Hořká (Orten)
Kam plyneš, hoře mé? Šeří se po povídce,
jež neskončila se pro unavený hlas.
Vůně a barva, tón na této pozdní snítce.

Rozbitá rozhledna nevidí, oslepena
jasnějším viděním. Hladina hladká zas.
Tudy se ponořil. Tudy, co zmírá pěna.

Jen pro osudný zvyk se ještě porozhlédne
a spatří času cíp,
jenž tajně vrací se a točí se a šedne.

A potom, vědoucí, umlkne. Na jeseni
je napsán jeho slib,
že tiše odešel, že nezemřel, že není.

1. VIII. 1940.

Poezie