k vyplnění a dolíčení tohoto životopisu tuto sbírku původních prací  samu.

Nesmíme si mysliti, že byl  pouhý typograf. On povolání své za mnohem vyšší měl, pokládaje je co pokračování, jako za doplněk svého působení akademického, jakož toho očekávali od něho přátelé a příznivci jeho; nebo jako dříve mezi čtyrmi zděmi hleděl prospívati mládeži vůkol něho shromážděné, tak nyní blahodatným, tehdy ještě velmi novým, jelikož teprv sto let před tím vynalezeným uměním kněhtlačitelským hleděl prospívati, v povolnějších mezích: . Tyto tři ideje, totiž vřelá, nelíčená láska k vlasti a jazyku materskému, neúhonná a jako svatá úcta k nejvyšším panovníkům a k auktoritám všeho druhu, ona náboženská útěcha a jako rozčilenosť citův zbožných vládnou dokona duchem, a pronikají vesměs spisy jeho, tak sice, že tu není téměř ani stránky, kdeby alespoň nějaké naznačení jedné, druhé z těchto idejí se nenalezalo! Pomyslíme-li mimo to, že mlékem starořecké a starořímské vzdělanosti jako kojen a posilován jsa duševně vzrůstal a se zmáhal, že duchem výtečníkův antických nadchnut a povznešen nejen spůsob písemnictví, leč i zachovalosť a bezzištnosť myšlení a konání jejich úsilně za vzor si kladl a obíral — (čehož důkazem jsou veskrz spisy jeho jednák doklady mistrně z těchto spisův volenými, jednák úctou k těmto spisovatelům staroklassickým při každé příležitosti vzdávanou, kterážto n. p. v Sylva quadr. až v jakési nadsmyslné vzývání přechází, jednák celým duchem i formou svou): nepřijměje nás to, co ze života jeho praktického, ač ovšem velmi kuse, uvedeme k tomu, abychom jej neměli za muže vyššího, idealního, který při všem konání svém nikoliv ziskem a soběctvím, leč idejemi se nesl a řídil, nepokládaje proto život praktický a poměry rodinné jako nějaký snílek za přítěž a povrhel nepotřebný, vzdávaje zároveň úctu a oddanosť duchu časovému, obvyklostem národním i ustanovením politickým.

Tiskárna  nalezala se bezpochybí v nynější , druhdy ulici „jdouc k mostu“, a sice na té straně, kde nyní Kolloredovský dům stojí, poněvadž tu, kde kollej sv. Klimenta (Jesuitská kollej) nyní jest, tehdy pět kostelíkův a asi 14 nepatrných domkův prý se nalezalo. Patrné stopy toho nalezáme v původní listině, totiž v protokolu zkonfiskovaných domů pražských po bitvě na Bílé Hoře. Mezi těmito jest zaznamenán též dům vystěhovalce , syna , jdouc k mostu vedlé domu Kristiana Plumšejna ležící.  s jakýmsi důrazem naznačoval to, že ve svém vlastním domě tiskl, přidávaje v předmluvách: .

V tomto domě tedy spatřujeme  neunaveně působícího od roku 1580 až do roku 1599 až do úmrtí jeho, plných 19 let. Činnosť jeho byla tak mnohostranná, neustálá a jako bez oddechu, že, jak se někdo vtipně vyjádřil,  ani času neměl, aby byl mohl podnikati práce zevrubné, původní, obmezuje se více na
překlady tehdy za výborné vesměs uznaných děl jinojazyčních, všude hotov jsa přiložiti rukou svých, aby se práce od jiných započaly, prováděly i dokonaly, sbíraje, kde jen mohl, nové podněty a předměty k dílům a výrobkům tiskárny své, nabádaje a podpaluje duchy jaré, práce jejich prohlížeje a opravuje a při tom všem zvlášť na milou mládež vlasteneckou nikdy nezapomínaje. Velmi chytře uměl praktický  působiti předmluvami a dedikacemi svými k tomu, aby lásku k materskému jazyku roznítil, zvlášť u velmožů českých, aby jednotlivé osoby, řády, obce a města k svému a svého umění prospěchu přijměl, aby se zároveň obránil a jako obrnil proti utrhačům a závistníkům svým, aby čtenářům svým konečně všecky pěkné stránky velebné duše své rozprostřel a tak tyto k milování sebe a věci, kterou zastával, jako přinutil. A to vše konal přede vším proto, aby rozedmul a rozplamenil v účastnících lásku k ! Říkávalť: že raději chce všecko jmění své obětovati, nežli přestati pracovati pro dobro vlasti své (viz dále báseň ).

