Ottův slovník naučný/Bílina
Bílina: 1) B. (něm. Bilin), okres. město v Čechách, na ř. téhož jména, v hejtm. teplickém, s 553 d. a 4976 ob., a sice 4732 něm. a 244 čes. (1880), se samotou  (Sauerbrunn, 7 d., 59 ob., zřídlo) a skupinou chalup  (23 ob.). Fara, škola, pošta, telegrafní úřad, továrna na porculánové zboží. Chvalné pověsti nabyla B. v nynějším století svými alkalickými prameny. Minerální alkalická voda bílinská vyrovná se co do bohatosti uhličitanu sodnatého proslulým vodám z Vichy, ba vyniká nad tyto obsahujíc více volné kyseliny uhličité. Obsahujeť v 10.000 částech 47,8 uhličitanu sodnatého mimo jiné vedlejší součástky (Huppert). S dobrým prospěchem se doporučuje hlavně při přebytečné kyselině žaludkové a katarrhech ústrojí zažívacích a dýchacích. — Ve  má B. zeď s dvěma věžemi, mezi nimiž dva křížem položené praporce červenobílé v modrém poli se štítem, v jehož levém poli jest černý orel. Ve zdi jest brána otevřená s mříží vyzdviženou. (Viz vyobr. č. 566.) —  Na hoře, kde stojí zámek, býval od prastarých dob knížecí hrad, totiž na místě zámku podhradí a nad ním výše vyšehrad, na němž sídleli úředníci kraje bílinského nebo bělského. R. 1041 sídlil tu Prkoš hrabě, r. 1043 Epa, r. 1061 Mstiš, který postavil na podhradí kostelík sv. Petra. Témuž vzat úřad t. r. a dán Kojatovi Všeborovi. Později se připomínají: r. 1187 Bohuta, r. 1207 Slavek a r. 1222 Jaroš jako popravcové kraje bílinského. Současně také B. byla sídlem arcijahnů kraje bílinského, z nichž nejstarší známí byli r. 1216 Beneš, r. 1229 Přibyslav. Král Václav I. udělil B-nu dědičně milci svému , který se v l. 1238—53 při dvoře jeho často připomíná. Od něho bezpochyby na bývalém podhradí zděný hrad založen. R. 1290 držel B-nu  ze Žeberka, daroval r. 1302 faru zdejší řádu Německému a držel B-nu ještě r. 1316 přečkav syna svého Alberta († 1307). Přiženěním dostala se B. 1322 v držení  (v. t.). Poslední z nich, též Ota, prodal B-nu na konci téhož století. Drželi ji pak r. 1399 , probošt pražský, s bratrem svým , ale poroučel tu také r. 1402 . Asi r. 1407 koupil B-nu od Janovských . Tento byl protivníkem učení Husova, pročež město roku 1421 obleženo a dobyto; potom ztečen i hrad, na němž mnozí z obráncův a kněží uprchlých ohněm zahynuli. Asi od té doby byl v držení B-ny známý hejtman vojenský , od něhož dostali Bílinští (1428) první svobody. Roku 1436 zavázal se, že postoupí B-ny , kteří se pak zapsali Bílinským (1437) a všem lidem na panství, že je od přijímání pod obojí tisknouti nebudou. Janův syn  držel kromě B-ny Krupku i Jířetín (na tomto věnoval r. 1474 manželce své Markétě z Vartemberka), ale nepořádným hospodařením zavedl se tak, že r. 1490 B-nu  zastavoval. R. 1495 prodal ji na 6 let , ale nemoha ji potom udržeti prodal ji na dobro (1502) . Posud byla B. manstvím ušlechtilým, ale na prosbu Děpoltovu r. 1513 v dědictví uvedena († 1527). O B-nu rozdělili se r. 1538 synové jeho  takovým způsobem, že každý z nich třetinu dostal; ale po smrti Děpoltově († 1541) připadl díl jeho bratru Václavovi, který jej pak r. 1547 Kryštofovi prodal. R. 1550 drželi ty tři díly bratří Jan, Litvín a Kryštof a vymohli pro město majestát, aby měli v erbu  kromě tří věží starodávných orla rozkřídleného a pečetili červeným voskem. Po Janovi († 1570) držel díl jeho syn  († 1609), po Litvínovi syn  († 1583), po Kryštofovi († 1592) syn . Tento koupil r. 1592 díl Kryštofův a r. 1593 díl Lidmily. dcery po Janovi mladším, za nějž dal Bystřici a Chlumec. Bílinským potvrdil r. 1601 svobody, ale pivo vařiti dovolil jen vyznavačům víry pod jednou († 1604). Syn jeho  provedl reformaci katolickou v B-ně dokonale a dal ještě za živobytí svého († 1647) B-nu za díl synu svému  († 1650). Tento měl s manželkou svou Annou Marií ze Šternberka jediného syna , který zemřel brzo po otci ve věku dětském, pročež se B. dostala mateři jeho a druhému jejímu manželu . Tento byv tu jen asi rok pánem postoupil panství roku 1656 , synu svrchupsaného Viléma († 1658). Syn jeho  dal v l. 1675—77 skrze stavitele Ant. Portu na hradišti postaviti nynější zámek. Asi v tu dobu se město od starodávna až posud české poněmčilo. Václavův († 1697) syn  byl poslední této větve, pročež se B. dostala sestře jeho  († 1720) a manželu jejímu , praotci nynějších knížat Lobkovických. Polohou svou příznivou a čilým průmyslem B. zvláště v době poslední nemálo vzrůstala, obyvatelstvo zejména za posledního půlstoletí skorem se zdvojnásobilo. Sčk.

2) B., ves v Čechách, hejtm. a okres Milevsko (5 km jižně), býv. dom. a fara Veselíčko, pošta Bernardice; 25 d., 164 obyv. českých (1880).

Hesla v Ottově slovníku naučném