Selské písně a české znělky/Píseň vystěhovalců
Nevolí, bídou hnán
opouštím rodný lán —
    ó buďte vlídni ke mně!
a neviňte mne z nevděku,
já snes, co možno člověku, —
    ó sbohem buď, má země!

Snad můj jen byl to blud,
tažného ptáka pud
    snad jen se ozval ve mně —
ať tak neb tak, již táhnu v dál,
má touha větší než můj žal,
    ó odpusť mi, má země!

Již opouštím svůj práh
a tisknu ve slzách
    vám, druzi, ruku němě;
teď z dálky bílá vížka v let
za vlakem kyne naposled,
    ó sbohem buď, má země!

Jest volný volných ráj
prý tam ten cizí kraj,
    kde moře duní temně, —
až budu tam, ó snad bych rád
se přišel k tobě vyplakat,
    ó moje rodná země!

Leč tam za vlnami
Bůh též je nad námi,
    nás řídě přetajemně:
ať k volnosti, ať v porobu,
nezapomním tě do hrobu,
    ty moje rodná země!