Braniboři v Čechách (Tyl)/Doslov
My si dali na práci, abychom z krutých časů braniborských čtenáři několik živých a co možno pravdivých obrazů poskytli, myslíce, že mu takto příjemnější čtení způsobíme, nežli pouhým kronikářským vypravováním, kteréž jinak ale ovšem také milujem; že to vypadlo trochu šíře, to nám snad promine.

Jak země česká přec konečně těchto zlých hostů zproštěna byla, známo jest z dějepisu. Panstvo domácí, vidouc tak velikou bídu v zemi, nabývalo mezi sebou svornosti a zasazujíc se o konečné osvobození vlasti, víc a víc rozmnožovalo stranu Braniborům odpornou.

Ku konečnému vítězství nad Otou rozhodně přispělo zakročení krále Rudolfa, kterýž obávaje se snad o Václava, ustanoveného mu za zetě, aby ho Ota neumořil a pak ještě větší moci nenabyl, vtrhnul na podzim roku 1280 vojensky do Čech; Ota nepochybně též sám do země přišel a dne 25. listopadu přinucen byl k příměří s panstvem českým. Potom svolán sněm, na němž Ota uznal za skutečné vladaře na místě svém biskupa Tobiáše a nejvyššího komorníka království českého Děpolta z Risenburka. Roku 1281 vymohlo panstvo na Otovi, aby všickni cizinci ve třech dnech ze země se vyklidili, a kdož by z nich dle rozkazu toho se nezachoval, aby byl trestán jako lupič, zloděj nebo výbojník.

Mladého Václava propustil Ota ze zajetí teprv roku 1283, ač byl na onom sněmu přislíbil, že to již roku 1281 učiní, a hodně si za to zaplatiti dal.