Hudební lexikon/Prätorius
Prätorius (latinská podoba jména  nebo .

1) , profesor filosofie ve Wittenbergu, nar. 28. března 1528 v Salzwedel, zemřel 8. července 1573; vydal sbírku školních zpěvů  (1556, 1584) sestavenou společně s Martinem Agricolou.

2) , narozen v Boleslavi, dlouholetý kantor lünneburského Johannea, zemřel 1609, strýc Michaela P. (5). Vydal  pro čtyři hlasy (1581, 2 díly), žalozpěv za Melanchthona (1560) a, dle svého vlastního vyjádření, mnoho duchovních církevních zpěvů a písní k poctě.

3) , nar. 10. srpna 1560 v Hamburku, zemřel 27. ledna 1629 tamtéž; syn varhaníka v tamějším kostele sv. Jakuba. Studium hudby zahájil u svého otce, pokračoval v něm v Kolíně nad Rýnem; r. 1580 se stal městským kantorem v Erfurtu a r. 1582 adjunktem a r. 1586 nástupcem svého otce na postu varhaníka u sv. Jakuba v Hamburku. Z jeho díla bylo vydáno:
 , 5—8hlasy, 1599; rozšířené vydání 2—12hlasy a 3 zpěvy od Jakoba Prätoria, 1607 a 1622.
 , 8hlas, 1607 a 1622.
 , 5—8hlasy, 1616.
 , 5—20hlasy, 1618 a 1623.
Uvedená díla vyšla také jako souborné vydání pod názvem .
 , 5—15hlasy, 1618—25.
Kromě toho byly vydány i některé příležitostné zpěvy. 3 rukopisné 8hlasé sbory od Prätoria nalezl R. Buchmayer roku 1903 v Lüneburgu. H. Leichtentritt vydal výběr jeho motet, jednu mši a jeden magnificat jakožto sv. 23 edice . Společně se svým synem Jakobem Prätoriem († 21. října 1651 jako varhaník kostela sv. Petra v Hamburku, žák J. P. Sweelincka) a se dvěma rovněž renomovanými varhaníky J. Deckerem a D. Scheidemannem vydal r. 1604 v Hamburku zpěvník »«. Cenné jsou svatební zpěvy Jakoba Prätoria (5—8hlasé).

4) , braniborký kurfiřtský musikus, vydal roku 1616 v Berlíně  pro 5 hlasů, které jej ukazují jako pečlivého harmonika. Srv. skvostnou Prätoriovu pavanu u Riemanna, , č. 1.

5) , nejslavnější nositel tohoto jména, nar. 15. února 1571 v Kreuzburgu v Durynsku, zemřel 15. února 1621 ve Wolfenbüttelu; komorník vévody z Braunschweigu a braunswchweigský, saský kurfiřtský a magdeburský dvorní kapelník. Neobyčejně zcestovalý hudebník, významný svými spisy o hudbě stejně jako svým skladatelským dílem. Jeho dochovanými skladbami jsou:
 , monumentální dílo v 9 dílech. Obsahuje 1244 zpěvů, a sice v 1.—4. dílu 8—12hlasé »koncertní zpěvy« podle německých žalmů a církevních písní; 5. díl obsahuje 2—8hlasé písně a žalmy; 6.—9. díl ale pouze 4hlasé církevní písně v prosté sazbě nota proti notě. Vyšly v letech 1605 až 1610, 9. díl v druhém vydání jako  (1611).
  (1607).
 , 60 2—8hlasých motet pro »zakončení bohoslužby«, 1611.
 , 1611.
 , 2—8hlasá moteta, 1611.
 , 5—8hlasé madrigaly a moteta, 1611.
 Terpsichore, 4—6hlasé taneční skladby od francouzských skladatelů a Prätoria, 1612.
 , Písně míru a přátelství, 1619.
 , 2—8hlasé skladby, 1619.
 Urania (Uranochordia), 19 4hlasých zpěvů, 1613.
 Kleine und große Litaney etc. (1601).
  k sňatku Bedřicha Oldřicha Brunšvického a Anny Sofie Braniborské, 1614.
 , 14 církevních písní 3—12hlasých, 1621.
Přestože jsou Prätoriovy zásluhy o rozšíření nového hudebního stylu s nástrojovým doprovodem tak velké, je dnes ještě známější a více ceněn pro svou spisovatelskou činnost, zejména díky svému velkému dílu  (1614—20, 3 díly), které je jedním z nejdůležitějších pramenů informací o hudbě 17. stol., zvláště o hudebních nástrojích a instrumentaci. První díl je historické pojednání v latině, záslužné ve své době. Druhý díl (, 1619, nově vydáno jako sv. 13 publikací ), k němuž patří vyobrazení hudebních nástrojů vytištěná teprve v r. 1620 (), je nanejvýš zajímavý. Třetí, hudebněteoretický díl (1619, výtah v Monatsheft für Musikgeschichte X., str. 33 a násl.) za ním sotva zaostává. Studium »Syntagmatu« je nepostradatelné pro každého, kdo si chce udělat představu o hudební provozovací praxi počátku 17. století. Další, nevydaná Prätoriova díla jsou uvedena v 3.  díle Syntagmatu.