Duše továrny/IX
Vrazila do světnice vyděšena, bez dechu.
Plna bázně, vzteku a lítosti.
Nemluvila, vrhla sebou na lože a zakryla
tvář tvrdými svými dlaněmi. Balcarka nedoslavši
z ní ani slova, odešla do své světnice.
Pak probudilo se dítě, plakalo, ale Barča
seděla pořáde s tváří přitisknutou ke dlaním a
nechala dítě křičet. Ani sebou nepohnula.
Zrála v ní neurčitá představa, že teď je
konec. Že již do ničeho jí nic není, že je zbytečno již o něco se starat, něco mluvit.
Je konec. Něco se teď stane.
Co, určitě nevěděla, ale nejspíš ji Soukup
zabije.

A ať ji zabije. Což ! — Co do takového
života …
Tedy takový bude její konec. Pro fabriku!
Také dobře. Jí je to již jedno. K tomuhle
životu ona není, a přestane-li, bude lip, bude
pokoj.

Když přišel Soukup večer domů, zamračený,
rozzlobený, mlčky dala mu večeři, sedla do kouta,
vzala dítě na klín a nepromluvila.

Ve světnici vládlo teď smutno; takové podivné
a nebezpečné zamlčení. Jakoby se cos
hrozného očekávalo.

Přišla neděle, kdy Soukup šel až před polednem
do fabriky, aby tam byl až do rána
do šesti. Nastaly mu zas na týden noční směny.
Přicházel ráno z práce a přes den býval doma.
Před šestou večer odcházel do továrny.
Barča bývala v noci sama s dítětem.

Jaké to byly noci!
Nemohla spáti. Bývalo jí zoufale teskno
v té samotě.

Již večer, když Soukup odešel, postavila
se s dítětem v síni před prah a dívala se k továrně.
Byl počátek listopadu.
Bylo poměrně teplo, slunce k polednímu ještě
i hřálo, ale večery, noci a jitra bývaly mlhavy.
Teskný pohled Barčin však prorážel tu mlhu,
i zajiskřilo se v něm někdy divokou žádostí.
Viděla silnicí spěchati dělníky k továrně.
Tiskla se k pažení dveří a pozorovala.
Poznávala malou, ale širokou postavu zámečníka
Hlávky i jeho ženy, která dělala u řezaček.
Hle, proč ta může do továrny. Má taky
dítě …

A tamhle tlustá Dlabačka z řepníku. Ta
jich má doma pět. Nejstarší holka desetiletá je
hlídá, ale jaké pak také hlídání …
Inu, Dlabač je jiný člověk, není takový
strašpytel …

Slyší veselý hlučný smích. To je jistě Nána
Jansová. No, jak by ne. Ta má krok jako husar.
A vedle- ní ten malý Čadil z vápenky … Jestli
pak se vezmou ? No, to bude párek, ona jako
dragoun a on jako klouček. — —

A tamhle starý Kuřovský ze spodárny. Zdá
se jí, že cítí z jeho kabátu až sem ten nepříjemný
štiplavý, kyselý zápach spodiových kádí.
Za ním Ouředníčková … No, bodejť, aby ho
nedohonila. Již za ním volá: »Pámbu dobrý večer, strejčku.«
Kuřovský se obrací: »Dejž to Pámbu!
I heje bába, já myslel, že to nějaká holka za
mnou volá.« »Koukejme dědka, ona by vás každá skvakla …«

Zašli. Ticho.

Pak rychlé, chvátající kroky. Hlasitý hovor.
Koulová s Bernardovou. Jdou hlučně ve
svých těžkých zkornatělých šněrovacích botkách.
Z vlněných šátků sotva nosy jim koukají.
Jestli pak už Bernardová má oko zdravé?
Barča se nachyluje, ale nemůže nic poznat.

»Náno,« zavolala.

Holky se obrátily.

Hele, Barča — Soukupová — Pámbu dobrý
večer. To se ti kouká, jak jdem do roboty, viď,«
smála se Bernardová. »Ale už je čas — slyšíš —
už zvoní — — «

Zvuk továrního zvonu rozlehl se večerní
ztichlou krajinou.

Holky daly se do běhu. Barča naslouchala
závistivě těžkému, klapavému, vzdalujícímu se
dopadáni jejich bot …

»… už jdou do fabriky, — — už jdou do fortny — — «

A slyšela v duchu s nimi veselé klapání
páteru, rachocení řípy v pračkách, viděla, jak
vstupuje Bernardová do řepníku, jak se vítá se
známými ženskými, jak Koulová jde do varní
síně, jak ji obklopí světlo, teplo, šum, jak spěchá
nahoru po schodech kolem diffuze k řezačkám,
jak se svléká, zouvá, jak zámečníci se na ni
smějou, jak se šťouchá s Hlávkovou a s Pokornou, jak si pak -začnou povídat a konečně zpívat … kdežto ona, ona tu tak sama, tak samojediná, celý ten večer, celou tu noc … a tak -ji to tam táhne, tak ji to tam láká … Kdyby jen na hodinu, na půlhodinky mohla být Mančou Koulovou, nebo Nánou Bernardovou, nebo Hlávkovou … Teď blížily se kroky a hlasy od továrny. To dělníci z denní party jdou domů.

První Tonka Jamborová, no to se rozumí,
pak Fanda Hrádková s Kačkou Málkovou a za
nimi Táboračky — Pletlerka s Kalinovou …
Jak jsou všechny šíastny ty ženské a jak
byla i ona šťastna, když byla mezi nimi.
Teď jdou báby z řízků, holky z řepníku,
mužští z půdy, z kotelny, ze spodárny, a Bárča
všem, všem závidí, a dívá se za nimi, dokud
je lze rozeznati. V srdci jejím je zoufalá lítosť!
Vyběhla by ráda mezi ně, ale dala by se jistě
do pláče studem a hanbou, že nesmí a nesmí
do fabriky.

