Ottův slovník naučný/Svépomoc
Svépomoc, t. j. provedení právního nároku vlastní silou bez dovolání se pomoci příslušného úřadu, není z pravidla dovolena. Tak již v právě římském násilná s. byla prohlášena za čin trestný zákony Juliovými de vi publica a de vi privata, podle decreta Markova pak svémocné zabavení věcí dlužníkových věřitelem trestáno bylo ztrátou pohledávky, a podle konstituce z r. 389 násilné odnětí vlastní věci z cizí držby ztrátou práva vlastnického. Též právo rakouské zakazuje s. všeobecně v § 19 rak. obč. z., a připouští ji jen zcela výjimečně, tak na př. v § 1321 rak. obč. z. dovoluje vlastníku pozemku zabaviti cizí dobytek, jenž mu na poli škodu způsobil, pokud toho k pojištění svého náhradního nároku potřebuje. Naproti tomu dovolena jest podle zásady vim vi repellere licet (násilí odrážeti násilím) s. jako obrana proti útoku třetí osoby, a to nejen ve prospěch vlastníka věci, ale i pouhého držitele, ano i detentora jejího (§ 344 r. obč. z.). Pokud se s. připouštěla ve starých právních řádech, o tom viz čl. , ,  (boží) a . O s-i v právě trestním srv. čl. . J.V.

Právo v Ottově slovníku naučném
Římské právo v Ottově slovníku naučném