Doma/Kalina
Květy dva rozkvetly spolu
na jediném nízkém stvolu.

Nebyla to kvítka pestrá,
byl to bratr, rodná sestra.

V domku chudém žili sami —
otec, matka pod hrudami.

Mrazem kvítek menší svadl,
do studené země padl.

Kvílel bratr: „Sestřičko má,
bez tebe je smutno doma.

Vždyť jsme se tak rádi měli
a já zůstal osamělý.

A já pláču na tvém rově
po jediném toužím slově!“

Na mohyle nízké hrobu
stromek pučel v jarní dobu.

Máj kdy s květy běhal v luzích,
rozkvetlo to na haluzích.

Rozkvetlo to květem bílým,
jako tváře bledé milým.

A z těch květů bílých vane
pozdrav sestry zakopané.

Poznal bratr pozdrav vřelý,
se sestrou si rozuměli.

Rozpráví teď řečí jinou
na hrobečku pod kalinou