Rýmovaná kronika česká tak řečeného Dalimila/LVIII
Vładisłav k ciesařiu jide,
miłosti ciesařovy dojide.
Když Vładisłav u ciesařě bieše,
o pokoju péčiu jmějieše,
tehdy někteří po Bořivoje posłachu,
Prahu s Vyšehradem j'mu vzdachu.
Vładisłav, do Čech odtad jeda,
o zemském stavu nic nevěda,
ku Prazě jedieše.
A když u Brusnicě bieše,
uzřě kněz Vładisłav,
nali-ť jede silně kněz srbský Vácisłav
na pomoc Bořivoju.
Vecě kněz Vładisłav: „Nu vzvěžte k boju.“
Liudie Srbóv mnoho uzřěchu,
inhed sě velmi vzhrozichu,
knězě na to namłuvichu,
že přěd Srby do Prahy jede.
A když města dojede,
do města ho nepustichu.
Vrátiv sě, s Srby sě vzbichu.
Tu sě Čechy dobřě jmějiechu,
boj na Srbiech obdržěchu.
Ktož v tom boju i máło raněn byl,
kako máło odřěn, však inhed života zbyl.
Ot toho boje Róžě vz hóru pojide,
léň mě młuviti, kak ten rod vznide.
Opěť kněz Vładisłav bratra pobi,
přěd Prahú jmene i země doby.
To miesto Pražěné dobřě znajú,
vždy-ť mu „Bojiště“ řiekajú.
Bojóv sě v zemi mnoho stało,
však tomu miestu jedinému jmě ostało.
Neb tu mnohu s máłem kněz český ostał,
na tom miestě třikrát sě boj stał.