V přírodě/CXLII.
Ptačími ústy, okem poupat
když promluvil a mrkal svět —
šel větřík jak turecký sultán
a líbal každou mladou snět.

A snad že podnapil se vůní,
od polí k lesům vrávorá,
na polích dupne si jak šuhaj
a lesům vejskne do dvora.

Tam teplou rozjařený vlahou
verš kuje v pěkné rozměře —
jej básnil své na poctu růži,
teď hvízdá jej tam do keře.

A růže v keři uzardělá
poslouchá v duši napjata:
„Ty krásná růže, srdce dej mi,
já dám ti za ně poupata.“

A co jak se dálo dále,
to na vážky my nebéřem;
však ráno prý ho našly včelky,
to spal tam ještě pod keřem.