Kroky a hlasy řídnou, silnice pustne a
tichne.
 
Stmívá se víc a více — —
Jen okna továrny září rudě do rodící se
noci. Tam je světlo, život … zde tma a mrtvo.
Tam teplo a ruch — zde chlad a klid.
Barča vpíjí se očima do toho obrazu. Vidí
kouř bělavě se vinouti pod nížícím se nebem.
Proniká pohledem ozářená okna a kmitavé stíny,
probíhá v mysli těmi osvětlenými prostorami,
vidí všechny ty dělníky a dělnice, vidí každý
jejich pohyb a posun, zastavuje se u nich, mluví
s nimi …

»Co pak neslyšíte, jářku, dítě vám tam pláče
už asi půl hodiny …«

Barča se obrací a jakoby myšlénky své teprv
sbírala, jaksi zmateně dívá se ještě na Balcarku. -—
Nenávidí teď tu stařenu. Ví, že je na straně
Soukupově. Taková bezcitná, nechápavá ženská.
Pořád: »dítě, dítě!« Ať si je snědí. Když pořád
mají čas na ně myslit, ať si je také ošetří. Co
ji pořád k tomu vlekou? —

Pohled Barčin se stává nevlídným a hněvivým.
Vyzařuje z něho určitě, jak je jí ta stařena
teď protivná, ano odporná …
Což pak nemá nic co dělat, což pak neumí
sama do něčeho se zabrat, aby chápala, že člověk
nemůže pořád jen na dítě myslit. Takový nějaký
tvrdý mozek má jako ten Soukup …

»No tak jděte přec k němu,« pobízí Balcarka
vyčítavě a nevrle.

Barča vstupuje do tmavé světnice, jde ke
kolébce, zvedá plačící dítě, jde s ním do síně,
stoupá si na práh a zase dívá se k továrně.

»Máte rozum? Co pak chcete, aby se dítě nastydlo? Jdete hned domů!« vyrušuje ji zas po
chvíli Balcarka.

Barče zajiskří se v očích, již již chce odseknout,
prudce, zlostně, ale pak zatne zuby do
rtu, jde do světnice a práskne za sebou dveřmi.

Konečně dítě spí. Barča zlehka je ukládá
do kolébky a zas vychází a do noci dívá se
k továrně.

Necítí večerního chladna a vlhka mlhy. Proniká
šedými jejími vrstvami. Vpíjí se tam, kde
září z nich dlouhé plochy továrních oken.
V domku již všecko spí. I ve vsi. Psi již
přestali dávno štěkat.

Jen ti lidé tam v továrně bdí. A ona. —
Jest jí útěchou bdíti s nimi a dívati se aspoň
tam, kam ji táhne srdce i hlava.
Chvílemi zdá se jí, že slyší zcela zřetelně
páter klapat, bubny praček rachotit, řepu na
plech hřímavě dopadat …

Smysly její jsou podrážděny, ale mdloba
zachvacuje tělo. Znavena vrací se do světnice,
chce spat, ale nemůže. Zdá se jí, že ona tady
na lůžku dávno by spala, kdyby ta venku tam
na prahu mohla zdřímnouti. Půlí, duše je Barča
ještě před domem, vidí fabriku a slyší její známý
ruch.

A na loži přemáhá ji ospalosť; již již oči
se jí klíží, ale najednou sebou trhla … vždyť
musí čekat, až ta z venku se vrátí …
A srdce jí prudce bije, vlasy vlhnou potem,
cítí krůpěje jeho zvolna a šimravě stékat a sbíhat
se chladně v důlku pod krkem.

A najednou se zvedá, seskočí s postele a plíží se ke dveřím. Musí se podívat, co ta venku tam dělá, nepůjde-li již také spat. Vychází ven a hledí zas k továrně. A zas přichází na
ni ta mdloba, a zima ji roztřásá.
Otírá chladné, spocené čelo a mvslí: »Co
se mi to pořád zdá, že jsme dvě, vždyť jsem
tu jen sama, proč nejdu spat? — «

»Což pak snad blázním — — — — «
Hmatá si k hlavě, zachvívá se úzkostí a
vleče se zas k lůžku.

Jsou to hrozné noci. Dnes jako včera, a
zítra jako dnes.

Pak začíná svítat. Jsou čtyři hodiny, pak
pět . .

Barča se obléká a nevyspalá a sesláblá zatápí
v kamnech a postavuje na snídaní.
Pomalu po silnici začínají rachotit vozy
s řepou a prázdné pro řízky. Sem tam trousí
se již také dělník do práce.

Již je půl šesté.
Kroky se množí. Ti, kteří šli večer z továrny,
jdou teď nazpět.

Vidí zas, ženské z půdy, Táboračky, Jamborovou … Hrádkovou, Málkovou. Jak jsou
vyspalé do červena a jak se těší do fabriky …
Hned, hned by šla s nimi …
Pak jde jednonohý Kitzler. Snad už je to
dvacet let, co přišel o nohu. Za ním kašlavá,
nemocná Hladíková — chuďas — jak se belhá!
Ale Barča jí přec závidí, jí i Kitzlerovi …
poněvadž ti mohou jíti do továrny a ona ne
lžice a chléb — ale při všem myslí na továrnu.
Takové jsou její večery, noci a jitra. A ve
dne tišit stále to dítě, hýčkat je, tančit s ním
po světnici, sic Soukup hned na ni se zadívá,
tak divně, tak hrozivě a křikne netrpělivě: »Co
pak jsi hluchá!«