Vzkazy vlastenecké/P. Františku Douchovi, prvému spisovateli mládeže české
Reku jarý, věčně mladý,
s pravým českým čelem,
s jiskrou české lásky vroucí
v oku rozechvělém;
se slovanskou upřímností,
se železnou dlaní,
a s tím okem plným tužeb,
plným požehnání!

Slovo tvoje v svitu jitra
létlo českým luhem,
Jungmannův a Čelakovských
již jsi býval druhem;
s Jablonským jsi volal vlastí:
„Vzhůru, bodří brati,
již nám slunce nové slávy
staré hory zlatí!

Již nám různá zoře slávy
na Vltavě vzchází,
celé žití obětujme
vlasti, brati drazí!
V mládeži nám sláva zkvete,
nová vlasti zdoba,
v té nám vzejde dozajista
nová zlatá doba!“

Buď nám vzorem… Zakusil jsi
mnoho trudů, želů,
požehnán buď českým lidem,
vůdce učitelů.
Mládeži jsi obětoval
chvíle štěstí, blaha — —
Požehnána budiž, Otče,
svatá Tvoje snaha!

Oj, již se to v české vlasti
veseleji dýchá —
požehnána budiž, Otče,
práce Tvoje tichá!
Požehnáno budiž, kmete,
Tvoje slovo vroucí,
jménu Tvému zvučně volám:
Sláva nehynoucí!