A tak spatřujeme  tu překládati s přítelem jeho  historii církevní Eusebia Pamphilia, tu opět pracovati s  o Herbáři čili Bylináři českém, ohromném to foliantu s přemnohými vyobrazeními bylin, kterýchžto však formy v dřevě řezané  sebou do Tirol odvezl, a bylo se co starati o pěkné figurky z Frankfurta, opatřené od , obnovitele a rozšířovatele Mathiolova herbáře, a bylo „nejen pospíšiti ale téměř kvapiti, protože jistý čas a termín uložen byl, v němž formy bylin tomu, kdo jich propůjčil, navrátiti se měly;“ tu opět vybízí se od , k. komory sekretáře, k vyobrazení a plánu města Jerusaléma, k překladu spisu Adrichomiova, tu  v jazyk český jakž nejvlastněji býti mohlo uvádí, „však ne bez pomoci jiných učených mužův a dobrých přátel svých“ („abych se nezdál všeho sobě osobovati, v čemž jiní také díl práce a chvály mají“); tu jej spatřujeme nabádati  ku překládání Hyperiovy knihy „o opatrování chudých“, tu opět už poddaný mu od kohosi překlad spisu  opatrně prohlížeti a porovnávati; tu slyšíme jej rozmlouvati s učeným mužem a dobrým pedagogem, , přišedším z Moravy a navštívivším ho, co muže znamenitého v Praze (viz  v předm.) o důležitosti a dobrém zařízení fraseologie česko-německo-latinsko-řecké ku prospěchu mládeže studující. Konečně když mu v této neunavené píli do rukou přišla kniha  od , faráře v Grunově, původně sepsaná, a on viděl, že „se takových kněh v jazyku českém nenachází“; poodložil na stranu jiných prací povolání svého a vzal před sebe již dotčené , aby je na česko přeložil, „předně pro zvelebení cti a slávy Božího jména, potom pro obecný užitek a rozšíření národu a jazyka našeho slovanského a nelituje v tom ani práce, ani statečku svého, s nemalým nákladem vytisknouti dal.“ Takto ustavičně rozmnožovaly a proplítaly se záležitosti a povinnosti povolání jeho a rostly rok co rok, den co den. A v tomto ruchu, v této píli, když byl s přítelem svým  více pojednání o příčinách a vlastnostech moru tehdy národy hustě trápivšího na světlo vydal, zastížen jest sám touto ranou morovou, dne 18. října 1599. Pět a třidcet toho času v Praze žijících učencův a básníkův skládali elegie latinské na jeho úmrtí.

Domýšleti se můžeme, že  takovýmto přičiněním a smělým podnikáním i pěkného jmění snad docílil, ačkoliv z jeho vlastních udání to nevysvítá. Víme sice z listiny už svrchu dotčené zkonfiskovaných domů po bitvě na Bílé Hoře, že měl  v Praze dům blíž mostu a na venku statek. Nepochybně domu toho nezdědil po svém tchánu , poněvadž v téže listině uvádí se jiný Melantrichovský dům v „Konešovic“ ulici, který po  k ruce J. M. C. zkonfiskován byl. A vůbec nebylo snad  jmění zděděné ani příliš tak veliké, nebo bez pochyby z tiskárny ostatní dědice  vypláceti musil, z čehož opět vysvítá, že i jmění svého  nejvíce vlastním přičiněním, sám sebou nabyl. Jiná otázka jest, zdali toto jmění v skutku  bylo? Kdybychom soudili podlé nemovitých statkův právě uvedených, podlé některých naznačení nalezajících se v předmluvách  o tom, kterak kvapně knihy jeho se rozebíraly, podlé toho, že tiskárna  byla první v Praze a že i rozličné věci úřední, sněmovní, jakož i práva zemská tutéž se tiskla, konečně podlé jaksi rozhýřelého života syna a universálního dědice jeho , který z počátku XVII. věku v Praze skvostně živ byl a zkompromitovav se v pobouření pražském před bitvou na Bílé Hoře, opustiv statek a dům s celým ostatním jměním svým do Drážďan vytáhl, kdybychom podlé těchto okolností soudili: musili bychom vyznati, že jmění to bylo dosti znamenité. Jinak však  sám věc tu naznačuje.

