Svatováclavský sborník na památku 1000. výročí smrti knížete Václava svatého, I. díl/Svatý Václav.
lavíme letos tisící výročí smrti mladého knížete českého, výročí smrti, jež byla zároveň dnem zrození, rodným dnem světce, ku kterému jako hlavnímu prostředníku, zástupci a plnomocnému vyslanci kmene českého u trůnu božího, obracely se po deset století myšlenky předků našich, zejména ve chvílích, kdy přispění nebes a jejich mravní sankce dovolával se ohrožený zájem státní nebo národní. Jeho role posmrtná v našich dějinách je nepochybně důležitější než jeho krátká historie pozemská: jinak řečeno tisícileté panování světce Václava znamenalo v naší minulosti nepoměrně více než několikaletá vláda knížete. Obojí dějství, to na zemi i ono na nebi, spolu ovšem souvisí, bez onoho by nebylo tohoto, Václava svatého od Václava knížete bez násilí děliti nelze — oba v jedno nerozlučně spojila víra křesťanská, jež z člověka vytvořila světce a dala mu moc žíti i po časné smrti a panovati dále svému národu. Bez porozumění logice a moci této náboženské víry není možná porozuměti významu a dějinné úloze sv. Václava, ale bez ní nebylo by lze porozuměti celým staletím našich dějin, zejména nikoliv husitství. Může-li plně oddati se kouzlu dějinného zjevu Václavova jen Čech katolicky věřící, cítí přece Čech každý bez rozdílu vyznání, že ve sv. Václavu vytvořily nám dějiny postavu tak mocného duchovního obsahu a významu, že přerůstá rámec zájmu pouze církevněnáboženského. Čech bez rozdílu nemůže neskloniti hlavu v úctě před kultem, jenž po tak dlouhé věky byl (a posud býti nepřestal) posilou a útěchou předkům našim v dnech radosti i bolesti a jenž byl zároveň projevem kulturního osamostatnění národního, jež hledalo vlastního vůdce a vlastní cestu do bran věčnosti.

Psáti historii světce Václava, t. j. historii jeho kultu a vztahu mezi ním a národem jeho během dlouhých století po jeho smrti, je, jak jsem napověděl, naléhavějším úkolem dní jubilejních, než vylíčiti životní tragedii mladého knížete. Je to také úkol vděčnější — je to zajisté pouť českými dějinami, pouť doslova konaná sub specie deternitatis, pouť po boku světcově s jeho nadpřirozenou mocí, protkanou divy a zázraky. A je to i úkol snadnější — nesnáz jeho tkví snad jen v tom, že úcta věků nahromadila takové množství a tak rozmanitých dokladů a příkladů nábožných styků mezi zbožněným knížetem a lidem jeho, že úkol dějepiscův je stížen jen přebytkem pramenů, bohatě kupících se všemi věky. Poněkud jinak je tomu u úlohy, jíž jsem se podjal především, t. j. vyložiti v podstatných rysech, čeho třeba k poučení přítomnosti o dějinných skutečnostech, v nichž a na jejichž půdě odehrálo se prvé velké drama našich dějin, které mělo tak neobyčejným způsobem duchovně nésti a prostoupiti jejich doby pozdější. Zde bychom zajisté všude chtěli zvěděti mnohem více, než poskytují prameny — ale veliké dálky mají v času jako prostoru svá tajemství, jež střeží žárlivě, jakoby vědouce, že ona jsou spolu kusem kouzla jejich. Za to hlavní, co přece víme, děkujeme jen sv. Václavovi — jím a díky jemu počíná se česká historiografie vůbec, jen díky jemu zachován je nám jakýs takýs obraz osudů našeho kmene od báječného vstupu Přemyslova na hrad pražský až do let smrti Václavovy; bez sv. Václava a sv. Ludmily počínaly by se dějiny české několika skrovnými údaji někdy až v době Boleslavů. Úcta předků a velikost hrdiny vytvořily jak již v 10. stol., tak v stoletích pozdějších velmi bohatou řadu životopisů sv. Václava — byla to ovšem teprv novodobá věda historická, která seznámila s nimi plně a která dopřála nám tak viděti v souvislosti života světcova jasněji a hloub než mohli předkové. Je tomu teprv sto let, co národ sv. Václava poznal staroslovanskou legendu o sv. Václavu, ze všech nejstarší a nejdůležitější, a je tomu teprv 25 let, co byly odstraněny těžké omyly, jimiž znehodnotilo v některém směru naše studium nejstarších dějin našich neporozumění doby osvícenské, t. j. zejména Dobnera a Dobrovského. Není důvodu, abych pominul mlčením, že v tomto přehodnocení hlavních pramenů, v tom především v postavení práce Kristiánovy — Lžikristiánovy, jak se říkalo dříve — na čestné místo, jež jí náleží a v objevení nejstarší legendy latinské, předlohy Gumpoldovy, vykonal jsem v několikaleté práci nejvíce a měl příležitost seznámiti se dokonale s legendární tradicí o sv. Václavu a sv. Ludmile. A přece — jak lituji, že nám prameny nezachovaly více!

Ten stesk nad nedostatečností písemné tradice týká se ne tak osudů sv. Václava přímo — tu se zajisté dovídáme podrobností, jimž podobných nezvíme u žádného knížete našeho z dob o sto dvě stě let pozdějších — jako toho, že nevidíme jasněji do českého světa kolem něho. Věda naše sic snažila se rozličně, aby mezery podání vyplnila: užila všeho, čím k poznání situace přispívá studium jazyka, archaeologie, analogie se sousedními národy i zpětné soudy ze stavů pozdějších. Výsledkem toho studia je obraz sic v mnohém hypotetický, v mnohém však dosti bezpečný — i v něm ovšem vzdálilo se naše poznání podstatně na př. od představ doby Palackého. Poznati aspoň v hlavních rysech prostředí, do něhož dramatická historie Václavova a Boleslavova náleží, popatřit poněkud blíž ve tvář vlasti naší před tisícem let, je nepochybně nezbytné k prohloubení obrazu. Pokusím se o to se stručností, kterou přikazuje rámec mého vypravování.

Poznámka: Práce tato, od počátku pro Sborník Svatováclavský určená, vytištěna byla po prvé v Čes. Časopise Historickém, roč. XXXV (1929); její zvláštní otisk vyšel zároveň nákladem Klubu Historického. Práce byla r. 1929 vyznamenána státní cenou. Otisk, jenž následuje, je na rozdíl od textu původního jen nepatrnou měrou upraven, po případě doplněn. Poznámky k němu jsou dodány nově; poslední redakce jejich náleží do ledna r. 1932.

I. 
(Země česká před tisíciletím. Příroda a obraz kraje. Hospodářství, stát, společnost, otroci, hrad pražský. Styky s cizinou, poměr k Němcům, povaha Čechů. Maďaři, Bavoři, Sasové. Pokřesťanění Čechů prvé a druhé. Slovanští kněží. Kultura staročeské společnosti.)

Předem několik vět o vnější podobě naší země na počátku jejího dějinného života. Představme si ji zarostlou lesy aspoň v míře dvakrát tak veliké jako dnes, lesy většinou listnatými s dubem a bukem v popředí, představme si ji s řekami a potoky, bohatými vodou v míře dnes neznámé, místy s bažinatými krajinami — příroda ještě všude skoro nedotčená ve své svrchovanosti vládne mocně člověku; pochopíme dobře, proč jediné zmínky, jež se nám dochovaly o pohanském kultu našich předků, týkají se uctívání posvátných stromů a hájů nebo lesních pramenů, proč mluví o pohřbech v lesích a polích a obřadech náboženských na křižovatkách cest. To, co dala příroda sama a přímo, nekonečné lesy, vody a travnaté pastviny, bylo daleko větší měrou než půda orná, ještě nehoně a primitivně potahy otroků vzdělávaná (zdá se, že poskytovala nejvíc proso, len a konopí) podkladem hospodářského života národního. Kdyby naši předkové před tisícem let mohli vydati statistiku svého vývozu, našli bychom v ní nepochybně jako hlavní položky kožešiny, med a vosk z lesních včel, plátno (kusy plátna byly směnným platidlem v obchodu vedle cizí mince), koně a — otroky. Poměrně malý rozsah zemědělství, v němž však již spatřován vyšší stupeň hospodářské činnosti, souvisel s tím, že země byla obydlena velmi řídce — hádáme, že celé Čechy v dnešních hranicích neměly ani tolik obyvatelstva, co má dnes jediná Praha. Nebylo ovšem měst, ba ani vesnic v našem slova smyslu, nikde bys nespatřil kamenné stavby domu, kostela nebo hradu — všude, kde byla skrovná lidská sídla, jen dřevěná stavení od knížecího domu na hradě, hliněnými valy opevněného, až do chatrčí rodin nesvobodných nebo otrockých, jež kupily se kolem osamělého dvorce svobodného Čecha, »muže« českého (později bychom snad řekli »zemana« nebo »vladyky«), vlastního to representanta národní společnosti.

S představou svobodného Čecha přecházíme na pole politické a sociální — tu třeba říci především, že země naše byla »česká« jen z menší části, že původně netvořila ještě jeden mocenský státní celek, nýbrž rozpadala se v tolik knížectví, kolik bylo rozličných kmenů v zemi; každému kmeni (předpokládáme, že jich bylo aspoň 15) vládla jiná knížecí rodina; vzájemné boje těchto knížat nebo aliancí jejich, v nichž nebylo pohrdáno ani pomocí ze zahraničí, vyplňovaly jistě nemalou část těch dvou tří století před nastoupením sv. Václava, jež nám na otázky do počtu, rozsahu, rozdílech, jménech a hradech těch drobných států »českých« odpovídají skoro bez výjimky zatvrzelým mlčením. Kmen Čechů sídlil jen ve středu země, na levém břehu dolní Vltavy; přední hrad jeho, Praha, shlížel v nejstarší době, jak se zdá, přímo přes Vltavu, t. j. tam, kde staletí pozdější vybudovaly slavnou metropoli země, město Prahu, do země cizí, nečeské, která náležela již pravděpodobně k hradu a knížetství kouřimskému; stál-li tenkrát na místě pozdějšího Vyšehradu hrad zaniklého jména, byl to hrad knížete kouřimského. Říci »v Čechách« znamenalo tedy před tisícem let míti na mysli jen západní střed Čech pozdějších; neříkalo se ostatek »v Čechách«, nýbrž »v Češích«, podobně jako v Pšovanech, Lutoměřicích, Děčanech, Chorvatech — představa kmene měla ještě převahu nad představou území; byl to ohlas starších dob, kdy kmeny ještě neměly pevných sídel, dobývající se v nájezdu vojenském nebo v nuceném přesídlení nových útočišť a krajin. Cizina byla si ovšem té státní rozmanitosti naší vlasti dobře vědoma, ale přece měla na mysli již celek její, snad v hranicích ještě větších než mají Čechy dnešní, užívala-li o něm vedle širokého označení »Sclavinia« i názvu souhrnného »Boemanni« (t. j. doslova »čeští muži«) nebo »Boemia«. Tu představu celku vytvořila kromě výrazného geografického základu země pravděpodobně i skutečnost, že v době, o níž mluvíme, podařilo se již a to snad trvaleji než dříve, jednomu nebo dvěma kmenům zvlášť mocným přiměti řadu sousedů k uznání své přednosti nebo vůdcovství, vytvořiti buď sňatky mezi knížecími rodinami nebo mečem větší svazy státní v zemi. Hlavnímu takovému svazu knížetství stáli patrně v čele Čechové, jinými slovy Praha česká panovala již tenkrát dobré polovici, ne-li většině kmenů zemských; druhým mocenským střediskem takovým byli, zdá se, na severovýchodě Chorvati (asi v dnešním Hradecku a Boleslavsku); jejich to asi knížata známa jsou potom pod jménem Slavníkovců. Ale není vyloučeno, že i oni stáli již pod svrchovaností Prahy — společné vystoupení všech, jak se zdá, kmenů české země před cizinou, jak o něm uslyšíme k r. 845 a 895, prozrazuje patrně, že vědomí kmenové sounáležitosti, představa celozemské slovanské větve národní, jež na západě měla jméno »Boemannů«, žila v Čechách samých již v 9. století.

V době tedy, do níž náleží panování prvých historii známých knížat kmene našeho, Bořivoje (zemřel roku 893—894), Spytihněva a Vratislava, musíme si představiti moc českou jako již imponující domovu i cizině; hrad pražský se svým příslušenstvím, jež pokrývalo snad celé dnešní Hradčany, představoval rozsahem i počtem obyvatel již sídlo rozsahem městské. K těm »hradčanům« náležela především knížecí družina, t. j. sbor několika set bojovníků, »mužů« českých, sbor vyzbrojený, šacený a živený knížetem; část »mužů« byla zároveň dvořany knížecími; zdá se, že ti z nich, kteří měli důležité funkce soudní nebo úřední vůbec, sluli »žpany« (župany). Práce řemeslná všeho druhu soustředěna byla také u hradů knížecích, dávajíc jim na rozdíl od vlastního venkova jistý ráz městský; v sousedství hradu pobývalo i něco cizinců, zejména obchodníků, v tom i židovských; u hradů byly i občasné hlučné trhy. Styk s cizinou si musíme představiti vůbec jako dosti živý; styky obchodní šly jak na sever k Baltu ke kvetoucím osadám Slovanů pobaltských nebo dánských Normanů, tak k poslovaňujícím se již Normanům ruským, tak na západ do Bavor a Frank a před vpádem maďarským (a v menší míře i po něm) do Moravy, Bulhar a Byzance. I na hradech druhotných (známe v Čechách té doby z nich jen Budeč a [Levý] Hradec) byly zbrojné posádky mužů českých; ostatek »mužů« sídlil na svých dvorcích, asi celkem stejného, hospodářsky nevalně významného rozsahu; velkostatků ještě nebylo, leč snad někde po vzoru ciziny na půdě knížecí; v rukou knížecích soustřeďovalo se ještě všechno nemovité i movité bohatství země. Těmi »muži« sluší rozuměti tutéž vrstvu plně svobodnou či chcete-li urozenou, která později (od 13. stol.) sluje šlechtou; žili z práce a dávek poddaných jako jejich šlechtičtí potomci; dobývati si živobytí vlastní rukou bylo i v desátém stol. považováno za známku nesvobody. Kníže a »mužové« jeho byli vlastním národem či kmenem českým, Čechy ve vyšším nebo pravém slova smyslu; k »Čechům« tedy (a podobně »Chorvatům«, »Pšovanům« atd.) nebylo počítáno obyvatelstvo nesvobodné, jež žijíc z lovu, chovu dobytka a rolnictví, zavázáno bylo dávkami naturálními k výživě knížecího dvora; k nim ovšem nenáleželi ani otroci, zaměstnaní prací všeho druhu ve dvorech knížecích i ve dvorcích Čechů svobodných. Otroků si musíme představiti v každém knížetství počet nemalý; byli původu domácího, otroci rodem i otroci z trestu; byli i ze zajatců nabytých v bojích s nepřáteli; trhy na otroky v podhradích lákaly i daleké obchodníky z krajů románských ba i orientálních; arabský popis zemí slovanských, vyšlý původně ze záznamů takového židovského otrokáře z doby Boleslava II., zachoval nám prvá cenná data o situaci a povaze slovanského světa. Nekonečná širokost zemí slovanských a tím nepřeberné množství vývozního zboží otrockého vysvětlují, že na trzích zemí románských a germánských na západě stalo se jméno Slovana a otroka synonymem. Ale nezapomínejme, že všecka hospodářská struktura společnosti starověké, Řeků a Římanů především, opírala se o práci otrockou a že i později Románi i Germáni měli otroky své krve zrovna tak jako naši slovanští předkové.

