Obilní monopol, zprostředkovatelny práce a 18. prosinec
Nemíním zasahovati do rozporů koaličních stran, pokud se nedotýkají zájmů nás všech. Ale také bych nechtěl, aby se tvořily nové legendy, na př., že bylo nutno na ochranu demokracie proti fašismu utvořiti k 18. prosinci „demokratický blok“. S tímto demokratickým blokem rozcházeli jsme se také my, a poněvadž se té demokratičnosti u nás opravdu, bůh ví k čemu, zneužívá, myslím, že je nutno trochu blíže se na ni podívati.

Nechci opakovati, co si myslíme o té demokratičnosti koalice s jejími , nezanechají-li nepříjemné kritiky vládní politiky, i s těmi . To všechno dojista není taková demokratická svoboda, aby bylo nutno k její ochraně zřizovati v koalici zvláštní demokratický blok, dokonce s přibráním „vzorných demokratů“ — komunistů, a to proti agrárníkům; to je přece pohádka, jíž i pravověrní sotva uvěří. 

Také my, kteří jsme pro demokracii, když bylo nutno vybojovati její uplatnění proti byrokratickému a německo-liberálnímu Rakousku udělali tolik, máme myslím, právo . Ostatně vůbec snad to přece nebylo ohrožením demokracie, když se agrárnici cítili povinni ukázati, že  Kdo má této směšné báchorce věřiti? Bude nejlépe nerozvíjeti diskusi o 18. prosinci, nemíchati do ní zejména demokracii, a ponechati úsudek !

Demokracie neměla s 18. prosincem pranic co dělati, ale doufám, také ne s otázkou prodloužení obilního monopolu a zprostředkovatelen práce, o nichž se dnes jedná. Obě otázky jsou tak , že je zbytečno směšovati je s otázkou tehdejší koaliční věrnosti a dokonce s demokracií. Což necítí socialisté sami, jak úžasně zatěžují svou odpovědnost, když vlastně tím doznávají, že by v otázce obilního monopolu byli , kdyby nebylo ? To přímo nutí, abychom si ujasnili odpovědnost za způsob provedení řízeného hospodářství obilního, který nyní tak odsuzují. My byli proti němu a proto můžeme objektivně souditi, kdo především je zde odpovědný.

Že agrárníci postavili krajní požadavek, neodpovídá sice tradici Švehlově, ale také socialistické požadavky nejsou zrovna státnicky umírněné. Avšak v koalici přece nelze nic dělat proti rozhodnému odporu některé strany a je tudíž jasno, že za konečné usnesení neodpovídá jenom ten, kdo s nějakým požadavkem vystoupil, nýbrž  — tedy koalice . Rozdíl však je v daném případě aspoň v tom, že agrárníci žádali, co mělo aspoň značné části jejich stoupenců pomoci, kdežto socialisté povolili, o čem věděli, že se může státi těžkým ohrožením jejich lidí, totiž nebezpečím  v těžké krisi, nezaměstnanosti a tím ještě dalším ohrožením výroby, zvláště vývozu. 

K čemu tedy vzpomínati, nač je lépe zapomenouti, proč vyhrožovati „demokratickým blokem“, místo aby se snažili o zmírnění neoprávněně vysoké ceny pšenice, bez hrozeb koaliční dohodou, když sami agrárníci jsou v zájmu vlastním k ústupkům ? Či snad proto, aby na nich vynutili souhlas se svým novým návrhem na zřízení  Chtějí tak „demokratismem“ zakrýti i svůj souhlas s dosavadním monopolem a zároveň vnutiti našemu beztak ohroženému hospodářství něco, co by sice pomohlo, aby umístili ještě celou řadu svých věrných za sekretáře nové instituce, ale co by mohlo býti ? Což opravdu je doba vhodná k tomu, aby místo návrhu, vypracovaného 1934 sociálně-politickým výborem Poradního sboru pro otázky hospodářské a schváleného  všemi složkami sboru, zaměstnavatelskou, zaměstnaneckou a odbornickou, vynutili si na agrárnícich  souhlas s návrhem novým, vyhovujícím sice krajně stranickým požadavkům socialistickým, ale ohrožujícím poslední zbytky podnikání a — zaměstnanosti? Věří opravdu, že jim za tuto „vymoženost“ i prostý dělník bude vděčným, a že neprohlédne, že jim nejde o něho, nýbrž hlavně zase o ? Myslí, že je poměr dělníků k sekretářům nemoc. pokladen tak plný vděčnosti, aby s radostí uvítali skutečnost, že by záviselo od nových sekretářů, budou-li pracovati nebo zůstanou-li na ulici? A domnívají se, že by zrovna v nynějších kritických dobách zaměstnavatelé klidně snesli odnětí základní podmínky ? Což necítí, že jsou horšími „fašisty“ než Mussolini a Hitler a že už jen úplným — zdvořile řečeno — nevědomcům budou moci mluviti o fašismu těch druhých?

Není už dostatečným ohrožováním republiky, že je u státních zaměstnanců stranická , píle a poctivé vykonávání práce, máji ještě i , že rozhodují především osobní kvality o možnosti najíti práci a její spravedlivé hodnocení? A mohou i za cenu výjimek nesocialističtí, opravdu demokratičtí členové koalice souhlasiti s tak nesociálním opatřením? Máme ještě, bohudíky, mnoho podniků, kde zaměstnavatel sám je duší závodu a kde se vytváří osobní poměr mezi zaměstnavatelem a dělnictvem, čímž ztrácí přirozený rozpor mezi kapitálem a prací na své ostrosti vědomím , zejména možností . Má to všecko býti  zamezením osobního výběru zaměstnanců a přirozeným odporem proti vnucenému spolupracovníku, jejž by doporučovala jenom ? Což kde závisí zdar podniku na  personálu? Je u nás zaměstnavatel opravdu jakýmsi , proti němuž je  dovoleno? Není dost na zoufalé krisi celých průmyslových i řemeslných odvětví, kde se provoz drží jen oběťmi z podstaty podniků?

Není dost na našich daních, poplatcích, tarifech, sociálních nákladech, má to být všecko dovršeno ještě , když by si za své risiko zaměstnavatel nesměl ani vybrati svého dělníka a spolupracovníka, a musil přijmouti každého, i když o něm nevi nic jiného, než že je programovým , a sice pokud možno činným, agitačním, poněvadž je doporučen ? Ví-li, že je dobrým, spolehlivým dělníkem, nemá rozumný zaměstnavatel  — ale když to ?!

Myslím že ti, kteří odpovídají za naše zákonodárství, by měli uvážiti, že není nouze o zaměstnance, nýbrž o možnost zaměstnání, a že není těžko uzákoniti krajním, nerozvažným socialistickým požadavkům odpovídající zprostředkovatelny, jen je vic než pochybno, že by k nim i nejostřejším zákonem bylo možno najíti — práci! Opravdu skvělejší prostředek pro odpomoc nezaměstnanosti si nebylo lze vymysliti! Chybí jen ještě 40hodinová doba pracovní bez odpovídajícího tomu snížení mezd a bude konečně vyřízena naše — zaměstnanost!