Básně z roku 1865, svazek I./Samotná oliva
Oliva bujná na břehu
do tichých vln se dívá
a chvěje listem zeleným
a starou hlavou kývá. —

Dva lidé tady zasedli
za krásné doby jarní,
kdy srdce plno zázraků
se svými skvosty marní.

Jich srdce čistá, blankytná
jak lazur na jezeře,
jich láska jasná nad slunce,
když v ranní pouť se béře.

Přec rozjít se čas povelel,
a žijí různé žití,
jen na strom někdy vzpomenou
a času vlnobití.

Jen oliva jich lásku zná,
až ona žití zbude,
kdo o lásce těch lidí dvou,
kdo potom vědět bude?