Co pověděno, prozrazuje, že v životě státním a společenském nebylo valného rozdílu mezi soudobými Germány, zejména saskými a normanskými, a kmeny českými; musíme si zajisté představiti, že valná část severního Slovanstva žila po staletí pod vlivem nebo přímo panstvím gótských družin vojenských a že nejedna z knížecích rodin jejich, snad i na naší půdě, byla jen poslovaněnou ratolestí rodu dřív germánského, podobně jako to víme bezpečně o knížetech Slovanů ruských, jejichž pyšné čeledi vojenské byla nesmírná vitalita podmaněné massy slovanské učinila z Germánů Slovany. S německými jmény setkáváme se v české společnosti ještě v době Václavově — tak vrahové sv. Ludmily, Tunna a Gomon, mají jména patrně germánská, ale byli to již jistě »muži« českého jazyka, »Čechové«; když kníže Bořivoj, přijav křest z rukou Metodových, vrátil se do své vlasti a když strana křesťanství protivná zvolila si proti němu za knížete Strojmíra, který, žije po dlouhá léta jako vyhnanec mezi Němci, byl slovansky zapomněl, byla podle Kristiána hlavním důvodem nespokojenosti s novým knížetem jeho neznalost rodné mluvy. Vůbec, mluvíce o poměru a vztahu prvých Slovanů českých ke Germánům, musíme se rozejíti se staršími theoriemi o zásadních rozdílech mezi oběma světy, zejména v nauce o holubičí nebo rolnické mírumilovnosti Slovanů na rozdíl od bojovných, tvrdých Germánů — u Čechů aspoň této protivy nenalézáme. České kmeny té doby, o níž mluvíme, jsou státně organisovány na vojenském základě podobně jako Germáni (proč a jak Germáni Slovany předstihli kulturou, zejména Germáni v mezích bývalé římské říše osídlení, nepotřebuje, tuším, výkladu), a co povahy se týče, dosvědčují nám souhlasně soudobé výroky cizí i domácí, že právě Čechové byli pověstni svou divokou bojovností: »národ, jenž se nad jiné národy za divočejší samou povahou svou pokládá«, čteme o nich u Kristiána, »Čechy zuřivější než jejich šelmy«, čteme o nich v době Karla Velikého. Že tato surová energie vybíjela se víc ve vzájemných zápasech a nenávistech vnitřních, nevedouc pravidlem sjednotiti svou sílu proti cizině, je faktem, jenž nám poněkud vysvětluje, proč staří Slované přes svou početnost a své schopnosti byli takovou měrou státně organisováni nebo ovládáni cizinci.

To také asi především činí srozumitelným, proč ona osudová pohroma, která stihla Slovanstvo v Podunají právě asi v době narození sv. Václava, t. j. ovládnutí Pannonie a vyvrácení státu moravského skrze ugrofinské nájezdníky maďarské, změnila trvale ethnické poměry v sousedství a ohrozila nebývalým způsobem české kmeny i od východu. Morava, kterou v letech panování knížete Bořivoje byl Svatopluk vybudoval na velmoc dunajskou, byla za synů jeho, v době před vpádem maďarským, rozervána vnitřními boji, a kmeny české odřekše se státního společenství s ní brzo po smrti Svatoplukově (894), stály v kritických chvílích maďarského nájezdu po boku bavorských Němců, nikoliv Moravanů. Pohříchu nevíme naprosto, jak daleko k sídlům Slovanů českých zasáhlo panství maďarské, kde asi byly hranice jeho (z Kristiána se zdá vyplývati, že Morava byla v 10. stol. cele nebo z největší části v moci jejich). Neslyšíme-li nic o bojích Čechů s Maďary, není to ovšem důkazem, že bojů takových nebylo; ale není také potřebí představovati si poměr nových sousedů jako nutně nepřátelský. Maďaři ovšem vyvrátili nejen říši moravskou, ale zdeptali i vojenskou pýchu národa bavorského: učinili konec expansi jeho na východ do Pannonie a vrhli jej daleko zpět až za řeku Enži. Ano v opětovných nájezdech pozdějších, jež náležejí do dob mládí a vladaření Václavova, zeslabili moc kmene bavorského (do nedávna předního representanta moci říše východofrancké čili německé a nositele koruny císařské) tak, že to přispělo takřka k rozpadu říše na jednotlivá skoro samostatná a navzájem se nepřátelsky potírající vévodství, v nichž kmenoví vévodové, vyšlí ze starých rodů domácích, byli ochotni pěstovati víc partikulární politiku kmenovou než hájiti myšlenky říšské. Tak v době Václavově vládl v Bavořích takřka samostatně vévoda Arnulf, tak na severozápadě Čech v mocném kmeni saském (t. j. ne v dnešním Sasku, jež bylo ještě slovanské, ale v severním Německu, na východ až k Labi a Sále) zakládal státní moc v zemi ještě jen na venek křesťanské vévoda Jindřich (od r. 912). Roku 919 ještě v době chlapeckých let Václavových, byl Jindřich zvolen králem kmenů německých — tu je počátek královské dynastie saské, která měla restaurovati pokleslou moc říše uvnitř a zároveň obnoviti její vrchostenské nároky na venek, zejména na Slovany, sídlící na východě. České kmeny dosud, vyjma řadu let, kdy uznaly vrchní panství Svatoplukovo, uznávaly nad sebou svrchovanost říše východofranské, Bavory zastoupené; s nastoupením krále Saského nastávala doba, kdy nová moc německá na severu bude pravděpodobně jako nositelka říšské myšlenky královské činiti nárok na svrchovanost nad Čechy sama.

Bavoři, kteří seděli na půdě rozličně dotčené civilisací starého římského imperia a proto stáli v každém směru výše než Sasové, přijali křesťanství vlivem svých knížat a misijní činnosti apoštolů irskoškotských a anglosaských (jaký pendant k makedonskému východisku našeho křesťanství!) již v prvé polovici 8. stol., t .j. ještě před dobou Karla Vel.; tenkrát již vzniklo v starých pevnostech římských na území jejich, v Řezně a v Pasově, biskupství takřka doslova na hranici sídel Slovanů českých. Sasové byli ke křesťanství a k říši donuceni v nelítostných bojích, vedených velkým dobyvatelem Karlem v l. 772—804; byli obráceni opravdu krví a železem. Kdy přijde řada na české Slovany? Zdá se, jakoby na bojovné kmeny jejich, sedící v mocné hradbě svých lesnatých hor hraničních, si západ dlouho netroufal; od počátku 9. století Frankové a Bavoři, obcházejíce Čechy, šířili své panství a s ním křesťanství mezi východními Slovany podél lehko přístupné cesty dunajské, do dnešních Rakous, tenktrát ještě slovanských, do Moravy, do uherské Pannonie; kostel zasvěcený prý sv. Jimramovi (Emmeramovi), patronu řezenskému, zbudovaný knížetem Pribinou někdy před r. 830 v Nitře, je prvý kostel křesťanský, o němž víme na půdě našeho státu. Teprv na počátku r. 845 slyšíme najednou, že ke králi Ludvíkovi (do Řezna) přibylo ke slavnosti Zjevení Páně 14 knížat českých se svými družinami, žádajíce si křesťanství; král dal je pokřtíti. Tedy bez boje, po dobrém, vlastní volbou, a snad veškerá knížata zemí českých rozhodla se přijmouti (sto let později než Bavoři a padesát let později než Sasové) víru křesťanskou. Je to skutečnost, jež, tuším, nemá příkladu v soudobé christianisaci národů pohanských a zároveň událost, jíž zcela nezaslouženě věnovalo tak málo pozornosti naše dějepisectví. Co se stalo, svědčí nepochybně velmi důrazně o politické zralosti a prozíravosti předků našich; delší předchozí působení křesťanských misionářů a diplomatů musíme při tom v Čechách předpokládati. Tenkráte tedy, třeba uzavírati, přijal křest i nejmenovaný kníže kmene českého, sídlící v Praze. To vše musilo ovšem znamenati, že do Čech přibyli cizí kněží, nepochybně znající slovansky (v Bavořích místy a ve Francích na Mohanu seděli tou dobou ještě četní, již aspoň z části pravděpodobně pokřesťanění Slované), že stavěny kostelíky na hradech a dály se pokusy rozšířiti z hradů knížecích nové poselství spásy dále do nitra země. Ale stalo se patrně, co vidíme skoro u všech národů s říší sousedících, mezi nimiž tenkrát nebo dříve šířena byla nauka křesťanská, co vidíme u Frisů, Sasů, Dánů, Švédů i Slovanů polabských. Brzy po r. 845 čteme o těžkých vojnách mezi Bavory a Slovany, t. j. třeba si představiti, že se politická situace změnila a že v důsledku toho vzepřela se část nebo většina země novému náboženství, vracejíc se k starým kultům domácím; kostely byly pobořeny, kněží vyhnáni — třebas snad ne všude. Tím si také vysvětlíme, že česká tradice domácí neví o pokřtění českých knížat r. 845 praničeho; česká historiografie, počínající se Kristiánem, vypravuje teprv o počátku druhého, již trvalého křesťanství v rodě knížat pražských: jak mladistvý kníže Bořivoj přijal na dvoře Svatopluka moravského (asi r. 874) křest z rukou Metodových.

To bojovné utkání germánskolatinského západu a byzantskořeckého východu a jeho zápas o české Slovany, do poslední čtvrtiny 9. stol. spadající, náleží nepochybně k nejdramatičtějším chvílím našich dějin. Pochopíme, že v Praze postihli výhody situace a dali přednost misii křesťanské, pochozí z Byzance, z císařského sídla, jež v perspektivě soudobé mělo význam ještě větší než Řím (Byzanc a Řím byly tehdejší střední Evropě asi tím, čím jí jsou dnes Londýn a Paříž) a jež zároveň, dávajíc do rukou Slovanů svaté texty náboženské v řeči a písmě jejich, představovala v každém směru velkorysejší, sympatičtější a účinnější formu kulturní propagandy. Ale Metod byl vysvěcen na biskupa a autorisován jako apoštol zemí slovanských v Římě; on i bratr jeho starali se, aby dílo jejich bylo schváleno Římem — přes to pak, že o stanovisku Říma k otázce slovanské liturgie v době Svatoplukově (určitěji řečeno k otázce, do jaké míry možno užívati jazyka slovanského v bohoslužbě) podávají nám prameny údaje si odporující, třeba říci, že dědici a pokračovatelé bratří soluňských na západoslovanské půdě byli přesvědčeni, že slovanské písmo je schváleno Římem a že ve věcech učení a kultu, jak z literárních památek činnosti jejich poznáváme stále určitěji, přizpůsobili se snad ve všem římskému obyčeji. Pokřtění knížecího rodu pražského Metodějem (řekli jsme již, že i tato druhá christianisace potkala se s odporem v zemi, s povstáním Strojmírovým, jež bylo třeba přemoci mečem) znamenalo ovšem, že slovanští kněží a slovanské písmo zaujalo pevné místo u dvora jeho; přijala-li i jiná knížata země »české« křesťanství z Moravy Metodovy, nevíme, ale je to pravděpodobno nanejvýš; netřeba ovšem vylučovati, že někde udrželi se kněží latinští z misií bavorských. Po smrti Svatoplukově, když čeští Slované r. 895, vedeni náčelníky dvou svazů státních, představujících, jak se sdá, veškerenstvo kmenů českých — byli to Spytihněv, strýc sv. Václava a Vitislav, snad kníže Chorvatů — zřeknuvše se státního spojení s Moravou, podrobili se ve vší formě v Řezně králi Arnulfovi, t. j. znovu Bavorům, počali jistě přicházeti do země zase kněží latinští ze západu; biskup řezenský stal se zas duchovním správcem českého křesťanství. Že by v situaci podobné nedošlo záhy k třenicím, sporům a žárlivostem mezi nimi a kněžími slovanskými, jest ovšem těžko předpokládati, třeba by zpráv o takových bojích nebylo. Co víme, opravňuje k závěru, že ještě po stu letech, v době Vojtěchově, kněží obou písem vedle sebe a zdá se svorně působili v zemi. Nepochybuji, že ti, kteří považují vliv slovanských kněží a církevněslovanského písma a literatury na české půdě za nepatrný nebo jen chvilkový, podléhají omylu, jehož vznik sahá od nepřátelství Kosmova k slovanské liturgii až k nedbání nebo neznalosti svědectví Kristiánova a počtu a významu legend slovanských.

Vnější přijetí křesťanství knížetem a dvorem jeho neznamenalo ovšem pokřesťanění země ani ještě stvoření opravdové křesťanské kultury národní; bylo až na jednotlivce s počátku víc aktem politické úvahy nebo nutnosti než výrazem proměny duchovní, víc vnějším zdáním než pravidlem myšlenky a života. Nesmíme si také představovati, jakoby kmeny Čechů teprv křesťanstvím dostaly vše to, co zveme kulturou, jinými slovy jako by před tím žily v učiněném »barbarství«. Třeba naopak míti za to, že knížecí rodiny zemí našich nestály, i kdyby nebylo civilisačních vlivů z Byzance, v tom, co tenkrát kulturou slulo, nikterak za knížecími rody saskými nebo normanskými na severu nebo nejpokročilejšími kmeny polabských Slovanů. Že je z části v jedno spojoval společný původ, bylo již jako pravděpodobné naznačeno, a styky obchodní s cizinou, pasivní i aktivní, cesty a výzvědy do sousedních zemí otvíraly jistě již tenkrát sebevědomému a ctižádostivému národu širší obzory kulturní a nutily k napodobení. Naši předkové té doby znali nejen nejbližší centrum kulturní, hradiště řezenské, naplněné již kamennými kostely a kláštery, kde bylo sídlo jim nadřízeného biskupa a hrob bavorského apoštola a světce, Jimrama, ale cesty vedly jednotlivce nepochybně již tenkrát do Italie a do Bulhar a Byzance, jako asi nechybělo v okolí knížecím mužů, kteří měli vědomost o duševních centrech germánského západu, o slavném svou školou klášteru ve Fuldě, o proslulém klášteře saském na Vezeře, Korbeji, kde chován byl poklad ostatků sv. Víta nebo o metropolitním hradě někdy Karla Velkého, Cáchách, pověstném svými stavbami a hrobem velkého císaře. Že máme právo představiti si naše předky 9. a 10. stol. jako lid jistého kulturního sebevědomí (přes to, že nemůžeme neviděti jejich sklonu k násilí často barbarskému), o tom vydává svědectví pramen původní, ač málo povšimnutý: jsou to jména v rodinách knížecích obvyklá, zdroj velmi vděčný pro studium životní filosofie a psychologie knížecích vrstev kmenů našich v té době. Přes patrný základ indoevropský a zároveň přes příbuznost s prostředím severogermánským, podává on přece poučení i o duševním životě slovanském. Ideál slávy vojenské nebo slávy světské a mocenské vůbec má v těch rodných jménech všude místo přední, aniž zatlačuje mravně-výchovné výzvy jiné povahy. Není-li výmluvné v té souvislosti na př. jméno Ludmily (i když tu »lidem« rozuměti sluší zbrojný lid svobodných mužů českých), nekáže-li Spytihněvovi jméno jeho, aby krotil a moudře ovládal své hněvy, nežádá-li dobrotu a lásku jméno té, která chtěla býti světu milá (Dragomir)? Podobně nám tlumočí vojenský nebo politický program značného rozpětí, shrnutý v zkratku jména, názvy Bořivoje nebo Strojmíra — a co ideálu slávy se týče, kde našli bychom nahromaděno najednou tolik výzev, tolik žádostí a slibů o lesk moci, a okázalého zdaru než u knížete Vratislava a obou synů jeho? Jméno otcovo nepotřebuje výkladu: za to zastaviti se třeba nikoli bez podivu u jmen obou historicky proslulých synů jeho: Václava a Boleslava. Obě jména vyjadřují tutéž žádost, zpovídají tutéž touhu: Větší sláva, Více slávy! volají do budoucnosti. Obojímu zvolání měl osud vskutku dopřáti sluchu — obojímu jiným způsobem.

II. 
(Historie sv. Václava. Legendy. Jejich obraz situace. Studie Václavovy. Význam kulturních vlivů byzantských. Drahomiř a Ludmila. Prvé zápasy Václavovy. Václav knížetem; chvály činů a zásluh jeho. Asketické ideály doby, poměr Václavův k nim. Cizina a církevní a náboženský život v zemi Václavově. Zavraždění sv. Václava. Zločin Boleslavův a motivy jeho.Přenesení sv. Václava.)

