Pohádky z naší vesnice (Dyk)/Krajina
Křehounká říčka pod pastvinou
zasvitne a už zaniká.
Oblaka mají barvu sinou,
jsou nehnutá a veliká.

Nábožná přísnost vane strání,
vše pod ní mlhou pokryto.
To není ještě úsvit ranní
a noc už také není to.

Les v pole, ves se v louku mění,
kraj slavnostní a zvláštní je.
To noci splynutí už není
a dne to nejsou linie.

Je pohádkový lesk ten tmavý,
věž na výšině, barva řek.
Středověk, někdo tobě praví.
A opakuješ: Středověk.

Na hrdle řetěz, jdou tu kmeti,
na jejich čele brázdy chmur.
Z nich prvý těžce zašeptne ti:
Oh… Poitiers… Azincourt…

Na tulákovi zrak tvůj prodlí,
jenž bez cíle jde přes lada.