Píseň o vlasti
Země, jež tisíc let živila
bujaré slovanské plémě,
vždy a vždy s láskou budila
obdiv a nadšení ve mně.

Kdo by ji v srdci svém nenosil,
vlast svoji, zemi drahou,
národ náš když už ji porosil
potu a slz trpkou vlahou?

Možno k ní otupět na chvíli,
vlažným být a méně bdělý,
předkové když nám ji hájili,
za její svobodu mřeli?

Je možno, abychom upadli
ochable v smrtelnou mdlobu,
když do ní praotcův nakladli,
že by byl hrob vedle hrobu?

Je možno, abychom zhrdali
nad vlastí bohatou vděky,
když jsme ji v dědictví přijali
od věků na věčné věky?

Bdíť oči praotcův nad námi,
zří naše snahy a činy,
vděčnými budem’-li dcerami,
otců svých hodnými syny!

Poezie