Běžná nauka ukládá historikovi, aby proti legendě postavil skutečnost, bez ohledu na to, podlehnou-li kritické zkoušce estetické a etické hodnoty, jimiž naplnila a vykrášlila během věků danou historii pieta legendotvorné paměti. Jsou legendy, jež při chladném doteku dějezpytného rozboru hynou smrtelně: odtud také slovo legenda nabylo smyslu takřka souzvučného s výmyslem. Vskutku slovo »legenda« znamená to, co má býti čteno v den svátku výročního o životě světcově; jde tedy v zásadě o životopisy světců. Legendy václavské náležejí k těm životopisům svatých, jež zbudovány jsou v podstatě na skutečnostech historických; nejsou ovšem prosty legendárních motivů. Úkolem historika, snažícího se o rozumové zachycení skutečnosti, je v takovém případě rozlišiti to, co postižitelné skutečnosti odpovídá nebo může odpovídati, od legendárních příkras a výmyslů. Ale nesmíme zapomenouti, že i tyto legendární živly jsou v jistém smyslu kusem skutečnosti, t. j. plodem ducha doby, výrazem jeho víry a naděje. Kdo chce se seznámiti bezprostředně s duchovní atmosférou doby a sledovati cesty její pravdy, nechť vezme do ruky starou legendu, na př. dílo Kristiánovo přímo; tak octne se rázem mezi lidmi 10. stol. a otevře si cestu k chápání duše jejich; bude odměněn i prostou krásou legendy jako díla literárního. Naše doba touží ovšem po výkladu věci co možná racionálním, v duchu svého světového názoru; pokusíme-li se o to, nezapomínajíce ovšem, co bylo právě pověděno o zcela odlišné duchovní konstituci středověku, obdržíme asi obraz, jak následuje.

Václav narodil se roku 907 nebo 908. Byl nejstarším synem knížete Vratislava; matka jeho slula Drahomiř (Drahomíra) a pocházela z knížecího kmene Stodoranů (v dnešních Branibořích), týchž, kteří později sluli Lutici a náleželi k nejzdatnějším národům slovanského severu; sňatek je důkazem, že politické vztahy pražských knížat měly daleké obzory. Václav narodil se pravděpodobně mimo hranice pražského knížetství; jeho otec Vratislav neseděl totiž v té době na pražském stolci, nýbrž v některém knížetství údělném v sousedství »Čech« pražských, možná na př. že v zemi Pšovanů, odkud pocházela matka jeho Ludmila, choť někdy Bořivojova; v Praze vládl od r. asi 893—4 starší bratr Vratislavův Spytihněv a to až do r. 915, kdy po bezdětné smrti bratrově Vratislav ujal se vlády. V té době mělo mladé křesťanství české za sebou čtyřicetiletou nepřetržitou minulost; v zemi i v knížetstvích sousedních musíme předpokládati již jistý třebas neveliký počet dřevěných »církví« či kostelů na hradech a dosti značný počet duchovenstva, slovanského i latinského, k službě jejich zřízeného. Jak o Bořivojovi, tak o Spytihněvu poznamenávají legendy všeobecně, že byli shromažďovateli kněží a žáků a budovateli kostelů božích; určitá data mají pouze o tom, že prvý kostel křesťanský v zemi založil Bořivoj (ještě před povstáním Strojmírovým) na Levém Hradci a zasvětil jej sv. Klimentu, témuž světci-papeži, jehož ostatky přinesl bratr Metodův Cyril do Říma, druhý pak kostel Panny Marie postavil na hradě pražském po pokoření Strojmíra; syn jeho Spytihněv založil kostel sv. Petru apoštolu na hradě Budči. Zde v Budči ustanoveni byli (bylo to již po podrobení se Spytihněvově Bavorům) kněží latinští, kdežto u kostelů založených Bořivojem a v okolí Ludmilině třeba předpokládat kněze slovanské, přišlé z Moravy. Ludmila, která přežila chotě i syny Spytihněva a Vratislava, žila v době Vratislavově na hradě pražském, dělíc se se snachou Drahomírou v péči o vnuky a vnučky; Drahomiř přijala křest patrně teprv po svém sňatku s Vratislavem. Vratislav a Drahomíra měly spolu tři syny (kromě Václava a Boleslava prý ještě Spytihněva, o němž potom není zmínky) a čtyry dcery; z nich známe jménem jen Přibyslavu.

Vratislav následoval příkladu bratrova a otcova v službě křesťanství; na hradě pražském založil vedle kostela Bořivojova druhý kostel, zasvěcený sv. Jiří; jeho vysvěcení se však nedočkal. Zemřel v únoru 920 (nebo 921), stár prý teprv 33 let — jak tu časnou smrt, podobně jako u obou jeho předchůdců na trůně, vysvětlit, snad zraněním na poli bitevním, nevíme; jedna legenda dí sice, že Vratislav přemohl nepřátel bez počtu, jiná zve jej »slávou velikým«; vyplniti chválu představou konkrétní pohříchu nedovedeme. Do let krátkého panování Vratislavova náleží slavnost postřižin mladého Václava, t. j. obřadné ujetí vlasů dospívajícímu hochovi, jak to bylo od dob pohanských obyčejem v slovanských i germánských rodinách knížecích; křesťanství, jak se zdá, posvětilo obřad zvláštním ritem, podobným asi způsobem jako u křtu, jenž tenkrát udílen také pravidlem dětem dospělým. Dovídáme se, že při slavnosti byl přítomen biskup Notar, odjinud neznámý, snad podbiskup řezenský a že obřad postřižení provedl kníže, jenž byl tehdy ve Vratislavově zemi — i tu jsme v rozpacích, zda máme mysliti na bavorského Arnulfa, s nímž přišel Notar, či některého z předních po Vratislavovi knížat země, ač by odpověď na otázku, zejména pro politicky státoprávní souvislosti její, byla nám velmi vítána. Nejnovější badání namítá myšlenku, zda Notarem nesluší rozumět biskupa slovanského; blahořečení mu v legendě v ústa vložené stýká se totiž s ritem církve východní.

Hlavní je, co se dovídáme o školské výchově mladého Václava: »i  dala jej bába jeho Ludmila učiti knihám slovanským a on následuje učitele, naučil se rozumu všemu vbrzce. Přesadil jej pak kníže Vratislav v Budeč a chlapec počal se učiti knihám latinským a naučil se dobře«. Dodáme-li, že legenda slovanská, mluvíc o Václavovi o několik let starším, připomíná, že Bůh seslal takovou milost naň, že rozuměl knihám latinským jako biskup nebo duchovní a že když vzal knihy řecké nebo slovanské, četl v nich bez chyby, připomeneme-li, že učitel jeho v Budči má již v nejstarší legendě latinské výmluvné jméno české »Učený«, shrnuli jsme všechna data, jež pro pochopení dějinného zjevu Václavova i životní tragedii jeho jsou nepochybně zvlášť důležitá. Třeba zajisté si uvědomiti, že středověkému panovníku dostalo se literárního vzdělání jen v případech výjimečných, že z našich knížat a králů až do 13. stol. málo kdo uměl čísti a psáti — nic z toho nebylo tenkrát pokládáno za nezbytné pro výchovu příštího panovníka; je to právě jen doba 9.—10. stol., která pod vlivy a příklady, vycházejícími z císařské Byzance, dává některým králům Franků na západě vzdělání knižní. I na dvoře Vratislavově, jak důraz položený na knihy slovanské a řecké ukazuje, je vzorem a popudem příklad Byzance, která tou dobou literární kulturou naplnila i slovanský již dvůr bulharský, vliv prostředkovaný patrně kněžími přišlými z Moravy Metodovy; studium latinské je, možná, jen konkurenčním důsledkem pokrokového úsilí slovanského.

Neboť v německém světě je to teprv dvůr saského Oty I., syna Jindřichova, jenž otvírá se učenému studiu (Ota sám naučil se až v pozdním věku čísti), pod vlivy těmi vyrůstají potom dva císařové velkého kulturního formátu, Ota II. a Ota III., přítel sv. Vojtěcha. Protože musíme si představiti, že i bratří Václavovi byli účastni podobného vzdělání jako Václav a s ním místy snad i knížecí dorost v knížetstvích s Čechy sousedících, na př. chorvatském (Slavníkovském), máme všechno právo představiti si kulturní život Čech 10. stol. (na rozdíl od 11. a 12. stol.) jako v některém směru výše stojící a tím rozloučiti se s představami, jakoby prvé historické století našich dějin bylo nutně dobou větší zaostalosti kulturní, než obě století následující. Tyto mylné představy měly v nejednom směru nepříznivý vliv na chápání situace u našich historiků od doby Dobnerovy až do dob nejnovějších; jen zhostíme-li se jich, pochopíme plně nejen sv. Václava, ale i sv. Vojtěcha a dílo Kristiánovo. Německá věda zvykla si, vypravujíc o tom rozkvětu věd v Sasích v 2. pol. 10. stol. a o tom zanícení jednotlivců pro službu pokrokové myšlence náboženské, mluviti o »otónské renaissanci«; vskutku mnohem vhodnějším slovem by bylo mluviti o romantismu v 10. stol., o romantismu, jenž byl prvým květem vyrostlým z úrodné půdy, které konečně se ujala ruka sadaře, prvým blouznivě nedočkavým rozběhem mladé a nadané rasy za hodnotami vyššího světa, jež jí otevřela kultura římskokatolická. Sv. Václav je na germánsko-slovanské půdě severu prvým představitelem tohoto nového ducha, prvým, jemuž s literárním vzděláním dostalo se nezbytné výzbroje pro vyniknutí duchovní, pro službu ideálu, jehož kouzlu duše žákova, nové slávy žádostivá, patrně podlehla mocně. Tím však lze říci, mladý horlivec vystoupil povahou i snahou z řádu svého, stal se zcela nepodobným kněžici a dědici trůnu, jak jej znala a chtěla míti doba, dechem nové myšlenky ještě sotva dotčená — »co si počneme s ním; ten jenž měl býti knížetem, je zkažen od kněží a je jako mnich!«. V té žalobě okolí, okolí nikoli snad nepřátelského křesťanství, ale žádajícího si míti v čele kmene a státu ne zbožného učence, nýbrž knížete hrozného nepříteli a dávajícího přednost společnosti bujných dvořanů před obcováním s kněžími a před modlitbami v kostelích, tkví patrně vlastní podstata konfliktu, jenž měl znenáhla vyrůsti v krvavé drama.

Celá hloubka rozporu mezi ideálem, k němuž přilnul chlapec, a světovým názorem valné části jeho okolí počala býti zřejma teprv po několika letech, když v čele nespokojenců s učenecky-mnišskými sklony Václavovými stanula jeho matka Drahomiř. Nebyla již, jak víme, pohankou a smířila se nepochybně s duchem a rázem dvora Vratislavova — ale s tím lze srovnati dobře, že když po předčasné smrti mužově stala se sama vládkyní země, snažila se vtisknouti poněkud jinou podobu dosavadnímu režimu a zejména vychování Václavovu. Zdá se, že ti u dvora pražského, kteří přáli dosavadnímu stavu a vývoji věcí, tušili, že od Drahomíry hrozí nebezpečí; čteme zajisté, že sic knížecího hocha, tou dobou sotva třináctiletého, povolali z Budče na hrad pražský a povýšili jej ve vší formě na stolec knížecí, ale rozhodli zároveň, aby péče o další vychování jeho i bratra jeho byla svěřena bábě jejich Ludmile; vladařkou státu zůstala ovšem Drahomiř. Je nasnadě, že snesením takovým cítila se uraženou a poníženou Drahomiř i jako matka i jako kněžna; za zápasu stran při dvoře, jistě rozličně osobně zakaleného, nechybělo Drahomíře rad, aby napravila mocí, co se jí jevilo křivdou a nebezpečím. »Proč má mi ona býti jako paní? Zahubím ji a dostanu v moc svou všechno bohatství její a panovati budu svobodně.« Tak zrála nenávist snachy proti tchyni k činu. Ludmila nadarmo, vidouc hněv mladé kněžny, zřekla se poručnictví nad vnuky a uchýlila se s kněžími svými z Prahy na hrádek Tetín; zloba snachy pronásledovala ji i tam, a tak došlo ke dni 16. září 920 (15. září 921?), kdy dva z »mužů« Drahomířiných, Tunna a Gomon, přepadli se svými lidmi Tetín a Ludmilu zavraždili. Z legend, na jejichž slově záleží, plyne dosti jasně, že důvodem zločinu Drahomířina nebylo vroucí křesťanství Ludmilino, nýbrž nezkrotné rozčilení ženy, jež se považovala v svém právu zkrácenou a s ním chtivost kněžny i jejích rádců, po nahromaděném statku Ludmilině. Impulsivní vášnivost, již při tom u Drahomíry třeba předpokládati, ilustrují dobře i další zprávy Kristiánovy, jak Drahomiř znepřátelila se brzo na smrt s oběma muži, kteří se stali vykonavateli její vražedné zloby: tytéž, jež spolu s rody jejich zahrnovala dřív přízní a dary, pronásledovala potom nenávistí tak nelítostnou, že vyhnala ze země nebo vyhubila oba i s příbuzenstvem jejich, nešetříc ani nedospělých dětí. Tak tenkrát — a nejen tenkrát — vražda hromadná byla ještě takřka právní institucí národní, která ve chvíli rozčilení vstupovala na místo normálního řádu soudního.

Přes to že, jak pověděno, zahynula Ludmila jako oběť nenávisti osobní, není dobře myslitelno, aby rozpor mezi křesťanstvím činu a křesťanstvím slova, jenž dělil dvůr od nastoupení Drahomířina, neměl svůj díl i v zločinu tetínském: šlo patrně i o to, odstraniti s cesty nebo potrestati tu, která sama žijíc skutkům křesťanského milosrdenství a v účinné zbožnosti závodíc se svými kněžskými rádci, byla považována za hlavní původkyni zvráceného vychování Václavova. Útěk Ludmilin do Tetína a zahubení její, jež mělo v zápětí i rozptýlení jejího kněžstva — v tom zločin tetínský jest jen předobrazem zločinu boleslavského; smrtelný souboj dvou žen, snachy a tchyně, jenž předchází, má podobné důsledky jako bratrovražda, jež následuje — měly dáti i jiný směr a ráz výchově dospívajícího hocha-knížete: tu vlastně se počíná životní boj sv. Václava. Čteme, že noví vládci na pražském dvoře bránili styku jinochově s kněžskými učiteli jeho, takže jen tajně a v noci přijímal návštěvy jejich; čteme ovšem, že všechny ty úklady vyzněly na prázdno, utvrzující jen a idealisujíce zbožné odhodlání žákovo. Mělo-li dříve zaujetí jeho pro vše, co se službou boží souviselo, ráz dětských hříček, že na př. stál o to, aby svatý pokrm Těla a Krve Kristovy si vlastní rukou připravil, sám s věrným sluhou nažal pšenice, sám ji vymlátil a semlel a v hostii upekl, sám z hroznů vinice připravil víno, slyšíme nyní větu zásadní tíhy: horoucí duch jeho snažil se naplniti skutkem, co od učitele písem postřehl sluchem. Této opravdovosti ve službě myšlenky měla plnější zvůli dáti teprv chvíle, jež zbavila jinocha poručnictví a moci matčiny.

Stalo se to tuším v době, kdy překročil čtrnáct let — ten věk byl u starých národů až dlouho do středověku považován za mez mužné dospělosti; srovnej na př., že Ota II., stár 13 let, vedl vojsko do Italie a třináctiletý byl korunován císařem. Je-li ten dohad správný, mohli bychom nastoupení Václavovo klásti nejvhodněji do r. 922. K převratu, jejž Václavovo ujetí vlády v zemi musilo znamenati, nedošlo bez krveprolití. Podrobností pohříchu neznáme; čteme jen, že strana »spravedlivých«, ač byla menšinou, nabyla převahy nad stranou »nešlechetných«. Nestalo se to, jak možno uzavírati, bez zásahu z ciziny: v té souvislosti by bylo nejsnáze vysvětlitelno vojenské vystoupení bavorského vévody Arnulfa v Čechách, jež se klade celkem souhlasně právě do r. 922 a vysvětlitelno i energické provedení převratu: Dramohiř i hlavní přívrženci její, »synové sváru«, byli ode dvora nebo ze země vypuzeni, »zuřivé různice« utišeny a »pokoj církve Kristovy« založen. Počala se vláda Václava svatého.

