Černé růže/Přání
Čas léta prch’, a rosa tuhla v luze,
má do úbočí hvozdů byla chůze,
vše smutniti, vše usínat se zdálo,
ni ptáče jedinké se neozvalo.

Máť příroda si v husté tkala síti
své v podjeseni napředené niti,
a divným záchvatem se k práci měla,
snad zbytky slunce jimi chytnout chtěla.

Či hodlala snad zemi rubáš přísti?
V mých stopách smutně šelestilo listí,
a stesky moje, jenom veršem zdobné,
se rázem proměnily v slzy drobné.

Ó, kéž by jesení tou ku posledu
i žal se proměnil, jejž teskliv vedu,
by všaký cit, jejž jsem kdy v srdci choval,
mně v rudý granát písně zkrystaloval.