Moderní básníci francouzští/Vere novo
Juž choré jaro tu a zimu zahání,
tu dobu umění, tu jarnou dobu klidnou,
v mé duši, chmurná krev kde vládu třímá bídnou,
se mdloba šíří zas ve dlouhém zívání.

A bílé soumraky se pod mou lebkou líhnou,
již jako starý hrob železný svírá kruh;
za krásným vyjdu snem a neurčitým v luh,
kde mízy ručeje po kmenech v pýše tihnou.

Pak vůní stromů zpit na suchou klesnu mez
a tváří vyryju hrob pro své sladké snění
zem teplou hlodaje, kde klíčí mladý bez.

Zde v propast vnořím se, až prchne nuda moje. —
Však azur směje se skrz keře v probuzení,
kde v květech ptáků zpěv se noří v světla zdroje.

Poezie