O ní, jak víme, vypravuje nám několik legend, psaných ještě za dosti živé paměti na knížete, na člověka a dílo jeho. Oslavný a výchovně agitační ráz jejich vede k jednostrannosti, jež obrací pozornost především k zásluhám příštího mučedníka a dovoluje nedbati skutečností, jež by nás neméně zajímaly. Ta tendence ovšem i způsobuje, že některé legendy sahají v své chvále a svém obdivu k schematickému vzoru, pro takové práce od staletí ustálenému. Na štěstí máme o sv. Václavu a to právě z 10. stol. životopisy, pochozí z trojího prostředí, lišícího se rozličně pojetím, vědomostmi i národním původem: to usnadňuje, abychom kritickou konfrontací jejich dospěli poněkud bezpečněji k poznání skutečnosti. Vypravování o tom, jakým se hrdina Bohu osvědčoval, jakých škod, vojín Kristův, Pánu svému slouže, ďáblu nadělal, zaujímají ovšem v životopisech místo přední; z Václavovy historie světské, pokud s historií duchovní nesouvisí, nedovídáme se takřka ničeho; jen výjimkou čteme u Kristiána, že Václav byl vytrvale spojen šťastným přátelstvím s králem Jindřichem, jenž prvý mezi Sasy, jak se tu dí, došel z milosti Kristovy koruny (o Arnulfovi bavorském nenajdeme ani zmínky). Jen výjimkou čteme tamtéž, že Václav vedl vojnu s nejmenovaným knížetem Kouřimským; kronikář Dalimil zve jej později, po bezmála 400 letech, Radslavem, knížetem Zlickým. Určitě zní také zprávy, že Václav po čase povolal matku svou zpět k svému dvoru; rozdíl, který najdeme v názoru na vinu její již v textech staroslovanských, zůstává však nevysvětlen. Nepochybná jsou i data o tom, že Václav založil třetí kostel na hradě pražském, posvěcený proslulému tou dobou patronu národa saského, sv. Vítu, a že si vyžádal autorisaci k zbožnému úmyslu svému od biskupa řezenského Tutona. Dnes přístupny jsou základy a popsána povaha toho umělého díla, prvé stavby kamenné na hradě, jehož budovateli byli ovšem cizí mniši, z Francie či Bavor pochozí. Volba saského patrona pro nový nádherný kostel pražský nasvědčuje již nové politické orientaci Čech Václavových; zajímavo je ovšem, že jeden text staroslovanské legendy dí, že kostel byl posvěcen sv. Jimramu (Emmeramu), tedy patronu bavorskému; ale zdá se zároveň, že tu jde jen o náhodnou chybu písařskou. Nejobšírněji jsme zpraveni (ale jen Kristiánem a dvěma větami staroslovanského prologu o sv. Ludmile) o tom, jak Václav dal slavnostně — stalo se to v říjnu 925 — přenésti tělo báby své Ludmily z Tetína na hrad pražský a pohřbíti ji jako světici v chrámu sv. Jiří, jejž byl právě podbiskup řezenský na žádost Václavovu vysvětil. Zázraky, jež při tom svatost mučednice prokazovaly, jsou ještě skrovné počtem i povahou, ale celé vypravování o obřadu přenesení a nepochybně již slavnost přenesení sama jsou přizpůsobeny ustálenému vzoru translací takových; nebylo snad v 8.—9. století proslulejšího kostela na západě, kde by podobně obřadným způsobem nebyli slavili přenesení nově získaných svatých ostatků a nebyli užili příležitosti doplnit novými zázraky, jež staly se při přenesení světce, serii zázraků, k nimž došlo po jeho umučení. Že ani v Tetíně takových divů se nenedostávalo, prozrazuje zpráva, že Drahomiř dala nad hrobem Ludmiliným vystavěti kostel ke cti sv. Michala, aby tomuto velkému světci, nikoli zavražděné tchyni její, byly přičítány zázraky, o nichž pověst vypravovala. Sv. Václav je nám v legendě o přenesení sv. Ludmily představen jako prvý kníže Čechů, oslavující hrad pražský pokladem, jenž byl víře doby a mladému křesťanství země nejvzácnějším, tělem prvé světice — netušil jistě, že po sedmi letech rozmnoží mrtvé tělo jeho samého poklad na Hradčanech způsobem mnohem okázalejším.

Legendy o sv. Václavu, vypravujíce o činech a zásluhách jeho života, jsou psány již pod dojmem tohoto svatého konce a tedy přirozeně dotčeny snahou, aby zásluha mučednictví jevila se úměrnou hodnotě života. O ctnostech člověka i knížete zpravují nás namnoze souhlasně: je to zase jeho učenost, jež stojí v popředí, všude pak skutky křesťanského milosrdenství v starosti o chudé, sirotky a vdovy, v štědré péči o kněze, kleriky, hosty a poutníky — ty chvály vyvrcholuje Kristián pěknými větami »pravdomluvný byl v řeči, spravedlivý v soudu, věrný ve všem, co mu svěřeno, míru lidské dobroty překonávaje«. A staroslovanská legenda shrnuje je v prostá slova ještě mocnějšího účinu: »věřil v Boha celým srdcem svým a vše dobré činil v životě svém«. »I kostely,« pokračuje, »vystavěl na všech hradech a dobře činil jim, a boží sluhy shromáždil ode všech národů, a služba za něho se konala po všecky dni k Bohu jako u velikých národů, vedením dobrého a spravedlivého knížete Václava.« Tu v slovech »jako u velkých národů« mihne se nám před zraky ten motiv, o němž, mluvíce o žádostivosti slávy, kterou zpovídala rodná jména synů Vratislavových, zmínili jsme se výše: netřeba pochybovati, že v povzbuzující výchově vzdělaných učitelů Václavových, příchozích z ciziny, přijímány byly ty rady, jež pobízely vyrovnat se skutky a zásluhami příkladu velkých národů, povznést význam a úctu svého kmene, nejopravdověji a nejžádostivěji. Neméně významnou chválu Václavových zásad vládních najdeme ve větě starého latinského životopisu: násilím a lstí nikomu nic neodjal — věta to, již by bylo lze napsati o málokterém panovníku v dobách, kdy moc sama byla právem nejvyšším.

Jen v jednom směru není souhlasu mezi jednotlivými čeleďmi legend: legenda staroslovanská nedí nic o mnišsky asketických sklonech Václavových, o nichž souhlasně, třebas rozličně svědčí všechny ostatní životopisy. Ty vypravují, že sv. Václav týral tělo hrubým oděvem žíněným jako mnich, že potíral žádostivost tělesnou omezováním spánku i potravy, že toužil po životě v panictví — byl ženat, ale zplodiv se ženou syna Zbraslava, dědice trůnu, chtěl žíti s ní dále pouze v manželství duchovním, jako bratr se sestrou — aby konečně naplnil se touhou odebrati se do Říma k prahům apoštolů a požádati papeže té doby, aby jej oblékl v roucho mnišské a ostříhal na klerika, aby potom z lásky k Bohu vzdal se knížetství a zůstavil je bratru svému, oddanému, běda, příliš věcem světským. A to by byl, dodávají latinské legendy, vskutku vykonal, kdyby nebyla mu v tom bránila nedokončená stavba kostela sv. Víta. Zasloužilému historiku generace předchozí, Jos. Kalouskovi, který prvý z novodobých dějepisců našich věnoval celý spis obraně a oslavě sv. Václava, jevily se všechny zprávy toho druhu daremnými povídačkami; měl za svou povinnost očistiti sv. Václava od pověsti, jako by byl oddán »růženečkářskému pobožnůstkářství«. Soud Kalouskův nevzešel z pronikavějšího studia doby a její legendární literatury; šlo mu především o to, aby zjev sv. Václava byl zbaven rysů, jež jeho době a jejím představám o historické nebo mravní velikosti nezdály se obdivuhodnými, ba namnoze ani uvěřitelnými. Víme zajisté, že právě to, v čem doba Kalouskova spatřovala zvrácené sklony náboženské, bylo v starším středověku, v duchovním prostředí, vzpínajícím se k vrcholnému ideálu křesťanské dokonalosti, cílem nejvyšším, předmětem svatého usilování, zápasem o nejdrahocennější metu kulturní. Askese, zejména pod vlivem byzantského východu, byla tenkráte v prostředí vroucně křesťanském kladena zásluhou svou na roveň mučednictví; jako ostatky mučedníků, tak i asketů měly ve víře doby božskou sílu. Ale víme zároveň, že právě tento kult askese vedl skladatele legend 9.—10. stol., aby pravidlem, a to takřka podle mechanického schematu, přičetli o své újmě hrdinům svých skládání všechny ty vlastnosti a zásluhy, jež byly vrcholem asketického ideálu: bezmála všichni svatí této hagiografické literatury svádějí tuhý boj s nevěreckým okolím o svou pravdu, bezmála všichni touží od počátku po tom, aby zřeknouce se svobody, panství a světa, zavřeli se do cely klášterní nebo aby dosáhli koruny dokonalosti, t. j. mučednictví, skoro všichni mají vise, v nichž předpovídají věci budoucí, mnozí dychtí po tom odebrat se do Říma, k hrobům apoštolů — a při tom každé následující vzdělání thematu chce starší předlohu svou překonat novými příklady zbožnosti světcovy, novými doklady jeho moci zázračné, podobně jako leskem slov a vět přispěti k větší oslavě nového nebešťana. V tomto duchu pojala život Václavův i prvá latinská legenda, někdy v letech 70tých, nejspíš v Bavořích sepsaná, legenda Crescente fide, slovem i stylem ostatek ku podivu prostá; její obraz ovládal skoro všechnu pozdější tvorbu legendární, prolomen jsa místy realisticko-individualistickými rysy jen Kristiánem, ale naopak rozveden a zveličen právě v svých ryze legendárních složkách všemi pracemi dalšími. Legenda staroslovanská naproti tomu jeví se již tím, že je jí cizí tento řemeslně typický portrait světce 10. stol., sepsáním nepochybně starším a původnějším, víc biografií než legendou; proto máme právo, v souhlase s Kalouskem, představiti si skutečnost především podle ní. Ale zamítnouti úplně a bez výhrady všechno, co na rozdíl od legendy staroslovanské tvrdí Crescente fide, bylo by, tuším, ukvapené: legenda má přece hojnost určitých, v tom i nepochybně spolehlivých dat, čerpaných z českého prostředí; pochází z doby létům života Václavova poměrně blízké, některé shody s ní najdeme i v skládáních z prostředí slovanského a jedna z latinských legend málo pozdějších, legenda Vavřincova, jež nepoznala Crescente fide, potvrzuje, odvolávajíc se na zprávy českých informátorů, v celku její výklad a její pojetí Václavovy historie. Důležitější je, tuším, že obraz knížete, jak nám jej představuje (a to zcela nepochybně v zabarvení řemeslně legendárním) Crescente fide, obraz tak těžko srovnatelný s dnešními představami o ideálu knížete, podává nám historická skutečnost v císaři Otě III., císaři, jenž chce se státi mnichem — mám za to, že není důvodu, míti za nemožné v Čechách 10. stol. to, co lze bezpečně postihnouti o nemnoho později na větší scéně dějinné v sousedství, v sousedství, jež bylo teprv o půl století později zachváceno tou mocnou vlnou blouznivě křesťanské kultury, která u nás stvořila postavu Václavovu.

Soudím tedy, že nemáme práva obrazu Crescente fide nedůvěřovati vůbec a bez výminky. Ani potom nemusíme si, čteme-li pozorně texty a vývody legend, představiti sv. Václava jako slepého fanatika myšlenky: jeho ideál, jak byl vyložen, je dán jasně a určitě, ale náboženský zanícenec nepohlcuje v něm úplně knížete sebevědomého národa, ani nevyhýbá se kompromisům, jež diktují okolnosti. Takovým kompromisem, službou povinnosti státní a knížecí byl, zdá se, již jeho sňatek — a v nejstarší latinské legendě, téže, která prvá podtrhla asketický ráz zbožnosti Václavovy, mluvíc pěknými slovy i o jeho touze po mučednictví, dočítáme se několika zpráv, které rozličným způsobem, třebas by šlo o věci menšího dosahu, prozrazují snahu Václavovu o smíření povinností askety i knížete: hrubé roucho žíněné nosil vespod, na venek však oděn byl rouchem královským, družinu svou netoliko nejlepšími zbraněmi, ale i oděvem tělo vyzdoboval. Není-li to svědectvím péče o skvělou representaci i o zdatnost vojenskou? Vskutku dočítáme se v témže životopise, že sv. Václav ve mnohých bitvách byl vítězem. Pohříchu pominuly legendy, jak pověděno, politickou historii let jeho skoro naprostým mlčením; jen z Kristiána dovídáme se o válce Čechů s Kouřimskem, v níž na konec mělo dojíti k osobnímu souboji sv. Václava s knížetem odbojného kmene; zázrak ovšem donutil rebela, aby se pokořil ještě před bojem. Ale i zprávy, že Václav vyhledával záminek rozličných, aby nemusil se účastniti bujných hodů svých Čechů, jež ještě souvisely se starým kultem pohanským, nebo že nemoha se vyhnouti podílu v kvasu a pití přes míru, spěchal ráno do kostela, aby se kál z poklesku minulé noci, dávaje knězi nejkrásnější roucho své na přímluvu za prominutí hříchu, prozrazují, že mladý kníže nechtěl nebo nedovedl podříditi své okolí tvrdě a bezohledně své vůli, víc příkladem a dobrotou než zlobou nebo násilím raze cestu svému ideálu. S tím by se shodoval údaj, že předsedaje soudu, vycházel ven, když měl býti vynesen ortel smrti; psáno je zajisté: Nesuďte, abyste nebyli souzeni! Ale s tím by se neshodovala další zpráva téhož pramene, že Václav pobořil vězení a dal podtíti šibenice ve své zemi. Je na snadě, že kdo svolil, aby za jeho nepřítomnosti byl vynesen rozsudek smrti, stěží mohl brániti tomu, aby ortel byl proveden; odstranění vězení a trestu smrti bylo by nepochybně činem revolučním, ohrožujícím budoucnost země, která proti zlu, jehož se jistě nenedostávalo, měla dosud jediný prostředek obranný, jímž právě byly žaláře a šibenice. Zde jsme již na vahách, nemáme-li to co činiti s invencí ryze legendární a jen skutečnost, že mezi hlavní životní ctnosti Václavovy, a to na předním místě, klade se i v slovanském jednom textu osvobozování vězňů ze žaláře, zdržuje nás od nevěry naprosté. Je také pravda, že námitky a pochybnosti, jež budí v nás naše názory o povinnostech vládnoucího knížete málo váží u těch, kdož proniknuti jsou křesťanským ideálem rázu a obsahu na př. jako u Chelčického.

Pověst o křesťanské horlivosti a učenosti mladého českého knížete roznesla se brzo do zemí sousedních; pochopíme, že kněží a klerikové z daleka, z Bavor, Šváb, Sas a jiných zemí hrnuli se, jak dí legenda, na dvůr pražský, přijímáni radostně sv. Václavem a štědrostí právě knížecí, jak jí doba chtěla, uctíváni dary ze zlata a stříbra, drahými oděvy a otroky. Čteme, že přinášeli s sebou knihy Písma svatého i ostatky svatých — nechybělo mezi nimi pravděpodobně ani kněží nehodných (poznáme jednoho z nich na dvoře knížecím v St. Boleslavi); nechybělo asi ani ostatků falešných; obchod s tím drahocenným zbožím byl v té době na západě dosti rozšířený. Nescházelo již tenkrát v křesťanstvu stesků na úpadek kázně a věrnosti v kléru, zejména klášterním, nechybělo ani bezohledných zásahů světských na rostoucí majetek klášterů (jako to učinil právě v době Václavově Arnulf bavorský). Příkladný pokus o nápravu, o návrat ke kázni a chudobě, vyšel také právě v době Václavově z burgundského klášter v Clugny a to z týchž ideálů křesťansky přísného života, jimž chtěl sloužiti i mladý kníže pražský.

