O statcích a pracích nehmotných/25
Přirozenost člověka je taková, že mu nelze neustále bez proměny při jedné práci, buď si již tělesní nebo duševní, setrvati, nemáli pod břemenem klesnouti. Po vykonané práci hledá zotavení a žádost po něm ukáže se vždy býti neodolatelnou, pakliže není přemožena jinou potřebou ještě nutnější. Toto zotavení nalézá člověk buď v pouhém odpočinku nebo v jiném zaměstnání nebo konečně ve vyražení nějakém, a nenajdeli ho, ukáží se brzo zlí následkové toho na duchu jeho, a tělo podlehne nemoci některé, kteráž je vlastní každému řemeslu a zaměstnání.

A kde by člověk našel pěknějšího zotavení než v krásných uměních, kteréžto nám poskytují potěšení, jimiž netoliko se zvelebuje cit a člověk pozvedá ze stavu surovosti, ale spolu odvracuje od půtek a od jiných rozkoší, kteréž nezřídka mnoho statkův stráví a zmaří, jej časem i k práci neschopným činí a mravnost jeho podkopávají. V krásném umění nachází rozkoš čistou, obveselení ducha, odpočinek těla a chuti i síly k nové práci.

Taková je ostatně povaha naše, že nepodnikáme nikdá prací leč k dosažení nějakého požitka — a což může více k práci nabízeti, než ta rozmanitá potěšení, jež poskytuje umění, kteréž vzbuzujíc takto naději vyměniti za práci rozkoše, je nejmocnějším podnětem výroby?