Před rozhodnutím o dalších sankcích
Otázka sankcí vstupuje do kritického stadia. Sankce , tak těžce pociťované v různých státech, zejména ve Francii, neměly jiného účinku, než , což vzbuzuje úctu i u těch, kteří politiky italské vůči Společnosti národů neschvalují. A to, co předvídali všichni, kteří s oprávněným skepticismem se dívali na „nový život“ Ženevy, stává se hrozivou skutečností návrhem na .

Bylo by zbytečno skrývati si, že je situace na ; kdo nepatří přímo mezi fanatiky Společnosti národů nebo mezi bolševické vyznavače hesla „čím hůř, tím líp“, musí se, bohužel, obávati nejhoršího, nepodaří-li se  nalézti přijatelné řešení — pro Itálii!

Jde o , zejména — . Konečně snad je opravdu možno zaškrcením dovozu pohonných látek pro motory donutiti Itálii k míru, třeba by znamenal její . Ale mohl by to někdo , kromě přímo groteskních ochránců míru pomocí Společnosti národů, ? Těšiti se tím, že Němci volali také „Gott strafe England“ a přece nyní vyhledávají až nápadně sblížení s Anglií, by bylo víc než . Třeba by moderní válka, kromě snad letectví, ztratila mechanisací všecko, co měla rytířského, přece jen Anglie šla do otevřeného boje s Němci, což nepřekáží smíření i nejostřejších nepřátel, když boj je skončen. Ale donutit veliký národ, právem sebevědomý na svou historii, kulturu a na svůj patriotismus, k porážce zákazem dovozu petroleje, je sice nekrvavý, velmi „civilní“ donucovací prostředek k vynucení vzdání se boje, ale zrovna  na to nezapomene  jen trochu . Je to ponižující ranou, která se nehojí jako rytířská rána mečem, když celý národ podle svého nejhlubšího přesvědčení nechtěl nic jiného, než co mají druzí, aniž jim kdo překážel, a bez čeho nemůže žít, má-li všude jinde dvéře zavřeny…

Je takové  44milionového národa v ? A je specielně v zájmu ? Nevítali jsme všichni s opravdovým uspokojením sblížení  jako  ve střední Evropě, jako ? A má ta slavná „kolektivní bezpečnost“ Společnosti národů, kterou také my chráníme bezohledným prováděním sankcí, opravdu tu , jakou jí přikládají nejen angličtí fanatikové míru třeba za cenu ? Není to prostě fráze, nebezpečný  všech — Neangličanů, všech, pro něž válka znamená otázku , poněvadž nejsou chráněni svou ostrovní polohou aspoň proti nejhoršímu?

Je nutno podívati se na věci . Celá Společnost národů je krásnou, opravdu velikolepou myšlenkou, ke které však lidstvo ještě — . Vznikla po válce, kdy zejména Angličané měli zničením německého válečného loďstva mír na dohlednou dobu, ne-li navždy, za zajištěný a proto věřili, že se v nejkrajnějším případě dá zachrániti — . Také proto, že přece jen myslili — . Bylo možno mír opravdu zabezpečiti, kdyby bylo osvobozeno  od bolševismu a stalo se tak nejmocnějším, . Ale tak daleko anglický idealismus nešel a proto byla Společnost národů aspoň „polomrtvě“ narozeným dítětem. V bolševickém Rusku poražené Německo nalezlo nejen spojence, nýbrž i možnost , a všecky odzbrojovací snahy Společnosti národů provázené naivním pacifistickým odzbrojením , byly nejen nebezpečnou fantasii, nýbrž jistou cestou k tomu, čeho jsme svědky nyní. Pokus o důkaz životnosti Společnosti národů sankcemi proto spíš ukazuje, že by byly metody Společnosti národů v případě konfliktu evropského naprosto .

