Dolce far niente (Čermák)
Na měkký polštář snící hlava klesá,
a jedna k srdci, k čelu ruka druhá.
Ven oknem zírám modrá na nebesa....
V mém srdci klene zpomínek se duha,
a víčka očí sen mi přimhuřuje,
jak labuť bílá duch můj ve snech pluje
a tiše zpomíná.

Zpomíná srdce konejšících časů,
zpomíná dnů, když štěstím jenom plálo,
kdy sladkých citů něžném při souhlasu
jen klid a dětství svaté blaho znalo
a jásalo, jak pták, že zapomnělo....
Sny — světlušky mi tlačí horké čelo
a ve snu zpomínám.

Zpomínám doby útrapy a štěstí,
kdy prchá mír a v srdce spěje láska
se snivým úsměvem a blaho věstí.
Jak z jaré země pučí sedmikráska
dřív kvítků všech, tak v srdci pučí tíseň
a za ní ze sna probouzí se píseň
a v toužných tonech lká.

Zpomínka růžná v prchlé doby letí,
v ty doby štěstí, v nichž splněny touhy,
kdy prvně jsem kles’ blažen do objetí,
a prvně pocel na rtech zaplál dlouhý....
Zas věřím v lásky neskonalé city,
jež zlatým vínkem do prsou mi svity,
a klesám v sladký sen.