Církevní a náboženský život na hradě pražském za tak čilého styku s Evropou v době Václavově musil nabýti vskutku podoby »jako u velkých národů«; pokud v povahu jeho můžeme nahlédnouti, postihneme, že lišil se v mnohém podstatně od století pozdějších. U národů pohanských, uváděných mocí v novou víru a církev, tak na př. po stu letech u Uhrů a u Poláků, kladla vláda důraz především na některé vnější znaky křesťanství, vynucujíc tvrdě zejména ctění neděle a zachovávání postů. Nic tomu podobného neslyšíme z Čech Václavových; tu zdá se naopak, jako by řády křesťanské byly v zemi od let zavedeny a ustáleny. Tak čteme u Kristiána, že sv. Václav v sobotu před svátky velikonočními a svatodušními, kdy je den obecného křtu v církvi a zkoušek křtu předcházejících, nebylo-li právě křtěnců po ruce, posílal na trh a všechny hochy otrocké, jež obchodníci měli na prodej, vykoupil a dal pokřtíti, aby slavnost křtu mohla se konati jako obvykle. Tu potkáváme se s prastarými řády církevními, jak je známe od 4. stol., s všeobecným křtem nově obrácených a dospívajících, jenž dál se v jmenovaných dnech v kostele hradním (měl-li právo křtu a s ním i baptisterium, t. j. křestní místnost nebo kapli s nádržkou, vhodnou pro ponoření křtěnců do svěcené vody); zkoušky o způsobilosti křtěnce k svátosti měly předcházeti; praxe ovšem, jak zřejmo z vypravování svědkova, bývala jednodušší. Některé kostely měly tenkrát privilegium křtu, jiné jen pohřbu — uvážíme-li, že kostely byly jen na hradech a že farní obvod jejich, jak bychom řekli ve smyslu doby pozdější, měřil mnoho čtverečních mil, porozumíme, že ta skrovná síť kostelů v zemi znamenala, že nové náboženství bylo původně, pokud šlo o venkov, jen pro vrcholky společnosti, pro svobodné Čechy, kteří z dvorců svých mohli zajeti koňmo daleko do kostela hradního; jen přímo v hradech a v blízkosti jejich mohl obřadů náboženských účastnit se nesvobodný lid. Čeho si v kultu a životě prvého křesťanství českého všimneme dále, je skutečnost, že svátost oltářní přijímala se ještě pod obojí, jako v církvi prvotní, že kněží byli ženatí (pravidlem se zakazovalo jenom, aby ovdovělý kněz ženil se po druhé), vedle zpovědi ústní byla zpověď veřejná všech v kostelíku nebo před ním přítomných; čtení Písma, po výtce Starého zákona, bylo povinností ukládanou kněžím i vzdělaným laikům; pro analfabety, t. j. skoro pro veškerenstvo laické obce křesťanské bylo zpívání žalmů snad hlavním obsahem a projevem výkonné pobožnosti. O věrném bojovníku a dvořanu Václavově Podivenovi se dovídáme z Kristiána, že naučil všechnu čeleď dvorskou, až k nejmenším kuchařům, zpívati žalmy; je pravděpodobno, že kněží slovanští přinesli do země žaltář v jazyce slovanském; jen tou cestou také mohla poesie textů žalmových uchvátiti mysl a srdce věřícího. Nevzdělaný lid byl odkázán při bohoslužbě na vyslovování pouhého slova »krleš«, t. j. zčeštěného »Kyrie eleison« — odříkával to mechanicky, třeba stokrát za sebou, patrně jako nějakou čarodějnou formulku, jejíž recitace byla milá novému bohu křesťanskému. Neboť že všude ve společnosti národní panoval ještě duch pohanský, je na snadě, jako je známo, že jeho představám přizpůsobilo se rozličně i mladé křesťanství, aby těžkou cestu christianisace duchovní usnadnilo a snad vůbec umožnilo. Míra pověrčivosti, víry ve všemožné zázraky, v božskou moc svatých ostatků v boji proti démonům, zlo člověku všude strojícím, jak ji v prvé naší křesťanské společnosti postihujeme, má ještě všude ráz naivní pověrčivosti pohanského člověka-dítěte; čteme-li o tolika zázracích, invencí svou pravidlem zcela primitivních, netřeba myslit vždy na rafinované vylhavače jejich — prostý lid zázrak vskutku tak viděl nebo slyšel-li, byl o pravdě jeho pevně přesvědčen. Doba, kdy na rozdíl od těch dětských začátků mohla církev vychovati věřící k plnému poznání pokladů a tajemství své nauky, vyžadovala staletí nenáhlého vývoje; vyžadovala také pevnější a cílevědomější organisace církevní správy. V době, o níž mluvíme, ustanovuje kněží světský pán kostela, biskupy světský kníže země; Řím má ještě volný vztah k biskupů, a v jednotlivých biskupstvích jsou řády a poměry nezřídka rozličné. Tím si také snáze vysvětlíme, že v knížetsvích Slovanů českých mohli vedle sebe působiti kněží latinští a slovanští, ač mezi nimi, přes zásadní uznávání jurisdikce římské, nemohlo chyběti rozdílů.

Nemůže býti pochyb, že okázale křesťanský ráz a směr vlády Václavovy měl od počátku v zemi vedle straníků i protivníky, přes to, že ochotné otevření země civilisačnímu vlivu germánskorománského západu i byzantského východu musilo povznésti její vážnost na venek a i uvnitř projeviti se pokroky a zisky rozličnými, na př. i po stránce hospodářské. Můžeme si sice představiti, že k temnému úmyslu Boleslavovu zmocniti se trůnu a moci násilným odstraněním bratra došlo bez pohnutek ideově programového obsahu, z pouhé žádostivosti moci, zejména vzpomeneme-li, že Boleslavovi bylo tenkrát nanejvýše 20 let (ale bylo by chybou hodnotiti ta mladá léta podle měřítka novodobého) — zločin takový, jímž v bibli, vypravující o synech Adamových, počíná se takřka historie lidstva, nebyl ani pokročilejšímu středověku nijak vzácným; poukažme jen na příklad nejbližší, jak o život Oty I., krále saského, usiloval o několik let později mladší bratr jeho Jindřich. Ale bylo by také nepochopitelno, kdyby Boleslavovu odvahu k činu neposilovaly rady a výzvy těch, kteří buď odstrčeni ode dvora Václavova a tím i od důstojenství a zisků mocenského vlivu, nebo těch, kteří jsouce přesvědčeni, že novotný kněžský režim pražský je nebezpečím pro budoucnost země, že je vzpourou proti tradici i potřebám chvíle, smiřovali se již dávno s myšlenkou násilného převratu. Nejsrozumitelněji shrnuje nám takové rady a hněvy i jejich jednostranné upřílišení mnich montecassinský, o jehož českém zpravodaji jsme se již zmínili: »kníže Václav vede život spíše mnišský, než krále důstojný; myslí, jakoby duchovní chorobou stižen, víc na zisk života posmrtného než na život přítomný; místo nás, předních země, zve k svému stolu nepatrné jakés lidi; chceme, abys ty ujal se vlády a to dřív než bude pozdě, než všechen poklad otce tvého bude od něho pošetile rozházen. Na hradě pražském, silném jeho vojskem a jeho přívrženci, nelze proti němu vystoupiti, ale pozvi jej k sobě do Boleslavi — tam bude snadno vykonati čin žádoucí.« Jisto je, že spiknutí nebylo projevem nějaké reakce pohanské proti křesťanství, nýbrž spíš revoltou proti příliš horlivému křesťanství Václavovu. Boleslav, jenž vládl podobně jako otec jeho, dřív než došel pražského trůnu, pod svrchovaností bratrovou v údělném knížetství kmenovém, se sídlem v dnešní St. Boleslavi, byl kníže jistě vzdělaný nad průměr tou dobou obvyklý a křesťanství oddaný; to nepřekáželo ovšem, aby okolí jeho nestalo se střediskem oposice proti pražskému dvoru a nepřipomínalo mladému kněžici jen stinné stránky Václavova režimu. Nejstarší legendy (s výjimkou Gumpolda) zdůrazňují svorně, že Boleslav byl sveden k zločinu rádci svými; teprve pozdější legendy a s nimi především Kosmas udělaly z Boleslava ukrutníka a surovce, po případě pohana; byl to také Kosmas, který vymyslil si k dolíčení domnělé bezohledné brutality Boleslavovy historii o tom, jak zlomil odpor svých poddaných, když uložil jim prý vystavěti hrad Boleslav dílem římským, t. j. z kamene, a vymyslil bájku ještě pošetilejší, že právě v den hostiny před zavražděním Václavovým narodil se Boleslavovi syn, jenž proto nazván Strachkvasem, t. j. strašnou hostinou. Hlavní rysy tragického skonu zbožného a spravedlivého knížete Václava jsou známy příliš, než aby bylo třeba podrobněji se jimi zabývati. Rozumí se, že legendy pozdější snaží se novými a novými detaily zdramatisovati co neúčinněji ty chvíle blížícího se zrození světcova: ve všech skládáních z poslední čtvrtiny 10. století čteme již o velkém hodokvasu, jímž měl, v den sv. Kosmy a Damiána, kdy slavila se v Boleslavi památka posvěcení tamního kostela, slavnostní den vyvrcholiti a v němž spiklenci Boleslavovi měli připravené dýky pod šaty, nemajíce přece odvahy čin v té chvíli provésti. Snad sám Bůh všemohoucí, čteme u Kristiána, nedal jim toho vykonati, přeje si posvětiti den následující, den 28. září, na který dosud žádný svátek nepřipadal… A vrcholem dramatické invence je, čteme-li, že sv. Václav, ač varován a znaje úmysl vrahů, povstal, aby pronesl přípitek sv. archandělu Michalu, světci tenkrát i později v slovanském světě vysoko ctěnému, jehož svátek měl slaven býti pozítří: »Pijme tento kalich, snažně prosíce, aby duše naše ráčil uvésti nyní v pokoj plesání věčného«. Sv. Michal byl ctěn jako průvodce duší zemřelých do rajské blaženosti — to tedy znamená, že sv. Václav, vědom si své blízké smrti, vyzývá společnost svých vrahů, aby modlitbou svou přispěla ke vstupu jeho do nebes, do slávy života věčného. Ve vypravování, že vražda odložena na zítří, až Václav půjde časně ráno do kostela k pobožnosti, je shoda ve všech životopisech, na nichž záleží, také v tom, že Boleslav sám, bratr na bratra, tasil meč — teprv potom, když prý byl silnějším Václavem k zemi poražen, přivolal své muže, aby bratra zabili. Pozoruhodný detail, rušící povážlivě pohodu legendární tradice, má tu jen Kristián: vypravuje, že když Václav prchal napaden útočníky ke kostelu, jenž jako svaté místo byl tou dobou právně uznaným asylem i pronásledovaným zločincům, byl to kněz kostela Boleslavova, jenž zavřel včas dvéře, aby Václav nemohl dosáhnouti místa záchrany — »jeden z těch kněží«, dí Kristián, »od kterých vyšla nepravost z Babylonu«. Teprv po bezmála čtyřech stech letech, již v zásvitu renaissanční doby, odvážil se český vzdělavatel historie Václavovy tuto událost pojmouti znovu do svého vypravování. Tak podle Kristiána zahynul Václav před obmyslně zavřenými dveřmi chrámu božího, chrámu téže církve, jíž chtěl otevříti dokořán srdce a mysli svého národa. Stalo se to v pondělí dne 28. září roku 929.

Vrahy Václavovy jmenuje jediná legenda staroslovanská; přední z nich slul Hněvsa, jenž měl dvorec přímo v Boleslavi, asi týž služebník Boleslavův, o němž vypravuje Kristián, že byl potom z trestu od věrného dvořana Václavova, Podivena, zabit; druzí dva sluli prý Tista a Tira. Podle téhož pramene chtěli spiklenci zavražditi i kněžnu Drahomíru, jež před úklady jejich prchla do Chorvat, t. j. do českých Chorvat v zemi Slavníkovců; ale čteme zároveň, že ještě před útěkem byla to ona, jež s pláčem vrhla se na tělo zavražděného syna svého, aby pak spolu s knězem Krastějem a Pavlem (kněz Pavel se připomíná v okolí sv. Ludmily) pohřbila tělo mučedníkovo v kostele sv. Kosmy a Damiána. Boleslav se svými nespokojil se ovšem pouze zabitím bratra; co se stalo v Boleslavi, mělo býti jen prvým aktem státního převratu v pravém slova smyslu; proto již v Boleslavi zbaveni života někteří průvodčí Václavovi a pak následovala divá jízda na hrad pražský, kde zabíjeni muži družiny Václavovy, pokud se nezachránili útěkem. I tenkráte šířila se vražedná msta na děti jejich, jež prý utápěny ve Vltavě a ovšem také na kněží a kleriky kostelů Václavových: byli oloupeni a vyhnáni ze země; ženy jejich, jak čteme v staroslovanské legendě, byly provdány za jiné muže. Je to důkaz, že nešlo jen o změnu na trůně, ale o změnu systému. Že by převrat souvisel s těžkou porážkou Slovanů daleko na dolním Labi (4. září 929), je kombinací pravdě zhola nepodobnou.

Zázraky nad tělem mučedníka nemohly se nedostaviti — prvý, známý již legendě staroslovanské, záleží v tom, že krev zabitého po tři dny nechtěla v zemi vjíti — a musilo dojíti také k zbožnému přenesení svatého těla na místo pohřbu důstojnější, do chrámu sv. Víta, zatím vysvěceného. Stalo se to podle tvrzení latinských pramenů až po třech letech, dne 4. března (932) a to na rozkaz Boleslava, Boleslava již kajícího se ze zločinu svého a s pláčem Boha o milost odpuštění prosícího. Tak pojímá pokání Boleslavovo legenda staroslovanská; nejstarší legenda latinská, Crescente fide, nemá o Boleslavovi slova a přenesení vysvětluje z iniciativy »některých«, kteří, snem upozorněni, o půl noci vyzvednou tělo svatého a zázrakem překročivše rozvodněný potok, uloží je ještě v noci do chrámu, jejž byl sv. Václav vystavěl (spisovatel legendy, patrně cizinec, nevěděl, že jde o vzdálenost mezi Boleslaví a Prahou); při tom naleznou, že všechny rány na těle světcově byly zahojeny, »jen jedna rána byla krvavá, ta totiž, kterou s počátku jeho bratr mu zasadil«. Kristián, jako častěji, kombinuje data obojí tradice: Boleslav, jat bázní a podivem nad zázraky, jež dály se v Boleslavi nad tělem bratrovým a nemoha odolati, ač pozdě, velkým skutkům božím, poručil tělo přenésti k sv. Vítu, ale s podmínkou, že se to pod trestem smrti musí státi v noci. Historie té noční spěšné pouti do Prahy a zázračné neporušenosti těla Václavova je u něho již vyzdobena hojnějšími divy a zázraky; nikde nechybí ovšem ten pěkný motiv o nezhojené ráně, kterou byl bratr zasadil; v jedné pozdní legendě čteme již, že z rány kapala ještě teplá krev. V legendách pozdějších, rozumí se, zázraků dále přibývá, ale i Boleslavovi se upírá kající úmysl: nařídil prý přenést tělo bratrovo proto, aby eventuelní zázraky budoucí přičteny byly sv. Vítu a ne sv. Václavu. Ten výklad vnesl do tradice teprv kronikář Kosmas, Boleslava, jak povědomo, jako ohavu líčící. Při tom legendárním vypravování o noční translaci svatého těla na hrad pražský, nemožno nevzpomenouti podobné noční jízdy svatováclavského klenotu z daleka do Prahy, k níž došlo mnohem, mnohem později, až po více než devíti stoletích. Tenkrát, bylo to v srpnu r. 1867, svolila vláda vídeňská k tomu, aby korunovační klenoty české, před válkou s Pruskem do Vídně zavezené, byly vráceny zpět do chrámu sv. Víta. Ale vlak s klenoty měl projeti Moravou a Čechami v noci, aby se tak zmařilo demonstrativní vítání na stanicích. Vskutku byla to právě tato noční jízda, jež dala translaci relief velkolepý. Přes noční hodiny vítaly vlak na stanicích deputace a davy lidu a noční ohně na návrších provázely jeho jízdu v ohromné linii až do Prahy. Zavzněla-li někde na uvítanou koruny svatováclavské i stará píseň svatováclavská, byla to slavnost přenesení, jejíž ideová náplň, vítající v koruně svatováclavské slib a znak nepromlčené svéstátnosti a suverenity národní, tlumočila celému světu, k jak velkolepé symbolice vyrostla během věků v zemi české úcta sv. Václava. Žádného zázraku, velikostí tomu podobného, neznaly ani nedovedly vymysliti prostomyslné staré legendy.