Není téměř knihy od  vydané, totiž předmluvy v ní, v nížby se zmínka neděla o tom, žeby tak velkého nákladu sotva bylo vydavateli dostihnouti, kdyby jej a čeládku jeho nebyl peněžitě podporoval ten aneb onen vlastimil, ten aneb onen přítel a pan kmotr jeho. A my tuto, jako typus a karakteristický kus takovýchto jako ustálených obratův v předmluvách, uvozujeme cosi z předmluvy k Kocínovu překladu  (1594): „Což se pak mé vlastní snažnosti“ praví tamto , „a nákladu na knihu tuto dotýče, jaký ten a jak veliký býti musil, aspoň z toho každý porozumí, že teď blízko k půldruhému létu s čeládkou při vytisknutí jejím jsem pracoval. A mně jistě nevelmi zásobnému, nikoli nebylo možné, tak veliké a ustavičné útraty a vydání na papír, čeládku a jiné potřeby, zastoupiti a podniknouti, kdyby mi v tom moji dobří páni a přátelé pomocné ruky nepodali, a mne dosti velikou summou peněz dobrotivě a z lásky nezaložili. Z nichžto první jest urozený pan  a na , místosudí dvorský království českého, pan kmotr můj příznivý, kterýž zvláštní náchylností k své vlasti jak zdravou radou a otcovským napomenutím, tak i štědrou pomocí hotových peněz mne k tomu měl a ponukl, abych takovou práci před sebe vzal; připověděv i dále mne v nedostatcích mých neopouštěti. Potom přičinili k témuž svou také pomoc urození a stateční rytíři pan  pan , vlastní bratří z  na  atd., urozeného a statečného rytíře pana  atd. J. M. C. rady, synové, kteříž také zvěděvše o tomto mém začatém předsevzetí, tímž úmyslem se ke mně v lásce své pronesli, a nedostatku v nákladích trpěti nedopustili. Smejšlejíce bez pochyby, že slušné jest z věcí časných od Boha štědře a hojně přijatých, zase něco pro Boha a čest jeho vynaložititi. A mně ovšem nevidělo se jména jejich tuto mlčením pominouti, abych aspoň tímto připomenutím, nemaje čím jiným, vděčnosti své k nim dokázal, a nynějším i budoucím ponavrhl, když historii tuto s potěšením a s prospěchem čísti budou, aby také věděli, komu z toho daru po Bohu děkovati mají, a kdo jsou k tomu radou i skutečnou pomocí příčinu dali. Pán Bůh rač dáti, aby těchto pobožných a šlechetných pánův památka v požehnání a počestném připomínání u věrných Čechův dlouho zůstávala, a příkladem jejich i jiní také mocní a bohatí v Čechách ponuknuti byli k tomu, aby pravou pobožnosť, moudrosť a obecné dobré vlasti své z velkých a přehojných statkův, jimiž vládnou, tím bedlivěji rozmnožovati a podporovati pomáhali.“ — Ve své , v listě dedikačním, synům  přímo udává, že otec jejich penězi jej zpodporoval, a za budoucího dlužníka jim dědicům se vyznává. Na jiném místě (), že taktéž za prokázaná dobrodiní povinen jest vděkem mecenáši svému panu  („“); a tak na mnoha jiných místech. Možná že skutečně veliké výlohy, ježto přináší sebou kněhtlačitelství, a které teprv po letech, když se sklad vyprodá, se nahražují,  do okamžitých rozpakův přiváděly, tak že nucen byl cizích podpor vyhledávati. Možná také, že rodinné poměry byly takové, že musil vydávati více, než by si byl přál, možná však také, že  vyhledávaje a velebě mecenáše své, sám se co největší mecenáš jiným zvlášť mladým nadaným spisovatelům a studující mládeži prokazoval, podněcuje avšak i podporuje je peněžitě. My však obzvlášť nakloněni jsouce této poslední domněnce, máme zároveň za to, že se toto časté v předmluvách k jeho spisům nalezající se poukazování na obmezenosť a skrovnosť statečku, pouze za osvědčení jeho skromnosti a nenávisti k všeliké ukázalosti považovati musí. Nebo jako  učenosť a skutečné zásluhy své místy až příliš úzkostlivě hleděl zastříti ukazováním na cizí zásluhy a cizí učenosť, a jako hleděl uznáváním své vlastní nedostatečnosti už napřed ztupiti jaksi šípy závisti bledé: tak i častým naznačováním svého nedostatku materialního, obmezenosti statečku svého podlé dobrého staročeského spůsobu vystříci se hleděl všelikým útržkám a výčitkám vychloubavosti, a záští sprostému; čehož všeho v předmluvách jeho husté stopy nalezáme. Nebo žeby čacký , muž tak učený, a tak vznešenými idejemi nadšený skrovněl a skrbil, nemůžeme připustiti.

