Sonety (Shakespeare, překlad Klášterský)


Obsah 
 /Úvod/
 Plod přejem si od tvorů nejkrasších
 Až čtyřicet zim oblehne tvé čelo
 Hleď v zrcadlo a tváři, již tam vidíš
 Proč, líbeznosti, planá, plýtvavá
 Ty chvíle, jež tvar dají líbeznému
 Nuž, nenech zimy hrubou dlaň ti v líci
 Když na východě milé světlo, hle
 Proč, hudba sám, nasloucháš hudbě smutně?
 Je z bázně to, by nevlh vdovy hled
 Pro hanbu! přiznej, lásky pro nikoho
 Jak chřadnout budeš, stejně rychle zjev
 Když sčítám zvonu ráz, jenž hlásí čas
 Ó, kéž jste svůj! Leč déle, drahý, vy
 Úsudku svého nečerpám sic z hvězd
 Když povážím, že věci veškery
 Proč nedáte se sám však v mocnější
 Kdo uvěří mým veršům v příští dobu
 Máš k letnímu dni býti přirovnán?
 Hltavý Čase, lví spár plenem ztup
 Příroda sama malbou svou tvář ženy
 Tak není u mne jako při té Muse
 Mé zrcadlo mi nemluv, že jsem stár
 Jak na jevišti neumělý mim
 Můj zrak byl malíř a co nejvěrněj
 Nechť ti, kdo v přízni svojich hvězd, se skvějí
 Pane mé lásky, s nímž mi k vasalství
 Mdlý lopotou, v své lože spěchám k spaní
 Nuž, v šťastný stav se vrátit, jak v mé moci
 Když s osudem a lidmi v nepřízni
 Když ke schůzi si sladkých tichých dum
 Tvá hruď se dražší stala srdci všemi
 Ten přežiješ-li den — mně vítán bude
 Přemnohé slavné jitro zřel jsem plát
 Proč sliboval jsi krásný den mi taký
 Již, co jsi spáchal, netrap tebe tak
 Nech vyznati mne: nám se rozdvojit
 Jak zchřadlý otec rozkoš vidí v tom
 Jak nemá mít má Musa k básním látky
 Jak mohu slušně cenu tvou pět v básni
 Vem vše mé milé, milý, vše je vem
 Ty švarné kousky, v kterých bujnost řádí
 Že ty máš ji, můj celý není žal
 Zrak nejvíc zmlknu-li, tě nejlíp zřím
 Být myšlenkou jen podstat těla mého
 Dva druzí: vzduch a očistný plam službou
 Můj zrak a srdce v smrtelném jsou boji
 Smír zraku se srdcem je hotový
 Jak dbal jsem toho, na cestu chtě jít
 Pro čas ten, ač-li přijdou kdy ty dni
 Jak těžce konám po své cestě pout
 Tak omlouván mou láskou pomalý
 Jsem jako boháč, jemuž otevříti
 Z jaké jste podstaty a z čeho spředen
 Ó, jak se mnohem krasší krása zdá
 Ni mramor, ani zlaté pomníky
 Svou, sladká lásko, sílu obnov jen
 Jsa rob váš, co bych dělat měl, než stát
 Bůh chraň, jenž mne vám robem učinil
 Nic nového-li, a co kolem nás
 Jak vlny když v břeh kamenitý dují
 Chceš ty to, by tvůj obraz zavřít nedal
 Hřích samolásky zrak můj celý jal
 Pro čas, kdy tělo druha, jak mé teď
 Když zřel jsem Času krutou ruku rvát
 Když širé moře, zem, ni měď, ni svor
 Tím znaven vším, smrt volám klidnou, zře
 Tož proč, ach, žít má v středu zkažených
 Tak jeho tvář je obraz zašlých dní
 Nic v přednostech tvých, jež zrak světa vidí
 Že’s pohaněn, ať poskvrnou ti není
 Až umru, déle netrvej váš žel
 Ó, by svět říci nenutil vás, drahý
 Ten počas na mně můžeš viděti
 Než, spokoj se; až odvede mne ztad
 Tak jste mi, co chléb pro život, a tím
 Proč verš můj nové nádhery tak prost
 Jak hyne čár, ti zjeví zrcadlo
