Ottův slovník naučný/Peklo
Peklo (lat.  n. ) podle učení Písma sv. jest místo, kde zlí andělé a lidé zemřelí v nemilosti boží trpí věčné tresty. Isráélité označovali p. rovněž tak jako předpeklí slovem , jež znamená hlubinu a překládá se řeckým  (v Septuagintě), lat. inferi. Spisovatelé knih Nového zákona nazývají p.  (v. ) nebo  (v. ), metonymicky pak jmenují je »ohněm neuhasitelným, pecí ohnivou, temností, kdež jest pláč a skřípění zubův, červem, který neumírá, trápením věčným«. Učení církve katol. jest, že do pekla odsuzovány bývají duše těch, kdož zemřeli v osobném hříchu smrtelném nebo jen ve hříchu dědičném, že tresty pekelné počínají se hned po smrti, že tresty ty jsou věčné, ale ne stejné, nýbrž podle velikosti a počtu hříchů rozdílné. Vedle nauky katol. theologů tresty pekelné záležejí ve ztrátě nejvyššího dobra, t. Boha, čili v zavržení od tváře boží (), a v citelných mukách (), jež zvyšovány jsou neustálými výčitkami svědomí, společností ďáblů, jejich stálým rouháním a vědomím, že z pekla není vysvobození. Časté a s důrazem opakované označování trestů pekelných  přimělo mnohé sv. otce a učitele církevní k tomu, aby nepokládali oheň za pouhý obraz nevýslovných muk, nýbrž za vlastní, materiální plamen, který nepůsobí sice pocit smyslné bolesti, ale poutá a zdržuje odsouzence na jednom místě a překáží jim ve volném pohybu a svobodné činnosti. Trest pekelný zostřen bude po vzkříšení těl, ježto pak nejen duše, ale i tělo musí snášeti muky. Učení Origenovo o trvání trestů pekelných jen do času zavrženo bylo na synodě Konstantinopolské r. 543. Peklem v širším smysle rozuměli scholastikové jednak posmrtné sídlo nekřtěňátek (limbus puerorum), jednak očistec, jednak předpeklí (, srv. posavadní naše , plur.), jak Hus dí ve Výkladě víry, kap. 13: »Čtyři pekla byla sú: jedno zatracencův, druhé dietek nekřstěných, třetie očistec, čtvrté nebyla čitedlná muka a slulo , t. j. zavřenie svatých otcův«. Vac.

O  viz , 778 b.

Náboženství v Ottově slovníku naučném