Co se poměrů jeho rodinných dotýče, o těch ovšem málo víme. Možná nadíti se, že on, muž srdečný, upřímný a citům přátelství a lásky, jak později ještě vysvitne, velmi nakloněný, i v rodině své největšího a nejčistšího blaha a obveselení požíval; nebo zrovna ta okolnosť, že se o domácnosti své v předmluvách svých nikde, ač se
často příležitosť nahazuje, nezmíňuje, nasvědčuje tomu, že své domácí veselí a utěšení nechtěl na trh vynášeti. Víme přece o jeho domácnosti tolik, že měl dva syny, dceru Majdalenu, a (bez pochyby) strýce jménem: . Syn Samuel narodil se mu dne 15. dubna 1592, a zemřel, jak se už podotklo, ve vyhnanství po bitvě na Bílé Hoře, měv v držení tiskárnu  přes 20 let, a vydávaje v tom čase nejvíce díla otce svého po druhé, po třetí. Známý básník  učinil na jeho narození následující genethliatické verše s chronostichem:

Ter qVInto AprILIs ConCessIt In aethere CVrsV
     NataLI SaMVeL VeLesLaVIne tVo.
Vive puer, spe patris et ad pia vota bonorum,
     Quo te olim referat patria grata Deo.

Syn Jiří narodil se mu dne 8. února roku 1596, o němž dále ničehož povědomo není, nežli opět verše genethliatické od téhož básníka:

Februus octavo Veleslavina orte Georgi
     Stirpe, facem cunis contulit orbe tuis.
Vive Deo patriaeque puer: tibi Fata paternum
     Ingenium, sed avi nomen opesque dabunt.

Z čehož vysvítá, že nazván jest dle děda svého , jakož že i bohatství  od tohoto první původ vzalo. Dceruška  narodila se roku 1593 a zemřela dne 17. srpna roku 1599. Zemřela osm neděl před smrtí otcovou, jakoby tímto andělem brzké přijití otce za hrobem mělo býti ohlášeno; ona nazývala se podlé o 7 let starší dcerušky věrného přítele .  učinil na její úmrtí následující něžné epitaphium:

Magdalis hoc tegitur loculo, Danielis Adami
     Nata, Annae matris deliciosus amor.
A teneris edocta pios pia psaltria mores,
     Angelica suevit voce sonare Deum.
Hinc Deus, angelicis inserta cohortibus, inquit,
     Suavius in nostra arce concinet melos.

Co se dotýče onoho strýce aneb bratra , , víme o něm pouze to, co se opět v epitaphium na jeho úmrtí od  složeném nalezá, totiž že byl muž zasloužilý, zámožný, učitel veřejný, a však podagrou stále trápený, až touto nemocí dne 29. prosince 1599, tedy as osm neděl po úmrtí  sešel.  nemoci jeho jaksi humoristicky podotýká, pravě mezi jiným, že se dostal nyní duší svou tam, kam by se nemohl za živa pro podagru nikdy dokulhati, totiž do nebe:

Sola valetudo, ne felicissimus esset,
     Obstitit, et vexans saeva podagra pedes,
Illa necis causa est; sed et illa est janua vitae,
     Namque animo invenit, quo pede non potuit.
Complexuque tenet praemissum nuper Adamum,
     Aelernoque breves pensat amore moras.

 něžnosť a náboženským duchem proniklá ochotnosť, kterou obzvláštně k paničkám jevil, jak poznati lze jest z listův v této sbírce umístěných, dotvrzuje to, že byl , muž nejen učený, zámožný, praktický, čacký, anobrž že byl i srdečným upřímným manželem i láskyplným otcem, že byl muž mající hlavu a srdce, jak říkáme, na svém místě.