 Tak tě často jsem jak Musu vzýval
 Když pomoc tvou jsem vzýval sám, ó, žeť
 Ó, jak se chvím, když o vás verše píši
 Buď žít mám já, bych nápis moh vám psát
 S mou nejsi oddán Musou, doznat chci
 Já nezřel nikdy, že bys líčidla
 Kdo říká nejvíc? Kde víc chvály skví
 Má zmlklá Musa tichá v koutku šerém
 Zda jeho velkých veršů loď ta skvělá
 Buď s bohem! Drah jsi příliš pro mé jmění
 Mne chceš-li zlehčit a mým zásluhám
 Rci, že’s mne zavrh pro nějaký kaz
 Nuž, nenáviď mne, chceš-li, ale teď
 Těm k chloubě dovednost, těm rodokmen
 Co nejhoršího můžeš, čiň si směle
 Tož budu žít, že’s věrný, věře jen
 Kdo neublíží, ač moc k tomu mají
 Jak milým, sladkým činíš hanby věno
 Těm hřích tvůj mládím a těm kratochvílí
 Jak zimu byl bych žil to, vzdálen tebe
 Vás byl jsem vzdálen v oněch jarních dnech
 Já chtivé violce, ji plísně, děl
 Kde jsi, ó, Muso, že tak dlouho již
 Čím omluviti chceš, ó, Muso líná
 Má láska sílí, nechť se zdá, že slábne
 Ach, jaká Musy mé je ubohost!
 Pro mne vám nelze nikdy sestárnout
 Ne, modlářstvím nezvete lásku mou
 Když v kronice čtu dob, jež zašly v dáli
 Ni vlastní strach, ni svět, když věštím hnut
 Co v mozku je a čerň můž v písmo vtělit
 Ó, neříkej, že srdce měl jsem zrádné
 Žel, pravda, že jsem těkal sem a tam
 Ó, pro mne Osud plísněte, neb to
 Váš soucit, láska hladí na čele mně
 Jen v mysli zrak mám, co jsem vzdálen vás
 Což duch můj, jejž jste s sebou na trůn zved
 Ty verše, jež jsem dřív psal, lež jsou tam
 Při věrných srdcí svazku o překážce
 Žalujte, že jsem na všem skoupě lpěl
 Jak když, by chut se zostřila nám více
 Ký mok, jenž se slz Siren překapával
 Že nelaskav jste byl kdys, ples mi teď
 Je lépe zlý být nežli zván být zlým
 Je v mozku mém tvůj dar, tvůj zápisník
 Ne, tím se nechlub, že se měním, Čase
 Být láska má plod lesku, bastardem
 Zda je mi něčím: nésti baldachýn
 Ó, milý hochu, ty, jenž v moci své
 Za dávna tmavá neceněna pleť
 Jak často, když má hudbo, hudbu hráš
 Mrháním ducha v hanby pustinách
 Mé paní neplá slunce ve zracích
 Jak jsi, jsi krutá, jako ty, jimž lící
 Tvé oči rád mám, neb mne želíce
 Ó, běda srdci, jež můj budí ston
 Nuž, teď jsem doznal, že on tvůj a tvá
 Z žen každá měj, co chce jen; tvým je „Will“
 Na výtku duše tvé, že jdu ti blíž
 Co slepý blázne, Lásko, činíš, běda
 Když přisahá, že z pravdy samé jen
 Ó, nežádej, bych očistil tě s běd
 Jak’s krutá, zmoudři; netlač pohrdou
 Já věru rád tě nemám očima
 Mým hříchem — láska; zášť — tvá drahá ctnost
 Hle, hospodyně dbalá běží hbitě
 Dvé milých pro těchu a zoufalství
 S těch rtů, jež dílem Lásky, schvěl
 Má bědná duše, oso hříšné hlíny
 Má láska je jak nemoc, která touží
 Ó, ký zrak Láska vsadila mi, žel
 Rád že tě nemám, můžeš, krutá, říc
 Ó, jaká moc sil mocných dodala ti
 Je láska mladá znát, co svědomí
 Ty víš, já v lásce přisahal jsem křivě
 Pochodeň složiv, Cupido pad v sen
 Kdys bůžek Lásky v snách dlel, stranou dav

Poezie
Sbírka