III. 
(Zásluhy sv. Václava, domnělé a skutečné. Závislost Čechů na říši, poměr Bavor a Sas. Zprávy kronikáře Widukinda a jiných pramenů. Proti podceňování mocičeské v 10. stol. Skutečná zásluha knížete Václava.)

Ten velký zázrak, o němž jsme se zmínili a na němž spolupracovala celá staletí dějin našich, je ovšem dílem Václava mrtvého, mučedníka Kristova, svatého Václava. Máme-li vrátiti se k Václavu živému, Václavu knížeti a věnovat pozornost otázce, jakou životní zásluhu jest mu přiznati po výtce, musíme polemicky čeliti především výkladu, v němž si oblíbila zejména v poslední době část historiků našich, úctě k sv. Václavu jinak příznivá. Podle toho výkladu osvědčil kníže Václav své neobyčejné nadání politické tím, že se poddal říši německé, že dal přednost, pro zabezpečení klidného vývoje své země, pokoření před bojem, že slíbil poplatek a snad i plnou právní závislost, stávaje se tak zakladatelem dobré tradice zahraniční politiky českého státu. Jednou bylo toto stanovisko formulováno dokonce slovy, že již tím si Václav zasloužil, aby se stal národním svatým.

Tomuto a tomu podobným výkladům nemohu přisvědčiti. Nikoli proto, jakobych měl zásadně za nemožné, že dáti přednost kapitulaci před bojem může býti někdy vskutku projevem státnické rozvahy a tedy ziskem a zásluhou, ale především proto, že v našem případě scházejí všechny předpoklady pro závěr takový. I když dám za pravdu Widukindovi (jenž psal svou historii saskou před r. 970), že totiž král Jindřich přitrhl s celou svou mocí, či lépe vojenskou družinou ke Praze a knížete jejího, známého svým křesťanským životem (jména jeho Widukind nezná, ví jen, že byl bratrem Boleslavovým), přijal v poddanství, není žádného důvodu pojímati situaci tak, jakoby kníže Václav z obavy před vojenskou mocí královou rozhodl se uznati svrchovanost německou, jinými slovy svobodnou dosud zemi svou zavázati službou nebo poplatkem říši. Neboť závislost knížetství českých na říši byla právní, faktickou skutečností, vytvořenou dávno před sv. Václavem. To svědčí faktum z r. 895, kdy všechna knížata »Čechů«, zastoupená na říšském shromáždění v Řezně, ve vší formě znovu uznala svrchovanost říše, tenkrát representované bavorským Arnulfem (»znovu uznala«, dávajíce najevo, že jejich politické spojení s Moravou Svatoplukovou v letech předchozích bylo jaksi porušením právního řádu, výjimkou), to svědčí křest 14 českých knížat s lidmi jejich v Řezně r. 845, to svědčí zprávy ze starší doby karolinské z r. 817 a 822, podle nichž Čechové (a Moravané) byli považováni za národ, jenž sedí ve svazku a v mezích říše a to svědčí konečně nejen jméno budovatele nové římské říše franckého národa a šiřitele hranic jejích daleko na východ do zemí slovanských a avarských, Velikého Karla (jež se Čechům a záp. Slovanům stalo jménem »krále« vůbec), ale snad i stará tradice česká, zachovaná u Kosmy, že prý to byl syn Karla Vel., jenž Čechy prvý podrobil ročnímu věčnému poplatku. Závislost nebo přináležitost Čechů k říši, jež v době Václavově přes občasná přerušení měla již stoletou historii, neznamenala či lépe neměla znamenati podrobení nějaké říši německé: byla uznáním svrchovanosti císařské, imperia nadnárodního, jež se považovalo za dědice moci císařů římských a mělo vztahovati se na celý svět, na celý orbis terrarum. Křesťanství pojalo tuto říši jako dílo a nástroj vůle boží a neslo myšlenku její bohem chtěné a posvěcené suverenity do všech krajin, kam proniklo: Čechové, jak historie 9. stol. ukazuje, nemohli ani nechtěli popírati její nároky, tím méně mohla by myšlenka taková zaujmouti sv. Václava, jenž v náboženské horlivosti své zemi svou do kořán otvíral vlivům křesťanské Evropy, toho sv. Václava, jehož předchůdci byli již poměr k říši pevně stanovili, a jenž panoval v době, kdy okupace Uher Maďary vyloučila politiku, hledající opory v druhém císařském dědictví Říma, v Byzanci. Král Jindřich saský sic, jako předchůdce jeho král Konrád, nebyli korunováni korunou císařskou, ale jako nástupci římských imperátorů považovali se za dědice nároků jejich. Václav tedy plnil jen povinnost právního stavu již trvajícího a předchůdci jeho uznaného, uznal-li svrchovanost krále Jindřicha nad sebou.

Ale proč tedy, tážete se, byl Václav vojenským tažením krále Jindřicha k poplatku nebo lépe slibu věrnosti donucen? Odpovídaje, upozorním předem, že zpráva Widukindova o nějakém donucení, o nějakém boji a násilí nedí vlastně ničeho, ač bezprostředně před tím zmiňuje se o krvavém vítězství Jindřichově nad kmeny slovanskými na sever od Čech. Widukind dí, že Jindřich přitrhnuv se vším vojskem svým k Praze, přijal v poddanství křesťanského knížete a učinil Čechy poplatnými. A tuto versi, nenajdeme-li důvodů, jež tvrzení Widukindovo vůbec činí pochybným, lze ze situace vysvětliti dosti vhodně. Od let čtyřicátých 9. stol., tedy po víc než osmdesát let — nepočítáme-li dobu svrchovanosti Svatoplukovy, kdy čeští Slované, jak dí jeden pramen, byli násilím vytrženi z moci Bavorů — byli vykonavateli a představiteli římskoněmecké moci říšské vůči českým kmenům Bavoři, k bavorské diecési řezenské byli také Čechové připoutáni církevně. Ale v době Václavově stal se nositelem královské moci říšské jiný kmen německý, Sasové — to znamenalo nebo mělo znamenati, že sídlo královské měli Čechové napříště spatřovati nikoliv již v Řezně, kde všude ještě bylo viděti stopy světovládné moci římské, ale někde v Merseburku nebo Quedlinburku, dřevěných hradech jako byla Praha, kde jako v Praze teprv tou dobou stavěn prvý kostel nebo prvá zeď hradní z kamene. Ale v Řezně v době Václavově vládl vévoda Arnulf, mocí kmenovou Jindřichovi se jistě vyrovnávající a nepochybně i přesvědčený, že koruny královské mělo se dostati jemu, nikoliv Jindřichovi. Jindřich si musil uznání své svrchovanosti nad Bavorskem a zeměmi k němu slušícími (byly to Korutany v starém velkém rozsahu a východní Franky na západ od českých hranic) vynutiti vojenským tažením k Řeznu r. 921. Ostatek vše, co víme o historii Arnulfově (Arnulf zemřel r. 937), prozrazuje, že i potom vládl v zemi své jako pán samostatný; závislost na Sasku, tedy na říši, byla jen nominelní. Ze všeho plyne s dostatek jasně, že boj o svrchovanost nad Čechy v době Václavově (byl-li vskutku boj takový) byl bojem mezi nároky Sas a nároky Bavor, boj Sasa s Bavorem, boj o Čechy, ne s Čechy. Václav rozhodl se jistě a to podle práva, pro Sasy: náš svědek domácí, mnich Kristián, strýc sv. Vojtěcha, tvrdí, že sv. Václav byl s králem Jindřichem spojen vytrvalým přátelstvím a také záznam pozdní legendy, že Václav obdržel od Jindřicha část národního pokladu saského, ostatků sv. Víta, a že proto saskému světci zasvětil svůj nový chrám na hradě pražském, zasluhuje plné víry.

Údaj Kristiánův, jenž není v žádném směru jakkoliv podezřelý, předpokládá, že přátelský poměr mezi Sasy a Čechy trval delší dobu; nejsrozumitelnější je, chápeme-li jej tak, že vyplnil leta vlády Václavovy vůbec; také plán, postaviti nový kamenný kostel na hradě pražském, nemůžeme posunouti až na samý konec vlády Václavovy. Z toho plyne určitě, že české uznání saské svrchovanosti a založení přátelství mezi sv. Václavem a Jindřichem nemůže náležeti do r. 929, několik měsíců před zavražděním sv. Václava, jak by se zdálo ze zprávy Widukindovy (Widukind přímých dat časových v té příčině nemá, ale souvislosti časové, do nichž tažení ke Praze klade, dovolují mysliti nejspíše na rok 929), nýbrž že (shoduje-li se vůbec se skutečností) by bylo vysvětlitelno jen v době po samém nastoupení Václavově, nebo snad již ve spojení s tažením Jindřichovým proti Řeznu z r. 921. Jak uslyšíme, je dobře možná, že Widukind zařazuje někam k roku 929, co se stalo o řadu let dříve. Došlo-li tenkrát před Řeznem k nějaké úmluvě o právo svrchovanosti nad Čechy mezi Sasy a Bavory, nevíme; z fakta, že r. 922 zakročuje Arnulf sám v Čechách a že později, jak uslyšíme, zakročuje spolu s Jindřichem znovu, by se zdálo, že Václavovo uznání saské svrchovanosti nevyloučilo zcela vliv Arnulfův na vývoj věcí českých. Arnulf, jak lze kombinovati, mohl si jako světský pán biskupa řezenského vyhraditi aspoň ochranu církevních zájmů v české zemi, mohl zakročiti ovšem i na žádost Jindřichovu.

Zmínili jsme se o společném zakročení krále Sasa i vévody Bavora v Čechách — tu zajímavou novinu dovídáme se nikoliv z Widukinda, nýbrž z análů bavorských, pochozích sic až z 12. stol, ale obsahujících i staré zprávy původní z 10. stol. Ve dvou z nich čteme: král Jindřich a vévoda Arnulf přemohli Čechy (v jednom je událost vročena do roku 929), ve dvou je pouze zmínka, že král Jindřich táhl do Čech (po prvé k r. 930, po druhé k r. 931 zařazená); u trevirského pokračovatele kroniky Reginonovy z 2. pol 10. stol. čteme k r. 928: král Jindřich vytrhl vojensky proti Čechům a s pomocí Boží je mocně přemohl. Zde tedy všude je řeč o porážce Čechů, o boji s nimi, ale nikde není zmínky o tom, který kníže stál tehdy v čele Čechů a vročení kolísá mezi lety 928 až 931. Mám-li za to, že tyto zprávy nemohou z důvodů výše vyložených (i z toho důvodu, že částečně vztahují se na dobu po smrti Václavově) týkati se boje se sv. Václavem, nezbývá než vztahovati je na pokoření Boleslava po zločinu boleslavském. Musíme zajisté předpokládati, že státní převrat v Čechách, zavraždění sv. Václava, věrného to mana a přítele krále Jindřicha, mělo v zápětí vojenské zakročení Jindřichovo a patrně i Arnulfovo k obnovení porušeného právního stavu (podobně jako dříve r. 922); bojovníci a dvořané Václavovi, prchající do ciziny před násilím bratrovraha, přinesli jistě zvěst o tom, co se stalo v Boleslavi, rychle na dvůr saský i bavorský, zároveň s prosbou o pomoc; můžeme proto míti za jisté, že snad ještě v říjnu či listopadu r. 929 přispěchaly vojenské družiny obou panovníku ku Praze a Boleslava donutily, jak zřejmo ne bez boje, ke kapitulaci. Boleslav, jak sluší míti za to, nedíval se na závazek svrchovanosti říšské jinak než jeho předkové; chtěl s odstraněním bratra pouze změnám vnitropolitickým, nikoliv zahraničním; proto podrobiv se, neporušil slibu věrnosti Jindřichovi až do jeho smrti (r. 936). V jeho dlouholetém potomním boji se synem a nástupcem jeho Otou I. nespatřuji zápas za myšlenku nezávislosti Čech na říši (jež době a situaci musila býti cizí), nýbrž odboj mocného vasala, jenž byl uražen a rozčilen protiprávní podporou, jíž se dostalo od nového krále Saského jednomu z mimopražských knížat země české, svrchovanosti jeho se vymknouti usilujícímu. Takových odbojů jednotlivých vévod se nenedostávalo ani v říši samé; ani tenkrát, ani později.

Vojenské zakročení Jindřichovo (a Arnulfovo) v Praze po zločinu boleslavském třeba, jak opakuji, považovat za skutečnost nepochybnou. Widukind však o něm nic neví — to znamená, že neubráníme se podezření, že jeho zpráva o tom, jak Jindřich přitrhnuv ke Praze, přijal v poddanství bratra Boleslavova, je jen zmateným ohlasem výpravy Jindřichovy do Čech z podzimu r. 929, nikoliv proti Václavovi, nýbrž proti vrahu jeho namířené. U Widukinda lze v takový zmatek dobře uvěřiti: o věcech slovanských na východě, zejména v době Jindřichově a vůbec o věcech mimosaských je zpraven chatrně, zaměňuje i jinde osoby, nezná nebo nedrží se, jak sám připomíná, vždy chronologického pořadu událostí (byl to Widukind, jenž vzpomínaje Boleslavovy bratrovraždy teprve v té chvíli, kdy dospívá k nastoupení Oty I., zavinil, že až do mé práce o Kristiánovi byl za rok smrti Václavovy kladen mylně rok 935 nebo 936) a text jeho vypravování o Jindřichově tažení k Praze, domněle proti Václavovi, je sám v sobě tak zmatený, že si s ním nikdo dosud opravdu nevěděl rady. Proto třeba dáti po mém přesvědčení přednost mínění, že v často dotčené zprávě Widukindově jde o omyl; podle skutečnosti by Widukind měl vyložiti, jak Jindřich, přitáhnuv k Praze, přijal v poddanství Boleslava. Nepochybuji, že by výklad tento byl dávno se ujal mezi historiky, kdyby jim bylo známo bývalo, že Václav byl zavražděn již r. 929 a nikoliv r. 935. Ale je možný i výklad, jejž jsem podal prve, můžeme-li totiž Widukindův záznam datovat k r. 921—2 nebo vůbec k prvým létům panování Václavova. Také Widukindova zmínka o poplatku zachycuje sotva úplně důsledky Boleslavovy porážky — poplatek sám nebyl tou dobou ve všech případech plným svědectvím státoprávní závislosti (srovnej, že Jindřich i Arnulf sami dávali poplatek řadu let Maďarům; zde šlo vlastně o výkup z nebezpečí vojenského nájezdu) — svaz Čechů s říší, naposled r. 895 podáním ruky založený, byl nepochybně pevnější povahy než jakou by vyjadřoval pouhý poplatek. Ale výklad těchto věcí vyžadoval by místa obšírnějšího. Rozhodně však třeba zavrhnouti versi, kterou ke zprávě Widukindově připojil z pouhého dohadu Palacký, že totiž sv. Václav zavázal se k poplatku 500 hř. stříbra a 120 volů. Žádný pramen, ani náš ani cizí, nepraví nic takového; Palacký prostě zkombinoval to z údaje kronikáře Kosmy, napsaného v době o dvě stě let pozdější, že prý Čechové již synu Karla Vel. k poplatku toho rozsahu se zavázali a co rok jej platili. Zpráva je ostatek celou svou povahou dosti pochybná; z dějin sv. Václava můžeme ji však cele vymýtiti, a to s tím větším důrazem, čím běžnější a známější je skutečnost té domnělé kapitulace Václavovy v populární představě o jeho historii.