 (v pozn. 11. tuto na str. XII uvedeném) tvrdí, že byl  , tudíž jako purkmistr aneb první starší obce; z čehož plyne, že velkou důvěru jakož i úctu měl u spoluobčanův svých. Co se ostatně karakteru  dotýče, obdivovati se nám jest obzvlášť jeho . Není předmluvy, není úvodu v kteroukolivěk knihu  aneb sepsanou aneb od něho vydanou, v kteréžby se této znamenité skromnosti zřejmé stopy nenalezaly. Všude hledí zásluhy jiných sebe nepatrnější zevrubně uváděti, o svých vlastních, ač často mnohem znamenitějších, mlče, aneb jako naschvál je zastíraje. To pak tuším jej zvlášť milým činí. O jeho neunavené pilnosti a neustálé přičinlivosti už dříve jsme podotkli, jakož i o jeho lásce k Bohu, vlasti a mocnáři. Z několika předmluv vysvítá, jak s outlými, přátelskými svazky spojen byl s jednotlivými osobami, jako n. p. s  a s jinými. V předmluvě ku  z Vysokého Mýta, kteroužto  1590 vydal, nalezá se místo, z kterého pěkně plyne, jak vysoce si vážil  pravého, totiž bezzištného přátelství. A však i některým městům v Čechách, jako Kutné Hoře, pro zpomínky rodinné, byl přede vším nakloněn, a jim i kde mohl, srdečnosť svou projevoval.

Však vyličujíce karakter  i na některé slabosti jeho pozornosť obrátiti musíme. Nápadné jest, kterak mohl muž jinak tak osvícený jako , hověti mnohým pověrám tehdejšího věku, čehož zvláště v Kalendáři husté stopy nalezáme; tak objevování se komet, rození se nestvůr atp. u něho důležitý tajný význam mělo, tak též jakési záští a osočování židův, dle spůsobu tehdejšího věku i jeho se z části zmocňovalo. I musíme, ač máme-li jej v tom ohledu spravedlivě posukovati, stanoviště tehdejšího věku, zvlášť jelikož spisovatele pro zábavu obecného lidu píšícího, vždy míti na zřeteli. Ještě nápadnější a podivnější jest jeho pevná víra v domněnku tehdy velmi rozšířenou, že totiž věk XVI. jest poslední věk celého světa, a že po něm veliké, znamenité, a téměř nepochopitelné změny všude nastanou.  tudíž téměř na všech knihách z tiskárny jeho vyšlých k dátum přikládá fatalistickou frási: „“; ano v úvodu v překlad kroniky  (papeže Pia II.) velmi zevrubně a s jakousi chutí vykládá nutnosť toho, že věk XVI. ovšem musí býti věkem posledním, koncem světa, a sice z důvodův historických, a zároveň pragnostických. V tom ohledu činí  velikou koncesí tehdejším obvyklým pověrám pragnostickým, které s alchymií zároveň náležely k bludům oblíbeným toho věku, jichž nejméně prost byl i tehdejší mocnář Rudolf II. sám. Viděti z toho, že  všelikou auktoritu, a proto i auktoritu tehdejšího ducha časového nanejvýš ctil a ji si obliboval; začež byl také spisovatelem právě národním, populárním. Jinak měl  ostrý soud, který všude, obzvlášť v úvodu ku kronice , osvědčuje. Opatrností a znamenitou šetrností ke všemu stávajícímu vynikal, a co spisovateli a zároveň nakladateli, prospělo to. Nesnázím z mnohých stran mu hrozícím uměl se vyhnouti tak, že jako prutem čarovným proměňoval nepřátely své v přátely; vlasť, jazyk a národ svůj a jeho práva miloval s velikou horlivostí, aniž by se však propůjčoval nenávisti k jiným národům. Cizí zajisté ctil, vlastní i miloval. Souvěcí spisovatelé o něm vypravují, že velmi dobrotivě a přívětivě s každým zacházel, že byl zvlášť velikomyslně dobročinným k těm, kteří se byli věnovali vědám a uměním. Náklonnosť jeho k studující mládeži významně se chválí.

Karakter našeho  nejkratčeji a nejurčitěji naznačuje básník souvěký, , z jehožto elegie tuto kus uvádím:

Ante lubens, quae possideo, impendam omnia, dixit,
     Quam patriae nostro pectore cura cadat.
Judicio plenus, res circumspectus in omnes
     Et cultu superum religiosus erat.
Et cui non clemens, cui non afabilis ore?
     Saepe favens Musis dona benigna dabat.
Vir bonus, et sanctae legis sectator, amicus
     Omnibus, in primis, docta juventa tibi.

