Moderní básníci francouzští/Jsem z mramoru a stínu…
Jsem z mramoru a stínu
jak strom kořeny šinu
se celý v tmu a noc,
pod krovem slouchám tmavým
a z dola k hromu pravím:
Pst, ztiš svých řevů moc!

Já, básníkem jenž slovu,
schodiště ku hřbitovu
jsem v noci skrze mrak,
schodiště tmy, kde v dálných
spirálách teskně žalných
stín otvírá svůj zrak.

Z pochodní žhoucích zpupně
se stanou svíčky. Stupně
mé šetři, kdo jdeš kol;
pro kvasu smích a masky,
pro nahé nožky lásky
ty nejsou, tam smí bol.

Před děsnou hloubkou mojí
i strašidla se bojí,
na skráni mají pot;
já z hrobu vyšel z rána,
mým cílem je ta brána,
kde světlý mih’ se bod.

Plá banket světlem, smíchem
a panstvo hoří pychem
na trůnech krvavých;
vše lichotí jim, věří,
jich zlatem žena měří
vděk nahých údů svých.

Kde klíč je, neptejte se!
Jsem schody, kde se třese
trud, okamžik se mih’ —
kdos v stíny tichem steré
mé stupně přejde šeré,
kdos potom sejde z nich.

Poezie