Výbor z Květů zla II./Malabařance
Tak jemné nohy máš, jak ruce; a bok těla
tak širý běloška by krásná záviděla;
má sochař myslící tak sladké tělo rád;
tvůj sametový zrak je černější tvých vnad.
Kraj teplý, modrý, dal Bůh tobě k zemské pouti,
tvůj úkol, pánu tam žár v dýmce rozžehnouti,
a láhve přehlížet, z nichž vůně jde a chlad,
roj bludných moskytů pak z lůžka odehnat,
a když se v platanech již ozvou jitra hlasy,
jít v bazar pro banán, neb koupit ananasy.
V den každý bosými, kam chceš, jdeš nožkami,
a bzučíš popěvek kýs dávný, neznámý.
A večer v nachovém když plášti sejde s výše,
ty k spánku na rohož své tělo kladeš tiše,
jsou samý kolibřík tvé poletavé sny,
a každý kvetoucí, jak ty, a líbezný.
Proč naši Francii chceš, dítě šťastné, zříti,
tu přelidněnou zem, kde trýzeň kosí žití,
a silným ramenům se svěřit lodnickým,
dát s bohem na vždycky všem tamarindám svým?
Ty, zpola oděna jen v mušelínů něhu,
tam dole budeš třást se v krupobití, v sněhu,
jak budeš želeti své ztráty volných chvil,
když korset ukrutný tvé boky uvěznil,
a sbírat večeři máš v našem blátě tady,
a vůni prodávat své cizokrajné vnady,
v snách zrakem sledujíc mlh špínou řídký tlum
svých dálných kokosů, jež rovny přízrakům!

de:Einer Malabaresin
fr:À une Malabaraise
hu:Egy malabár nőhöz