 spisy svými utvořil znamenitou epochu, kteroužto nastal v literatuře české zlatý věk ; nebo ač obyčejně zlatým věkem vůbec se nazývá, přec v něm výborné básnictví pohřešujeme, a  sám mimo překlad tak nazvaných  nic básnického nepsal. Ovšem už před  byli dosti znamenití spisovatelé čeští, prosaičtí však žádný, tak dokonale a správně jazyku materského mocen nebyl jako právě on. Spisy jeho, co se týče správnosti mluvnické, na vždy budou vzorem pěkné, attické češtiny, a nejlepší spisovatelé čeští dle nich vždy se vzdělávali, a nynější mládež vlastenecká k vyšším stavům příznivým osudem povolaná a materským jazykem vzdělávaná, zvlášť k těmto zřídlům ryzí češtiny musí prohlížeti. Ovšem že v spisech jeho husté stopy spatřujeme, ač dosti samostatného, napodobování vzorův latinských, však to právě jim spíše k prospěchu než k ujmě jest; nebo právě latinští spisovatelé byli mistři slohu, jakožto vzorové všem národům všech věkův budoucích. Tato uhlazenosť slohová činí spisy , a jelikož takové, nepomíjejícími, ač co do látky více archeologické než čistě vědecké ceny do sebe mají.

Už tuto uvedu spisy jeho, pokud mně známé jsou, podlé let, v kterých vyšly, a podotknu též některé práce od  pouze opravené aneb pouze vydané:

1.  atd. Od M.  s pilností sebraný. A nyní v nově pro obecný užitek všech Čechův vydaný a vytištěný v Starém městě pražském u  a M. , léta Páně 1578. Dedikací: Purgmistrům a raddám Starého a Nového slavných měst pražských, pánům a ochrancům sobě laskavě
příznivým.

Druhé velmi rozmnožené vydání od roku 1590 („léta posledního věku“), se stejným nápisem. K jednotlivým dnům s doložením let buďto od stvoření světa, aneb od narození Božího přidány jsou, víry a paměti hodné historie o rozličných proměnách a příhodách, šťastných i nešťastných, veselých i smutných, obecných i osobních, jak v jiných národech a zemích, tak obzvláštně v slavném národu a království českém, zběhlých.

Napřed položeny jsou  aneb tabule rodův, velikomocných knížat a králův, kteříž od začátku až do těchto časův v české zemi kralovali. Jest i mnohých jiných rodův královských a knížecích místy svými v Kalendáři dotknuto, kteříž nyní v Evropě a v Říši panují.  dostatečná napřed i nazad se najdou. To všecko znova rozšířeno, a k libosti těm, ješto celých historií a obšírných kronik míti, aneb pro příčiny čísti nemohou (však s ukázáním, kdeby více hledati a najíti měli) a pilností sebráno, vytištěno a vydáno, prací a nákladem M. . Mimo předmluvu a rejstříky str. 636 ve čtverci.

Kniha tato svědčí přede vším o nesmírné učenosti a zečtenosti spisovatelově, pramenové i jinojazyční, všude velmi přísně udáni, létopočty provedeny až i dnové a hodiny důležitých dějův udány; než mnoho pověr a předsudkův z tehdejších časových poměrův plynoucích zároveň uvedeno. Největší vada spisu, že právě Kalendář jest, a že tudíž dějové nikoliv ve své souvislosti a příčinosti pragmatické, nýbrž nahodile podlé jednotlivých dnův roku se uvádějí. Tím se celá historie rozdrobuje, a co by mělo býti stavbou, jest pouhým materialem, ba jen hromadou písku. Jest ten ostatně nejobšírnější spis docela původní  a žel, že nebyl od něho dle postupu v příčinné souvislosti a u vyvinování dějinném sepsán, byloby to zajisté dílo až posud i co do látky klassické. Jazyk ovšem nanejvýš ušlechtilý, plynný a správný.

 učinil na Kalendář ten následující verše:

Qui patriam illustrat scriptis, et gesta parentum
     Historia aeterno servat ab interitu:
Dignus, quem patria illustret, celebrentque nepotes,
     Historia et pariter servet ab interitu.

A básník  („“):

Ignorant multi sese ipsos, lapsaque gentis
     Orsa suae, seriem succiduosque gradus.
Illorum inscitiae Daniel medicatur Adamus,
     Solerti evolvens semisepulta manu.
Omnia quae patriae debet, persolvit Adamus,
     Dum juvat ingenio templa, scholasque suo.
Impendit nullas patriae qui ingratus opellas,
     Nomine homo forsan, caetera truncus erit.

