Ottův slovník naučný/Dráha
Dráha, cesta; čára, kterou se něco pohybuje, na př. tělesa nebeská, střela a j.; v přeneseném smyslu i způsob života, zaměstnání, na př. d. politická, spisovatelská atd.

D.  viz  d.

D.  viz  d.

D.  viz  d.

D.  jest soubor prostorových poloh, které těleso nějaké během doby zaujímá pod vlivem určité síly. Vyšetřováním drah těles fysikálních zabývá se mechanika, rozeznávajíc pohyby  či  a pohyby  či . V mechanice dokazuje se, že kterýkoliv pohyb tělesa lze v tyto dva pohyby základní rozložiti. Spojením obou pohybů vzniká pohyb  co nejvšeobecnější elementárný pohyb vůbec. Každý pohyb možno rovnicemi mathematickými vyjádřiti a sice jsou to rovnice differentiální druhého stupně. Tím převedeno stanovení pohybu na problém mathematický a na možnosti integrace rovnic differentiálních závisí i možnost, stanoviti pohyb toho kterého tělesa. Tak nelze ku př. rovnice pohybu n bodů (viz problém tří těles) v zakončeném tvaru mathematickém integrovati. To znamená, že mathematika není ještě s to, aby pojala integrály uvedených rovnic ve funkce obecné, jako jsou ku př. funkce cyklické a elliptické. Mnohem jednodušší než pohyb tělesa jeví se býti pohyb jednotlivého bodu. Avšak i v tomto případě řešení není vždy možno. Jediný všeobecnější případ řečený poskytují pohyby centrálné, při kterých síla působící jest jediné závislá na vzdálenosti tělesa od středobodu síly. Při d. tělesa jde o místo v určitém čase. Místo pak stanoví se souřadnicemi. Vzhledem k tomu uvádí Jacobi zcela případně, že obtíž řešení mechanických pohybů spočívá ve volbě souřadnic. Velmi případně jest vhodná volba souřadnic znázorněna v „dynamické bajce“ Ballově, kterou prof. A. Seydler v češtinu převedl a v Časopise českých mathematiků uveřejnil. — (Stran nejjednodušších případů dráhy těles fysikálních viz články: , , . Viz též Seydlerovu „Theoretickou fysiku“, kdež i odborná literatura dopodrobna jest uvedena.) La.

D.  jest soubor oněch poloh, kterými hvězda během času probíhá. Rozeznáváme d-hy skutečné a zdánlivé. a)  Prototypem d-hy tělesa nebeského jest dle zákonů Keplerových kuželosečka. Touto jest u oběžnic a družic, jakož i u periodických vlasatic , u vlasatic ostatních ponejvíce , výjimkou . Zákony Keplerovy platí však jen pro relativní pohyb dvou těles; jsou tedy jen přibližné. Ve skutečnosti není kuželosečka drahou pravou, nýbrž jiná velmi složitá křivka, která povstává působením všech sousedních těles na těleso se pohybující. Situace těles ve vesmíru jest však taková, že odchylky pravé d-hy od kuželosečky — řečené ,  — zůstávají obyčejně malými. Následkem toho jest vždy možno stanoviti kuželosečku — t. zv. d-hu  — která se po určitou dobu od d-hy pravé jen v malé míře odchyluje. Vzhledem k tomu bude stanovení d-hy nějakého tělesa nebeského skládati se ze dvou podstatných částí, a to z  a z výpočtu  (v. t.). D. oskulační stanoví se svými  (v. t.). Pravou povahu drah těles nebeských odvodil poprvé  na základě pozorování  pomocí nesčetných kombinací methodou ryze empirickou. Výsledkem jeho badání jsou  (v. t.), které později z principu všeobecné gravitace odvodil  v nesmrtelném díle „“.  považoval d-hy oběžnic za kruhy excentrické. Co se drah vlasatic týče, domníval se ještě Kepler, že jsou přímočaré.  (1664) a  (, 1654 a , 1668) vyslovili domněnku, že jsou parabolické. Teprve roku 1680 provedl  na základě vlastních pozorování a téměř současně Newton na základě principu  důkaz parabolity drah vlasatic. D-hy hvězd podvojných jsou ellipsy a d-hy meteoritů buď parabolické neb i hyperbolické. V novější době možno pomocí spektrální analyse na základě Dopplerova principu stanoviti d-hy i takových hvězd podvojných, které v největších dalekohledech rozložiti nelze. — Konečně nutno promluviti o dráze sluneční soustavy. Dle zákonů mechanických pohybuje se těžiště celé soustavy sluneční v dráze přímočaré rychlostí stejnoměrnou. — b)  jsou průměty pravých skutečných drah na kouli nebeskou. Astronomové staří i středověcí snažili se pozorované zdánlivé d-hy oběžnic vysvětliti určitým počtem rovnoměrných pohybů kruhových, což se dařilo pomocí excentrů a epicyklů.  postaviv do středu soustavy planetární slunce místo země, zjednodušil značně vysvětlení zdánlivých drah oběžnic. (Viz .) Nejjednodušší příklad d-hy zdánlivé jest denní pohyb hvězd od východu k západu.

Z objemné literatury pojednávající o podstatě a určování drah těles nebeských uvádíme díla důležitější: Laplace,  (Paříž, 1799); Gauss,  (Hamburk, 1809); Olbers,  (Výmar, 1797 a mnoho vydání); Oppolzer,  (Lipsko, 1880 a 1882); Klinkerfuess,  (Brunšvik, 1877); O drahách meteoritů pojednává speciálně Lehmann-Filhés,  (Berlín, 1883). Obšírnější literatura v Houzeauově  (Brussel, 1892) a ve Wolfově  (Curich, 1891—93). La.

D.  viz .