Pohádky z naší vesnice (Dyk)/Podzimní elegie
Dny mladé propast snadno přeskočí
však pozděj’ může bludičkou být tucha.
Hleď katastrofám klidně do očí,
marnotratníku smyslů i ducha!

Jdou moudří lidé a vše moudře dí:
Svou cestu hledej, která všecko smíří.
K svým tancům, brachu, nevol náledí.
Upadneš, brachu. Dvakrát dvě jsou čtyři.

Díš soud pak prostý, svatá prostoto.
Mohl jsi. Měl jsi. Nutné bylo to.
Marnotratníku, vše se utratí.

V sen vnořen svůj tak podivný a blahý
dával jsi, dával, zpit a bez rozvahy,
až mdlá a prázdná ruka klesla ti.

4. 10. 1908.