2.  Jest ten slovník, latinsko-český, dosti hrubý svazek.  s velkou skromností a nedůvěrou ve vlastní síly na světlo jej vydává. Ačkoliv skutečnou zásluhu nejen českým překladem, nýbrž i tím si vyzískal, že všeliké možné významy slov latinských nemíchá v jedinou směs, jako před ním se dělo; ovšem je roztříďuje a v rozličná oddělení rovná, zvlášť ku kmenům hledí a takto mládež navozuje, aby tyto sama hledati a nalezati mohla. Přidal též ozdoby a příslušnosti syntaktické.

3. Knížky sv. Augustina:  a též . V Praze 1583. Překlad výborný, často vydáván, naposled od  1786, později též od konsistoře arcibiskupské jako příloha k časopisu theologickému.

4.  o vrchnostech a správcích světských. Knihy patery ku poctivosti všech dobrých, ctných a šlechetných vrchností, správcův, soudcův atd. slavného a dalece rozmnoženého národu slovanského. Podlé německého  od , rady knížat markrabství brandenburského. V Praze 1584 („léta posledního věku“). Dedikací. Raddám a nejvyšším úředníkům zemským v království českém, pánům sobě milostivě a laskavě příznivým, Jich milostem. Po druhé vytlačena a obnovena od dědicův , roku 1606 a dedikována panu  a panu . Registřík od  pilně spracovaný.

5. Kronika světa od  pod čtyrmi monarchiemi krátce sebrána. V Praze léta posledního věku 1584. Už dříve (roku 1539 do jazyku českého uvedena a v Litomyšli) vytištěna jest roku 1521.  ji znova přehlédl a v češtině poopravil a až do smrti císaře Maxmiliána II. (roku 1584) dovedl. Též u jeho dědicův roku 1602 vyšla.

6. Kroniky dvě o založení země české,  a . V Praze léta posledního věku 1585. Zvlášť předmluva k tomuto spisu jest důležita, jeliož velmi promyšlena a za vzor jmína býti může pragmatického historického slohu. Dříve také  (roku 1510) ji z latiny přeložil, kterýžto překlad za časů  už za zastaralý se pokládal. V novějším čase ji tak též  roku 1817 vydal.

7.  V jazyk český uvedený a zároveň s textem vydaný. V Praze 1586.

8.  Později doplnil  spis ten jazykem řeckým a pod jménem:  roku 1598 opět vydal.

9, 10. Roku 1587 vyšel velmi ozdobný překlad veršův Salernitanských a též Hospodáře užitečného, kteroužto poslední knihu, původně byl sepsal M. , měšťan žatecký (Viz Boh. doct. II., p. 291).

11, 12. Roku 1588 vyšel Výklad na Věřím v Pána Boha, kniha mně pouze podlé Jungmannovy historie liter. známá. Napotom: Tabule sedmi zlých a sedmi dobrých věcí. V Praze 1588. Věnována přítelkyni jeho za její nemoci. Jest ta kniha v maloučkém formátu, tak že podivné jest, kterak vedlé ohromných foliantův tak něžné knížečky vycházely.

13, 14. Roku 1589 vyšly školní knížky: .

15. Roku 1590 spracoval a vydal : Vypsání krajin země ruské od , rozmnoživ vydání to s některými jinými monografiemi.

16. Roku 1591 vyšel „Štít víry pravé“, z latiny přeložen, kterýžto překlad Jungmann ve své hist. liter. co zvlášť výborný podotýká.

17, 18. Roku 1592 vyšlo tiskem: Vypsání města Jerusaléma, zároveň s historií Židovskou od . Též toho roku spatřil světlo Boží foliant: Putování svatých, překlad M. : . K tomu připojil  pojednání o mincích starohebrejských. To vše napotom od dědicův opětně vydáno.

19. Roku 1594 povstal překlad M. : . Kterýžto spis poznovu  byl na světlo vydal.

20, 21. Roku 1595 vyšla Apoteka domácí a už dříve roku 1587 Regiment zdraví (), na kterýchžto dvou spisech na slovo vzatý lékař Ad.   též pracoval.

22, 23. Konečně vyšel roku 1596 ohromný foliant, totiž Herbář , v jehožto sepsání (zvlášť co se týče indexu, této „svíce celého spisu“) a vydání  s  největší účastenství měl; roku pak 1598 , náčelní dílo , na světlo jest vydáno. Herbář věnován jest  a  na Hradci, nejvyššímu purkrabí pražskému;  věnována jest synům pána . Tato poslední jest fraseologie a zároveň synonymický slovník latinsko-česko, řecko-německý, posud v literatuře české nepřekonaný a sice jazykem českým především vyložený. Po jeho smrti roku 1600 vyšlo teprv dílo jeho: Pravidlo křesťanského života podle pořádku desatera Božích přikázaní.

