Ruch (almanach 1873)/Pod jasmínem
Vzpučely vábivé ozdoby máje,
v přírodě živo — a veselý svět;
večerní nápěvy šuměly háje —
celičký vesmír byl jediný květ.

Zašeptal potůček sladký zpěv touhy,
k růži ten šepot se vábivě nes,
slavík zas přerušil smutku čas dlouhý,
rozzvonil, roztoužil mrákavý les.

Matičko milená, matičko moje!
srdce mé ovládl přírody duch —
půjdu v háj zkonejšit pocity svoje,
půjdu a popřeju velebě sluch.

Pod kvítím spočinu, podumám zticha,
marnivá vůně dá slaďounký sen —
uslyším, po mne jak Jeníček vzdychá —
řekla a z chyžice vyběhla ven.

Ulehla, podřímla pode jasmínem
v tajených rozkoší tajemném lůně —
jasmínu peruť ji přikryla stínem,
v sen pak ji zhýčkala libostná vůně.

Však běda tomu, jenž sveden vnadou
neznámých rozkoší zvířené síly:
v jasmín své pocity divoké kladou
hor, lesů, modrých vod vládkyně — víly.

Však běda tomu, tamo kdo stane —
víly svou vnadou jej ukolíbají,
ach, on k životu víc nepovstane —
jasmín, ten záhubné rozkoše tají.

V kalicha rose své koupají vnady
tajemných úkrytů podivné zjevy —
ve květu tutlají vily své zrády,
kladou taní divoké, vzbouřené zpěvy.

Ulehla přece. Jak sladce sníti!…¨
„Šatečky bílé — lilií dar,
v kadeřích věnec z lavrů a kvítí,
na krku perlí jiskřivý žár.

A v prsou písně, snu ohlas sladký,
na čele hrdosť — královny pych,
na prsou křížek — žehnání matky,
budoucno v duši: blaženosť, smích.

Podlé pak Jeníček, cíl chvíle tužné —
ruku jí klade na srdce své,
k oltáři vede v naději růžné…
sestrou ji svojí — žínkou ji zve! —“

Dosnila zticha — na čelo sáhla —
na místo lavrů mráz jí tam dlí…
jasmínu vůně život jí spráhla,
ve luně květů — věčný sen spí! —

Poznámky pod čarou 
O květu jasmínu se vypráví, že chová v sobě nadpřirozenou sílu. Kdo pod kvetoucím jasmínem usne, má krásné sny, které tak rozčilují nervy, že obyčejně následuje smrť.