Ottův slovník naučný/Pastelová malba
Pastelová malba čili  obrazí vyvolené předměty všeho druhu jako každá jiná malba, jen na rozdíl od ostatních způsobů malířských mokrých  válcovitými  hlinitými, křídovitými, velmi měkkými a tudíž i snadno lomnými, nejrůznějších odstínů barevných, na papíře velmi draslavém, šedém, šedomodrém nebo šedorudém. Proutky těmi umělec klade do obrysů uhlem lehce naznačených tóny místní širokými čerchami těsně vedle sebe vedenými, místní tóny stínuje a na uhlazení plochy a ustejnění barvy, pak na jemnější splývání přechodů barev a stínů polovičních a temných je tře prstem nebo těrkou (roztěrákem) a konečně nasazuje nejjasnější světla. Proutky lze koupiti hotové, papír, aby byl hodně drsný, hlavně pro předměty v životní velikosti, umělec mnohdy si připravuje sám, přetahuje jej klihem a pak posype světlým pískem druhu nejjemnějšího, prosívaným skrze sítko. Výhody p-vé m-by, pro malé předměty nevalně způsobilé, jsou: náramná rychlost, jemnost ve splývání tónův a možnost začínati a přestávati, kdy člověku libo, v přestávkách jakýchkoli. Vady jsou: choulostivost, neboť barvivo je hebké jako pel na křídlech motýlích, pročež malba musí hned pod sklo a býti úzkostně chráněna před prachem, a nemožnost ustálení, ač prý r. 1841 markýz de  vynašel způsob, jak p-vé m-by ustáliti. Suchý způsob práce této dává mnohým lidem podnět odůvodněný, nazývati p-vou m-bou raději p-. Počátky této malby padají prý do XVI. stol., kdy  jí načrtal hlavy lidské. Později vynikali v ní  (1657–1735), , kteréžto umělkyni mnozí přičítají vynález p-vé m-by (1675–1757),  (1744–1806), v Čechách . Celkem nyní málo užíváno toho způsobu malby, u nás nejvíce  a někdy  (v. t.). Hodí se nejlépe pro rychlé studie lidského těla, pro podobizny a zátiší. FM.

Pastelová malba