V Evropě  vítězové světové války nebezpečni míru, ani Francie, ani Anglie; a Itálie by se stala spolehlivým jeho ochráncem, kdyby se byl přenechal spor italsko-habešský , a nepřenesl se do Společnosti národů, kde tak mnohým z imponující falangy „kolektivní bezpečnosti“ šlo o pokus poraziti víc , než o  i o Společnost národů. Nebezpečím pro mír je  zatím leda štvaním do války — druhých, aby si při tom ohřály svou komunistickou polívčičku. Velmi nebezpečnou je ovšem . A je v tom připadě jisto, že by v  pro nás byla tak  jako proti fašismu, kdybychom musili silou zabrániti tomu, co máme pro svou samostatnost za nejnebezpečnější? Myslím, že by s námi shodný italský názor na otázku Habsburků byl daleko , kdyby Itálie nebyla nedomyšlenou politikou sankcí přímo  do jiných kombinací. Jde při tom ovšem také o postavení jiných velmocí k otázce vojenského zakročení proti pokusu o restauraci Habsburků, ale o tom, myslím, je lépe nepsati. Obávám se však, že by nám sankce i Společnost národů sotva mnoho v této pro nás nejožehavější otázce pomohly.

Ale vezměme druhé nebezpečí, ! Není nejmenší pochybnosti — a zase to potvrzuje nedávné přednáška profesora německé válečné školy, plukovníka von  — že Německo si nedovede války jinak představiti, než náhlým,  mohutného  útočné . Pomohla by tu Společnost národů zabrániti válce se svou komplikovanou procedurou? A i kdyby se Německu nepodařilo zvítěziti v krátké válce, není všecko úsilí Německa obráceno k tomu, aby bylo  se svým přírodním bohatstvím a se svým vědecky řizeným průmyslem? A není pravděpodobno, kdyby se válka prodloužila, že by tak mnozí z té fronty „kolektivní bezpečnosti“ zůstali nejen neutrálními, nýbrž že by pokračovali v zásobování Německa, jak se tomu ve světové válce naučili? Není tu víc než jasno každému, kdo chce vidět, jak důležitou by byla , než nekonečná řada členů Společnosti národů, z nichž velká většina jen v jednom je zajedno, že se totiž války, která se jí , za žádnou cenu účastniti ? Co by v takovém případě pomohla Společnost národů? Státy přímo nebo nepřímo na vítězství nebo porážce Německa zúčastněné by sankce, a to nejúčinnější, zavedly bez jakéhokoli usnesení , a ty druhé by asi tak ochotně  pro sankce, kdyby šlo o , třeba hitlerovské, jako byly, když šlo o pokoření , když věřily, že je to zatím bez nebezpečí válečného. O významu sankcí pro  s nevyčerpatelnými možnostmi Ruska, by bylo zbytečno mluviti.

Ne, protiitalské sankce nám nejsou . Ostatně ani Společnost národů v nynějším svém složení. Nekonečný počet malých států  mír v  nezachrání! Proto je mým hlubokým přesvědčením, že je naší zahraniční politiky, aby v Ženevě vážně radila k . K tomu, aby Itálii byl umožněn , a ne aby svou ctižádost hledala v tom, být mezi předními, kteří světový mír a naši budoucnost dnes už vážně ohrožují , že dnešní Společnost národů i se svými sankcemi zabezpečí mír a s ním i naši svobodu.

Daleko lépe udělá, užije-li svého vlivu k tomu, aby Spol. národů byla zreformována a postavena na nové základy. Ukázalo se absurdním, žádati od nezúčastněných států těžké hospodářské oběti pro — Habeš. Pro mimoevropské zájmy ukládati nezúčastněným státům oběti možno jednou ve jménu porušení paktu, který zrovna k tomu nejméně byl formulován, ale sotva vícekrát. Vůbec je nepřirozenou účast ve Spol. národů nekonečné řady států, nemajících společných zájmů, a neúčast velmocí, od nichž nejvíc otázka míru a války závisí. A konečně nutno si ujasniti, že Spol. národů může míti v dnešních poměrech jen mravní vliv a jen tím působiti k zachování míru a pokoje. Pak ovšem by nesměla míti mezi svými členy státy, které s mravními zásadami civilisovaných národů nemají nic společného a jejichž účast mravní úroveň Spol. národů jen kompromituje. Myslím oviem, že pořád ještě nejbezpečnější zárukou míru je, aby každý, kdo chce porušiti mír, věděl, že nalezne bez porad o tom, kdo je útočníkem, bez řečí a deklamací dosti silný odpor, aby mu zašla chuť, útočnou válkou i třeba překvapením porušiti mír!