Doma/Linda
Odjel bratr v temnou dáli,
černé oči zaplakaly:

     „Bratříčku ty milý,
     v pozdní na noc chvíli
     sestra hlavu chýlí.

     Pláče po tvé hlavě
     hořce, usedavě —
     kde ty dřímáš v trávě?

     Či na koni vraném
     pěkné osedlaném
     ještě letíš lánem?

     Či tě hlína dusí,
     bratříčku můj rusý
     a tvé srdce v kusy?“

„U mohyly čekej v poli!“
řekl jí než k vojně vyjel…
Za dnem den a měsíc míjel —
čeká tam a srdce bolí.

Vlašťovice letí z dálky,
v pomněnkách se potok pění —
tělo se jí ve kmen mění,
ještě bratra čeká z války.

Přiletěla jeseň sivá,
havran s vranou polem těká —
a kmen bílý větve zpíná —
ještě bratra z vojny čeká.

Linda bílá s kopce zírá,
na ní drozdík hvízdá z měkka,
že to bratra z vojny čeká
linda bílá, sestra sirá!

Bílý kmen — to její tělo,
větve štíhlé — ruce, čelo;
prstíky — to tenké snítky,
šaty — lístky, oči — kvítky.