Ottův slovník naučný/Spiritus
Spiritus, lat., ; pak ; , , ; ,  (špiritus).

S.  prchavé látky, kteréž měly přeměňovati kovy, později vše jemné a prchavé, zvl. mající osvěživý vliv na organismus. Z těch dob zachovala se ve starší farmakologii řada rozmanitých sloučenin a přípravků, kteréž nyní správně označují se podle složení lučebního, tak že název s. jenom přikládává se rozmanitým přípravkům lihovým a destillátům rostlinným.

S. , zvl. v mluvn. řecké: s. lenis, , hláska neslyšná, vznikající při větším sevření štěrbiny hlasivkové, vyslovujeme-li samohlásku samou, a s. asper, , t. j. hláska h. Ve starém písmě řeckém původně označován jen s. asper znakem H (HA = ha); když tento znak obdržel platnost samohl. é, nebyl přídech označován vůbec, a teprv asi od konce II. stol. po Kr. grammatikové řečtí počali zaváděti znaky, z nichž se vyvinulo označování běžné podnes (ἀ=a, ἁ=ha). S. asper, který byl vznikl hlavně z pův. s nebo j (na př. člen ὁ ze so, relativum ὅς z jos), v řečtině časem ve výslovnosti zanikl; v některých nářečích, zvl. na př. v nářečí asijských Aiolů, nastalo toto zaniknutí (t. zv. ) již v dobách starých.
Ztý.

S. , lat. (), byli dřívějším dobám principem životodárným. Aby zjev života v těle byl vysvětlen, brán na pomoc pomysl tento. Tito duchové životodární byli něčím třetím vedle duše a těla, mediem mezi oběma těmi podstatami prostředkujícím. Pomysl ten vyskytuje se u Galéna, Novoplatonikův, Otců církevních, sv. Augustina a později až do Bacona Verulamského a Descarta. Ve staré medicině platila domněnka, že duchové životní jako vzdušné pneuma způsobují tep srdce a žilami krev rozvádějí po celém těle, kteráž domněnka byla vyvrácena objevem Harveyovým (viz  1).

S. , , , .

S. , lat.,  nějakého podniku.

S. , lat., .

Spiritus