Popírám-li rozhodně výklady o velké zásluze, jíž si prý před dějinami dobyl kníže Václav, podrobil-li se prý pro zabezpečení dalšího klidného vývoje králi Jindřichovi, musím upozorniti ještě na jednu skutečnost, jejíž přehlížení patrně souvisí s omylem, jejž potírám. Slovany české 9.—10. stol. nesmíme klásti co do národněpolitického sebevědomí a významu jejich na roveň s kmeny Slovanů polabských nebo vůbec si představovati, že by jejich zápas s říší musil nutně skončiti stejně tragicky. O divoké bojovnosti české jsme se zmínili již výše, lesní hradby, Čechy obkličující, byly také mocnější ochranou než jezera a blata v dolním Polabí a co politické a kulturní schopnosti našich předků se týče, prozrazují již naše dějiny 9. i 10. stol., že stála nepoměrně výše, než tomu bylo u Slovanů polabských. Co sv. Václav v této souvislosti znamenal, je kapitolou pro sebe; o kulturní žádostivosti druhého hlavního kmene v Čechách, knížat Slavníkovských, svědčí samo jméno sv. Vojtěcha i jméno Kristiánovo. Politické zisky této probudilosti prozrazuje nám již doba Boleslavů; dohadujeme se již příbuzenských svazků mezi knížecími rodinami v Čechách a knížecím rodem bavorským, v Boleslavovi I. poznáváme šťastného dlouholetého odpůrce moci císařské, v Boleslavu II. také ne povolného mana, ale mocného spojence v odboji v odboji bavorského Jindřicha proti králi bratranci — jako tu, tak i nejednou později jsou knížata česká předmětem nejhorlivějšího usilování, aby pomocí svou dodali váhy té neb oné politice císařské. Byly-li u srovnání s dneškem země českých Slovanů osídleny ve starším středověku poměrně malým počtem obyvatelstva, platí totéž o zemích německých na západě; s českými Slovany tu ostatek nesousedila národně jednotná říše německá, nýbrž řada si vnitřně cizích národů germánských, jež teprv nadnárodní moc císařská spojila mocí v jedno politické těleso. Čechové krátce náleželi od počátku k předním politickým silám tohoto mocenského celku; jen tím lze vysvětliti, že přes časem nepříznivé okolnosti mohli záhy vnitřní nezávislost svou dotvrditi titulem královským, že moc státu jejich naposled převyšovala moc některých německých králů samotných až konečně dosáhli koruny císařské, t. j. náčelnictví v říši. Boleslav I., 14 let mocnému Otovi vzdorující, je po této stránce dokonalejším tlumočníkem politického významu svého kmene než sv. Václav. Ale bez sv. Václava by tento význam nebyl založen tak hluboce, tak pevně a trvale.

Zásluha křesťanského života, jíž proslul Václav v dalekém sousedství na západě, nemohla — ještě za života jeho — zůstati bez hlubokého účinu na představu o povaze a významu jeho kmene a jeho země. Vyniknouti horlivostí náboženskou v službě Kristově znamenalo inteligenci soudobé u všech křesťanských národů totéž, co by v řeči naší doby bylo vyjádřeno úsilím o nejvyšší cíle kulturní. Třídu inteligence tvořilo všude tenkrát právě jen vyšší duchovenstvo, ono bylo vlastně duchovním, ba i politickým tmelem jednoty říšské, nositelem myšlenky římskoříšské a spolutvůrcem její politiky — v jeho nazírání musilo křesťanské usilování Václavovo, zpečetěné obětí života, dáti národu jeho postavení zcela výjimečné mezi slovanskými národy východu. Bylo-li namnoze násilné šíření křesťanství na východ do zemí slovanských (tenkrát i později) jenom záminkou pro sobecké cíle dobyvatelské, musilo dobrovolné a radostné otevření země české nové pokrokové myšlence učiniti Čechy nezranitelnými vůči nebezpečí takové politiky. K pověsti Čechů jako obávaného lidu vojenského připojila se i představa lidu majícího křesťanské a vzdělané vůdce. Na knižní vzdělání pražského dvora, na učenost Václavovu, třeba v té souvislosti zajisté položit důraz také — řekli jsme, že tou dobou mohl se v tom vyrovnati Václavovi sotva který kníže německý, že kulturní vlivy byzantské daly dvoru pražskému díl lesku, jenž ještě chyběl jak vévodám bavorským, tak saským. Kulturní zájem Prahy nemohl zůstati beze všeho vlivu i na jiné přední rodiny kmenů českých a tím na povzbuzení a zesílení národního vědomí — kmen, který se cítil kulturně vzdělanějším než byli jeho sousedé na západě nebo který si byl aspoň vědom toho, že se jim svým pokrokovým úsilím rovná, byl duchovně zcela jinak vyzbrojen pro nebezpečí budoucnosti. Václavovou zásluhou je krátce, že přispěl nejvíc k tomu, že národ jeho vešel jako rovnocenný a plnoprávný člen do společnosti západních národů kulturních. Národ, který obávanou svou sílu vojenskou doplnil díky Václavově horlivosti křesťanské i výzbrojí duchovní, byl na příště ochráněn nebezpečí, že by v něm německý soused spatřoval vítanou kořist pro své panství, šířené pod záminkou boje za pravdu křesťanskou.

IV. 
(Zrození světce Václava, význam jeho pro Čechy. Legendy svatováclavské, propagace jména světcova. Nesnáze její doma, úspěchy v cizině. Rozvoj a povaha úcty sv. Václava v 11.—12. stol. Posvěcení patriotismu. Husitství, protestantism a protireformace v svém poměru k sv. Václavu.Doba nejnovější. Závěr.)

Zásluha Václavova o zrovnoprávnění národa českého s národy západní Evropy, jak byla právě vyložena, může stačiti těm, kteří chtějí oslavovati jen knížete Václava. Ale historiografie sebe »pokrokovější« musí přiznati a vyložiti, že to byl teprve svatý Václav, který zásluhu tu vyvrcholil a dal jí vlastní její význam dějinný. Zavraždění zbožného a spravedlivého knížete rukou vlastního bratra jeho chápáno bylo od počátku ve vroucně křesťanském okolí jeho jako mučednictví pro pravdu Kristovu — co to znamenalo, dovede plně pochopiti jen, kdo seznámil se s náboženským životem a duchem středověku, komu není cizí křesťanský ideál svatosti. »Ale ten blahoslavený vojín,« jásá Kristián, když byl dopověděl historii umučení sv. Václava, »povstává z utrpení a potupy k slávě hojnější, stává se společníkem andělů, soudruhem apoštolů, spoluúdem mučeníků, účastníkem pokoje vyznavačů a neporušitelnosti panen a dostává se mu věnce věčně se zelenajícího a půvabu krásy nehynoucí. Tak pohrdnuv vévodstvím vznešenosti pozemské, jímž dříve mocně vládl, v království nebeské jako pravý vévoda a mučedník vešel …« V těchto slovech není nic falešného ani upřílišeného — tak doba chápala zrození světce, tak si představovala jeho vstup na nebesa mezi dvořany Hospodinovy. »Nebeské jest dvorstvo krásné, blaze tomu, kdož tam pojde, v život věčný, oheň jasný svatého Ducha …«, jak blouznila u vytržení po staletích píseň svatováclavská a jak v nesčíslných variacích vyjadřovalo tutéž myšlenku zbožné vzrušení legend, hymnů, mešních oficií, písní i modliteb. Myšlenka, že je to Slovan, prvý Čech v družině Hospodinově, který je nadán napříště mocí zázračnou, a pomoci nadpozemské že účastni jsou všichni, kdož vzývají jméno jeho, musila mocně zaujmouti pozemskou družinu věrných jeho a dodávati odvahy úsilí jejich, »aby se snad slunce jasněji ukázalo všem národům, že Bůh všemohoucí národu českému, již nějaký čas k němu obrácenému, velikého svou dobrotou vychoval ochránce« (Kristián). Třeba míti na paměti, že velcí národové západu od dávných dob pyšnili se a rostli slávou svých svatých, v nichž spatřovali tituly svého prvenství mezi národy a pomocníky a ochránce ve svém usilování ať veřejné, ať soukromé povahy, třeba vzpomenouti, že na př. národ saský, nemaje světce vlastní krve a vztahuje také rámě po pomoci nadpřirozené, ozbrojil se pouhou myšlenkou, že je držitelem ostatků legendárního svatého, umučeného před staletími v Římě, ostatků přenesených na saskou půdu a jedině ve přispění sv. Víta, jak vyznává Widukind, hledal vysvětlení pro rychlý mocenský vzrůst saského kmene a pro císařkou slávu Otónů. Čechové měli však na příště spolehnouti na přispění světce vlastního rodu, z prastaré domácí rodiny panovnické vzešlého a sama knížete, světce, jehož moc nadpřirozenou nepřestávaly zvěstovati zázraky — tu teprve mohli Čechové soupeřícím národům pyšného západu popatřiti jako rovni rovným v tvář: dosáhli zajisté před světem i před Bohem stejného s nimi stupně národní urozenosti, stejného titulu kulturního šlechtictví. Tak počíná se historie sv. Václava, dědice a patrona české země, veliká báseň a podivuhodná skutečnost zároveň.

Lze míti vším právem za to, že v době, kdy seděl na stolci pražském bratrovrah Boleslav I., byla situace málo příznivá propagaci úcty světcovy. Ale legenda staroslovanská o sv. Václavu vznikla, jak se zdá, již v době vlády jeho — je v tom snad i důkaz, že v kněžstvu slovanském v zemi byla horlivě uctívána památka mučedníkova a spolu snad i známka, že slovanští kněží čeští byli účastni zvlášť přízně Václavovy; to ostatek zdá se vyplývati i z předchozího vypravování. Také dlouholeté války Boleslavovy se Sasy byly nepochybně překážkou, aby jméno českého mučedníka pronikalo dále na západ Evropy. Teprv za nástupce Boleslavova se situace proměnila, především založením biskupství pražského, jež náleží do prvých let Boleslava II.; tenkrát teprv asi otevřena brána kultu světce, nad jehož hrobem klenula se přední svatyně nového biskupství. V té době také, lze říci, počíná se cílevědomá propagace významu a slávy českého mučedníka; v ní účast má i světský protektor nového pražského biskupství, císař římský a vnuk přítele Václavova, Ota II. Na jeho žádost vzdělává umělým slohem historii života Václavova kol r. 980 biskup Gumpold, v italské Mantui — šlo patrně o to, aby stylista daleko proslulý svým pérem ujal se oslavného díla a roznesl sláv českého světce Evropou; základem a pomůckou mu dána do ruky prostá latinská legenda, počínající se slovy »Crescente fide« (Když za oněch časů vzrůstala víra křesťanská …), napsaná o něco dříve, snad na bavorské půdě a to autorem patrně sběhlým v takovém díle. Nic víc, než co bylo v této předloze, krom snad zmínky o Podivenovi, Ital o sv. Václavu nevěděl; měl omylem za to, že historie Václavova náleží do doby před několika lety. Podobně asi o 10—15 let později vyzván byl spisovatel svou klasickou sečtělostí a literární kulturou proslulý, mnich Vavřinec v klášteře Montecassinském v jižní Italii, aby napsal historii sv. Václava; tenkráte poskytl mu potřebná data mnich českého původu a přítel druhého biskupa českého sv. Vojtěcha nebo sv. Vojtěch sám — oba zajisté pobyli v Montecassinu. I Vavřinec má za to, že to, co vypravuje, sběhlo se teprv v době Vojtěchově. I třetí, o nemnoho mladší latinská legenda václavská, je vzdělána v cizině a zase stylistou prvého řádu a určena také asi pro svět mimočeský; je to legenda počínající se slovy »Oportet nos fratres«, psaná rýmovanou prósou, vroucně dojemná svým pojetím; věcně opírá se o data Gumpoldova, ale místy najdeme korektury nebo doplňky, pochozí z českých pramenů. Mezi těmito ovšem daleko nejdůležitější místo zaujímá legenda Kristiánova, sepsaná v l. 992—4, také na žádost sv. Vojtěcha, a to vlastním strýcem jeho, nejspíš bratrem panujícího knížete z rodu Slavníkova. Co napsal mnich Kristián, je mnohem více, než životopis sv. Václava: jsou to dějiny křesťanství českého, od báječného počátku knížat pražských, s obšírným výkladem o díle svatých Cyrila a Metoda a pokřtění Bořivojově a s historií života a smrti sv. Ludmily. Kristián užil již legend Crescente fide a Gumpolda, užil vůbec tradice se slovanskými sepsáními o sv. Václavu a sv. Ludmile související, kombinuje s taktem zprávy obojího druhu a ducha v jedno a doplňuje vlastními daty nebo korekturami ze zprávy starých pamětníků.Zdá se, že rostoucí kult sv. Václava teprv rovnal cesty k uctívání jeho báby, sv. Ludmily; teprv od založení kláštera ženského u kostela sv. Jiří, kde Ludmila byla pochována, můžeme snáze předpokládat zvýšení zájmu o prvou českou světici; ale již Kristián musil míti v rukou latinské nebo slovanské sepsání, věnované její historii. Slovanští kněží jsou na české půdě, ještě v době sv. Vojtěcha, jak se dohaduji, spolutvůrci literárního díla, jež chtělo i v slovanském světě rozšířit známost českých mučedníků; jim patrně náleží i sepsání druhé slovanské legendy, jež překlad Gumpolda a Crescente fide doplňuje daty, čerpanými z tradice domácí.

Jmenovanými pracemi (bylo by je lze doplniti aspoň zmínkou o oslavných promluvách, latinské a slovanské, obou zvláštní poetické krásy, jež na české půdě, ještě v 10. století, byly napsány k oslavě svátku přenesení sv. Václava), jež jsou vůbec důkazem, jak poměrně bohatou a pozoruhodnou činností spisovatelskou mohou se pochlubiti Čechy z poslední čtvrtiny 10 století, je literární oslava sv. Václava na dlouho uzavřena; pozdější stol. 11. a stol. 12. nedovedou již, krom krásné legendy o sv. Ludmile, přidati nic ze svého. Teprv v polovici 13. stol. je to druhá velká česká legenda václavská (Oriente iam sole), která znovu kreslí, opírajíc se především o Kristiána, obraz života velkého světce českého, a potom je to druhá polovina 14. stol, doba Karlova, která závodí o literární uctívání hrdiny s podobnou horlivostí, jako kdysi doba Vojtěchova: sám císař Karel chápe se péra, aby účastnil se chval svého svatého předka, a jako v 10. stol. jsou to zas nejproslulejší stylisté doby, mezi nimi Jan ze Středy, kteří v nové umělé roucho odívají podání již čtyry sta let staré a přece stále životné a nově kvetoucí. V gotickém romantismu doby Karlovy jakoby ožívala nábožensky romantická nálada let Vojtěchových. Zasloužil se o to nepochybně i prostě přesvědčivý půvab tradice a jejího hrdiny: mezi svatými, době známými, kteří pocházeli z krve knížecí, nebylo snad postavy, sv. Ludvíka francouzského v to počítaje, která by obsahem svých zásluh, ideálním obrazem křesťanského knížete, neposkvrnivšího ruce své ani násilím ani krví, rovnala se sv. Václavu, nebylo mučedníka, jenž zahynul pro Krista v květu mládí a jehož historie by byla pelem a půvabem mládí tolik naplněna.

