Ottův slovník naučný/Judas
Judas: 1) J. , u Jos. Flavia dle své vlasti  zvaný (* ok. 50 př. Kr. — † 7 po Kr.). Pocházel z Gamaly na vých. břehu jez. Nazaretského a stál s farisejcem Saddúkem v čele vzbouření galilejského proti Římanům, při jehož potlačení i sám usmrcen. Stoupenci jeho rodiny, proslulí  (hebr. Kannáím), byli příčinou velké války židovské (66—70 po Kr.).

2) J.  viz .

3) J. , dle Lukáše (6, 16) jeden z 12 učenníků Ježíšových. Stotožňován ode dávna se stejnojmenným synem Alfeovým, bratrem Jakuba ml. (v. t). V evang. sv. Matouše (10, 3) vyskytuje se místo něho , kdežto sv. Marek (3, 18) zove jej . Různost tato vysvětlována již za starověku tím, že Lebbaeus a Thaddaeus považována za příjmení Judova. O osudech jeho nevíme ničeho. Dle západní legendy zemřel jako mučenník v Persii, kde se sv. Šimonem apoštoloval. Bývá i přímo stotožňován buď se Šimonem nebo zase s apoštolem Parthů Tomášem, jako v legendě edesské. Táž legenda připisuje mu i pokřestaněni Edessy. Svátek jeho světí církev latinská 28. srpna, Řekové 16. května. Od »Judy, bratra Jakubova«, pochází poslední list novozákonní, napomínající věřící k setrvání v pravdě vzhledem k učení gnostickému. V kanónu vyskytuje se od IV. stol. po Kr.

4) J.  viz 

Hesla v Ottově slovníku naučném