Pomyslíme-li, že knihy tyto větším dílem samé folianty jsou, a že se tuto ani neuvedly všecky knihy, které  přičiněním na světlo vyšly, jakož n. p. už hned pohřešujeme Čeledního vůdce (aneb jak se původně nazýval čeledního Ďábla) od roku 1586 a mnoho jiných méně patrných spisův: musíme se jen diviti této veliké činnosti i čilosti .

Tuto ještě kladu pohřební báseň na  od :

Genie Veleslavia Daniel deductus Adamus,
     Hoc sua post obitum condidit ossa solo.
Cujus si rarum ingenii viventis acumen,
     Si dotes magni frugiferas animi;
Si dulce eloquium quatuor manabile linguis,
     Si patriae impensum aevum omne pro amore suae,
Dum revocat priscum Boemo in sermone nitorem,
     Quo Latios cogit, Grajugenasque loqui;
Si grave concilium, placidae si munera Suadae,
     Quae facilis pleno promserat ille penu;
Si certum in dubiis, si promptum in rebus agendis
     Officium experti judiciumque viri;
Si quavis in sorte animos moresque videbis
     Tam gravitate bonos, quam bonitate pares;
Denique quos scripsit calamoque typisque libellos,
     Non operis partas addere parcus opes,
Doctrina instructus varia, rerumque peritus,
     Quarum nostra usu vita carere nequit;
Haec si perspicias et tecum singula penses
     Judicio sensus interiore tui:
Nestora, cum lacrymis dices, obiisse Bohemum,
     Si non hic meritis Nestore major erat.

Stůj tu též čásť z básně na   od téhož básníka:

Ille unus linguas, quibus Ausonis utraque tellus,
Graecia et Italia, elatae super aethera quondam
Nomina jactabant rudibus veneranda colonis,
Bojemis retulit Germanum idiomaque junxit:
Interea patrio quantum in sermone nitoris,
Quantum operae, cultusque novi, quantum artis et usus
Hoc autore queat prudens deprendere lector,
Malo data in lucem librorum immensa loquantur
Tot monumenta, quam ega, quae sunt certissima, tester.

Tu vero, o patriae pubes, studiosa juventus,
Quando aliud restat tenerae nihil, accipe tanti
Usibus expositum vestris exemplar amoris,
Librum praesentem, quo rerum nomina linguis
Quattuor efferri personarumque docentur;
Quo plures docta formae ratione loquendi
More poetarum, qui dulcibus aspera miscent
Fulmina tesserulis; et legibus oratorum,
Quorum ex adfectu moderata oratio surgit,
Et qui simplicibus narrant sua sensa, tenentur.

Sic vestri ingenii cultu exaugebitur ardor,
Sic patriae frugescet bonos et gloria gentis,
Sic vestra impensi causa Danielis Adami
Tot tantique suo vivent in flore labores.

Co se však konečně tohoto vydání dotýče, nebude snad zapotřebí zvláštní omluvy, že jsem v pravopis novější obrátil starý, bratrský, a tudíž že jsem mimo jiné upustil též od tvrdých ł u větší části spisův  důsledně provedených; nad to jsem co novinku, bohdá organickou, přijal měkčení souhlásek na konci hlavních jmen podlé „kosť“ padujících; ostatně jsem alespoň v prvním článku podržel rozdíl mezi oběma  kommaty, totiž fonetickými a logickými, čili dlouhými a krátkými. Tu a tam musily se jednotlivosti ovšem vypustiti. Co se týče uspořádání samého, nehleděl jsem tak k systému nějakému jako k rozmanitosti. I přeji z plného srdce, aby tato sbírka posloužila nynějšímu věku k pochútce a k povzbuzení, jsouc zároveň vzorem pěkného písemnictví zvlášť mládeži gymnasialní, dle vys. vynešení hlavně v 6. třídě věkem literatury české „“ se obírající. Už tuto má ona  v jeho pěkném, plném znění. My pak u vydávání jeho spisův pokračovati hodláme ještě svazéčkem druhým, třetím.

V Praze dne 1. března 1853.

Dr. Frant. Čupr.

Životopisy