Literární propaganda šířila slávu světce českého do světa, ale nestvořila jí; důkazem toho je nejen staroslovanská legenda, ale i častěji zmíněný Widukind saský, k němuž pověst o zázracích sv. Václava se donesla až do daleké Kročeje, ještě v době před založením pražského biskupství; vlivem legend nevysvětili bychom také, že v Čechách slaven byl den umučení sv. Václava jako svátek již ku konci 10. stol. Dovídáme se o tom ku podivu nikoli z Prahy, ale z knížetství Slavníkova, a to ke dni 28. září 995, kdy knížecí rodina, z níž pošel sv. Vojtěch a Kristián, byla v Libici Boleslavem II. vyvražděna; pro bratrovražedný boj mezi dvěma soupeřícími rodinami knížecími v zemi nemohla býti vskutku vyvolena chvíle symboličtější, než právě den, kdy v Libici slavili památku toho, jenž před 66 léty byl ubit vlastním bratrem. Nemožno tu nevsunouti poznámku, že styky Slavníkovců s dvorem pražským v době Václavově musily býti podle všeho velmi přátelské, nejspíše příbuzenské, nelze vylučovati ani, jak již napověděno výše, že Slavníkovci již tenkrát a časem i později stáli pod svrchovaností knížat pražských. A snad jde při tom slavníkovském uctívání přemyslovského knížete světce i o více: o stopy a doklady toho, jak sv. Václav spojoval rozdělené kmeny české, budoval silou a slávou své svatosti politickou jednotu země, z národů kmenových tvořil zemský národ. Ve chvíli, kdy obležena byla Pražany Libice, účinků díla toho ovšem nepozorujeme: lidé Boleslavovi volali prý do hradu libického, kde Slavníkovci, odvolávajíce se na zasvěcený den sv. Václava, žádali příměří: »Je-li vaším svatým Václav, je naším Boleslav!«, rozuměj: Boleslav bratrobijce. Také stesk, že Čechové »skoro nedůstojně se chovají« k sv. Václavu a sv. Ludmile, jakoby nevěřící zůstávajíce a sloužiti jim nechtíce, ač moc jejich denně nehodni spatřují, jejž čteme v předmluvě legendy Kristiánovy, psán je, ještě před vraždami libickými, pérem Slavníkovce. Ač v slovech těch spatřovati sluší se asi právem jen stížnost horlitele k větší péči o vlastní hrdiny národní vybízejícího, jsou přece, tuším, důkazem, že i ve vlasti Václavově bylo s počátku třeba na velikost mučenické zásluhy sv. Václava s důrazem poukazovati, národ polopohanský ke kultu jeho vychovávati a že větší porozumění proň měly ještě církevní než politické kruhy; i tu asi ještě spolupůsobily staré viny a hněvy. O druhé choti Boleslava II., kněžně Hemmě, která měla své sídlo knížecí v zemi někdy Pšovanů Ludmiliných, na nově vystavěném hradě Mělníku, víme však, že nádhernou prací malířskou dala si vyzdobiti text legendy Gumpoldovy; malíř však ku podivu řídil se vypravováním Kristiánovým.

Teprv s počátkem 11. stol., v době, kdy již dávno jméno Václavovo bylo pojato mezi seznamy svatých řezenské diecése (kanonisace papežské ve vší formě doba ještě nežádala), pozorujeme, že úcta sv. Václava šíří se valem nejen za hranicemi, ale i ve vlasti Václavově. Za hranicemi jsou to (od konce 10. st.) biskupské kostely v Němcích, které vyžadují si pro své oltáře části ostatků sv. Václava, a v Čechách s nastoupením knížete Jaromíra, téhož, jenž od jednoho bratra svého byl vykleštěn a od druhého oslepen — uvažme při tom, jakým kulturním květem byl v tomto rodovém prostředí o sto let dříve sv. Václav a co znamenalo, čemu čeliti musilo působení žáků Metodových v zemi, »jejíž národ samou povahou svou za divočejší nad jiné se považuje« — najdeme obraz sv. Václava již trvale na mincích knížat českých; na denárech Boleslavů bychom jej ještě marně hledali (otázka, byl-li to již Václav či teprv Boleslav I., jenž razil prvý z knížat našich vlastní minci, ač dosud sporná, řeší se většinou ve prospěch Václavův). To znamenalo po příkladu jiných států křesťanských, že přední světec národní stává se strážcem a symbolem vládní moci panovnické nebo jak bychom dnes řekli spíše: státní; podobně později vstupuje sv. Václav na pečeti českých vévod a králů a na pečeti soudu zemského; právní řád zemský neboli, jak se tenkrát říkalo, »mír« zemský, stojí pod ochranou a autoritou sv. Václava; panující kníže vyznává svou pečetí, že je jen vykonavatelem vůle a rozhodnutí sv. Václava, jenž zobrazen jako sedící na trůně s odznaky vévodské moci panovnické, praporcem v jedné a štítem v druhé ruce. Podobně den 28. září, svátek sv. Václava, stává se jaksi svátkem státním, příležitostí nejdůstojnější k shromáždění předních mužů země ke stolu knížete; k obřadům oslavy církevní připojují se panovnické akty historického významu a porady a soudy celozemské. Kostelů zasvěcených sv. Václavu přibývá: od polovice 11. stol. buduje se na místě staré rotundy Václavem sv. Vítu zasvěcená velká románská basilika svatého Víta, Václava a Vojtěcha a po několika desítiletích vévodí chrám sv. Václava jako přední svatyně země i Moravě a Malopolsku (v Olomouci a Krakově). A co je nejvýmluvnějšího: kostelíky sv. Václava počínají chrániti hraniční pasy zemské na místech vojensky nejdůležitějších — tak na Dobeníně u Náchoda, tak na Brůdku u Kdyně ve všerubském průsmyku. Ochránce právního řádu zemského je zajisté od počátku silným pomocníkem a průvodcem v boji proti nepříteli zahraničnímu; není takřka významnějšího vítězství českých zbraní od 11. stol. do 14. stol., v tom na př. od bitvy u Chlumce r. 1126 do vítězného zápasu u Kressenbrunnu, aby nezjevil se věřícím bojovníkům v oblacích svatý patron zemský ve skvělé zbroji rytířské jako naděje a záslib triumfu. Tradice na obraze svatého knížete, jenž stává se v době gotické rytířským vůdcem v boji, dále budující, přizpůsobuje si, jak přirozeno, životní dílo jeho a panovnické zásluhy jeho ideálům své doby: v legendě Oriente iam sole z polovice 13. stol. je Václav již osvoboditelem české země z poplatné závislosti na říši a zároveň velkým osvoboditelem sociálním: všecky otroky své země učinil prý dědičně svobodnými; později čteme dokonce, že získal svému vévodství důstojnost královskou. Zvolání oslavné k sv. Václavu, »živote a naději národa našeho!«, v němž modlitba nesoucí se k nebesům, naplněna je již vší silou představy o sv. Václavu jako představiteli, zástupci a ochránci národního kmene českého u trůnu božího, téže představy, již stará zbožná píseň měla brzo vnésti do všech kostelů českých a naplniti jí veškerenstvo českého lidu, slyšíme již někdy ke konci 13. stol. Doba Karlova ten vzestup úcty a obdivu korunuje: velký romantik na trůně, jenž byl zároveň velmi střízlivým státníkem, počíná nad hrobem sv. Václava stavěti katedrálu, jež by velebností svou mohla rovnati se nejpyšnějším monumentálním stavbám západu, hrob a kapli hrobu jeho zdobí dílem, nad nějž doba drahocennějšího neznala, královské koruně české dává spočinouti na lebce sv. Václava; tak dostává své jméno koruna svatováclavská; svatováclavským sluje již nejen kostel, ale všecek hrad pražský a je jen důsledkem vývoje, vzrůstu a rázu celé tradice, sluje-li někdy i národ český národem sv. Václava a země jeho zemí svatováclavskou. Svatý Václav stává se vskutku jednovládcem, pánem, »dědicem« české země.

Jdeme-li k psychologickým kořenům této rostoucí úcty, shledáme nepochybně, že vůdčí myšlenkou její je posvěcení všeho, co je cítění národnímu nejdražšího nebo co je v životě státu českého nejdůležitější — jde krátce o posvěcení patriotismu. V tom je význam tradice svatováclavské nejvlastnější a v tom je, v tom zejména je její dějinná síla. Ani poměrně krátká doba převahy protestantismu v naší vlasti, 80—100 let před Bílou horou (protestantismus nebyl přízniv uctívání svatých), nedovedla jí podlomiti, a to ani u horlivých protestantů samých, na př. Komenského, jemuž je sv. Václav předchůdcem českých mučedníků za pravdu Páně. V počátcích husitství, kdy po prvé ozvaly se protesty kritického racionalismu proti přemíře svatých ostatků a pověrčivému uctívání jejich (protesty a kritiky, jimž nejvíce oprávněnosti dodalo až chorobné hromadění svatých ostatků a pověrčivé uctívání jejich v Čechách v době Karla IV.), jsou to jen Táboři, kteří, zamítajíce úctu svatých a přímluvy u nich, nevyjímají ani sv. Václava; ve chvílích prvého fanatismu byl by vskutku dav jejich nenávistmi vedený pobořil i nádheru kaple svatováclavské u sv. Víta, podobně jako zbořil kostely a paláce na Vyšehradě. V té době dovolávají se katolíci sv. Václava jako svého straníka a pomocníka proti dílu revoluce, píseň svatováclavská zazní nám jednou jako takřka bojovná hymna jejich. Ale Hus sám byl ctitelem sv. Václava, a u husitů z doby revoluce i v době pozdější, u husitů, kteří vskutku nechtěli býti věrou i kultem ničím jiným než dokonalejšími katolíky, žije úcta sv. Václava neporušena a nezmenšena dál; píseň svatováclavská vede k triumfu i šiky vítězů lipanských, zůstávajíc hymnou kališníků a nabývajíc čím dále tím více karakteristického pro nacionální rozčilení doby zbarvení protiněmeckého. V tom duchu dovolává se pro svou svatou při pomoci sv. Václava, dědice našeho, vášnivý manifest husitský do měst českých z jara r. 1420 poslaný, v tom duchu nese se z hrdel českých bojovníků ve velké bitvě s Němci u Ústí r. 1426 a v tom duchu mluví k nám i nápis na korouhvi sv. Václava v kancionále kutnohorském: Na Němce, na zrádce boží! A jako státní a národní hymna zní pak píseň svatováclavská ve velkých dnech, určujících napříště osudy země, opětovně: tak na př. při přijetí krále Zikmunda v Jihlavě, tak při volbě Jiřího z Poděbrad, i při volbě Ferdinanda Rakouského v kapli svatováclavské r. 1526. Teprv v pozdější době habsburské pod vlivem šířícího se protestantismu úcta sv. Václava ochabuje.

Pochopíme, že ve chvíli, kdy obrozený katolicismus dal se na výboj ztracených posic, sáhl žádostivě po podpoře sv. Václava. Starali se o to horlivě již jesuité pražští v druhé pol. 16. stol., synoda z r. 1605 přikazuje zase světit svátek sv. Václava, a po Bílé hoře je to především jméno sv. Václava, povýšené k slávě a úctě, jakou mělo za doby Karlovy, jímž vítězný katolicismus chce smířiti českou duši s novým stavem věcí a spojiti ji vnitřně se staletou minulostí, protestantismem zvrácenou. Barok je mnohem všestrannější a vynalézavější v propagaci slávy světcovy než byla gotika: v té době teprv šíří se tiskem stará píseň svatováclavská, v jednom rukopise doplněná o nové verše dosud nepoznané horoucnosti nacionální, ta doba buduje na veřejných prostranstvích prvé sochy sv. Václavu (roku 1678 na dnešním Václavském náměstí), ta doba zakládá Dědictví sv. Václava k vydávání zbožných knih českých (1670), stará se v Římě o rozšíření úcty sv. Václava v celém křesťanstvu, ona to vytváří si tradici o sv. Václavu, dřímajícím s rytíři svými v nitru hory Blaníka a připraveném vyjeti vojensky na pomoc ve chvíli nebezpečí — a s jakou vroucností kleká k modlitbě před sv. Václavem, chvěje se o osud svého národa, ohroženého cizinou, jesuita Balbín, z jakých hlubin úzkosti dere se jeho »Nedej zhynouti!«, je známo s dostatek, než aby bylo třeba šíře připomínati. Tu zase sv. Václav, jako ochránce a pomocník ohrožené národnosti stojí v popředí — už nejde o boj s protestantismem, ale s germanisující cizotou, i cizotou katolickou. Pochopíme, že již nic potom nedovedlo znovu nabytým místem sv. Václava v úctě národní otřásti: ani úcta sv. Jana Nepomuckého, jejž si vzal Balbín na pomoc ve svém boji o obnovení slávy národní, ani později osvícenství, ani doba liberalismu: r. 1848, kdy český lid po prvé vstupuje svobodně na pražskou ulici, aby formuloval své požadavky státoprávní, národní i sociální, děje se to za mešních obřadů před sochou sv. Václava na jeho náměstí, stejně jako r. 1918 na témže náměstí před novým Myslbekovým pomníkem sv. Václava dochází k jedinečnému v našich dějinách triumfu radosti nad darem po generace žádané svéstátnosti, moci a svobody. Že sv. Václav pomáhal i našim legiím ve válce světové, že jeho jméno a obraz koruny svatováclavské spojeny jsou s počátky prvých pluků českých ve velké válce za svobodu, že po válce zasvítil zas obraz jeho na zlatých dukátech, jímž po příkladu starobylých králů českých přihlašovala se k sv. Václavu jako dědici české země republika československá — to obojí je z posledních historicky významných svědectví díla svatováclavského v našich dějinách. Sem náleží i zmínka o tom, čím přihlásilo se k sv. Václavu novodobé české umění: tu všude, ať jde o sochařství, malířství, poesii nebo hudbu, stvořil duch český práce mocného účinu, tu všude také dovedl, s větším snad uměním, ale nemenší opravdovostí než v minulosti, vyjádřiti dílem svým, že má býti holdem světci a svatosti.

Jsou národové v Evropě, kteří mají od dob středověkých světce podobného významu a kultu, jako my ve sv. Václavovi. Ale není, tuším, národa, jehož úcta by takovou měrou soustředila se k jediné postavě, takovou měrou plnila po všecky věky veškerenstvo národní společnosti, která by měla tak slavné středisko kultu, jako je hrad pražský s katedrálou sv. Víta a kaplí svatováclavskou nad hrobem světcovým ve víc než tisícileté metropoli země. A jistě není národa, který by se mohl pochlubit tak starobylou a tak slavnou hymnou národní, jako je chorál svatováclavský, tou písní naděje a útěchy, písní starou víc než šest století, jež nese se k nám z hlubin minulosti, nasycena modlitbami věků, vždy znovu a znovu spojujíc v jedné prosbě a jedné myšlence nové pokolení národní s generacemi předků, s tou daleko větší a početnější obcí kmenovou, jež žije jen ve vzpomínce a paměti. Vyložil jsem jinde, že je to síla a vůle národního vědomí, jež je nosnou silou, bijícím srdcem našeho dějinného života, řekl jsem výše, že tradice svatováclavská je v nejvlastnější podstatě své výrazem touhy po nadpřirozeném posvěcení, po nebeském autorisování, po zbožnění citu a vědomí národního. Ta snaha smířiti a spojiti v jedno profánní a svaté, lidsky národní a božské měla a musila míti nemalou sílu mravněvýchovnou: nemohla dovolávati se pomoci svatého patrona národního, leč tam, kde modlitba její byla srovnatelna se zásadami práva a pravdy. V tom záležela nepochybně a z velké míry i síla nábožensky ukázněného nacionalismu minulosti. Že v tomto požadavku, v tomto chápání národní myšlenky jako myšlenky mravní, jako programu práva, spravedlnosti a nenásilí, shodli se s tradicí svatováclavskou noví velcí vůdcové a zákonodárci vůle národní, jež nám dalo 19. stol., prozrazuje, že v myšlence svatováclavské jsou hodnoty, jež odpovídají stále reálním požadavkům přítomnosti. To všechno, nejen city piety a sentimentality, je zárukou, že úcta sv. Václava nevymizí z této země. Přejeme si, aby i dále žila a sílila jako posvěcení cítění národního a zduchovnění pout, jež spínají v jedno národ český z časových dálek desíti století. A chceme věřit se zbožně věřícími, že sv. Václav i v druhém tisíciletí své vlády neodepře podpory české zemi, otevřené s důvěrou, v naději na pomoc jeho, osudům budoucnosti.