Goetheho vybrané básně/Rybář
Voda hučí, voda dme se,
 rybář u ní sedí,
 k udici, již voda nese,
 z chladné duše hledí.
 A jak sedí naslouchaje,
 rozstoupla se pěna;
 a z ní vstala u pokraje
 zvlhlá ještě žena.

 Zazpívala, promluvila:
 Děláme ti škodu,
 že tvá lesť již usmrtila
 tolik mého plodu?
 Kdybys věděl, jak se čistě
 rybka na dně baví,
 sestoupil bys jistojistě
 ku prameni zdraví.

 Slunce, měsíc v nebes báni
 pěkné mají lesky.
 Nejsou ve vod rozhoupání
 dvojnásobně hezky?
 Což tě kouzlem neovine
 hloubky modro svědčné?
 Ni tvůj obraz, když se šine
 tokem rosy věčné?

 Voda hučí, voda duje,
 smáčí nohu nahou;
 srdce v něm se rozšiřuje
 toužebností blahou.
 Ona mluví, pěje, plesá;
 tím jest po něm veta:
 polo stažen, polo klesá
 s vezdejšího světa.