Pravý výlet pana Broučka do měsíce/VII
(Rozjímání o měsíčankách a možném sňatku. — Strašlivý nápad. — Země v úplňku, v první a poslední čtvrti. — Jak dlouhá je cesta na měsíc. — Něžná vzpomínka na osiřelé nájemníky. — Měsíční hodiny. — Oběd jednou za čtyři neděle.)

Větrnou jízdou rozjímal pan Brouček za
zády truchlivě zadumaného soudruha o nedávném
dobrodružství a své krušné situaci.

„Ach, Broučku, Broučku,“ bědoval v duchu, „strašně jsi potrestán za to, žes v okamžiku zaslepení reptal na svůj osud pozemský. Země
ti nebyla dobrá. Teď sedíš na něm, na tom
svém krásném měsíci! Jsi tady už bůh ví jakou
dobu a dosud js nezavadil ani o vrabčí stenýnko!
A za to jsi viděl a slyšel tolik nesmyslů, že ti
jde hlava kolem. Půjde-li to tak dále, změsíčatíš
na konec sám. To s tou Ethereou je také čistá
historie. Na zemi jsi měl s ženskými tolik let
svatý pokoj a tady bys sobě hued první den udělal známost! A s takovou průsvitnou netýkavkou,
která snad nemá na sobě ani lot poctivého
masa — to by tak bylo něco! Ostatně
kdož ví, jestli se ta pavučina opravdu do tebe
nezamilovala. Ti měsíčané mají city právě tak
pomatené jako rozum. A kdož ví, když tu s ženskými
dělají takové orace, jestli si měsíčanky
nevolí samy muže! Aby se tak dověděli, že jsem
na zemi šlastně obeplul přístav manželství a spřáhli
mne na stará kolena s některou náměsíčnicí!
Mnoho by mne arci taková Etberea nestála:
vypadá, jakoby se živila vzduchem, a trakař
sedmikrásek a pampelišek na její toilettu bych
dostal za pakatel. A kdyby mne omrzela, odfoukl
bych ji ke všem rohatým!“

Ale pojednou pana Broučka zašly opět žerty.
Oko jeho zabloudilo vzhůru na oblohu, na zářivý
srp země, a rázem zvlhlo. Vzpomněl si, jak
často, kráčeje z hostince domů, v růžové náladě
pohlížel na zlatý, čtverácky se usmívající měsíček,
jak ještě nedávno z Hradčan pohlížel na
krásný úplněk. A tu probleskla mu hlavou strašná
myšlénka.

Připamatoval si totiž kapitolu známé nám
již knihy, kde bylo vyličeno, jak by vypadala
naše země pozorovateli z měsíce.

Stálo tam, že měsíční den od půlnoci do
půlnoci trvá 29 1/2 dnů pozemských, tedy skoro
celý pozemský měsíc. Za tu dobu okazuje země
měsíčanům (jsou-li jací, podotknul autor knihy
ve své nevědomosti) tytéž čtyři proměny, které
my pozemštané průběhem stejného času na měsíci
pozorujeme, jenže v obráceném pořádku. Když
mají totiž měsíčaně půlnoc, jest pro nás měsíc
neviditelný čili v novoluní, ale oni vidi naši zemi
v úplňku; když mají měsičané jitro, vidíme my
měsíc v první čtvrti, ale oni zemi v poslední;
o měsíční poledne máme my úplněk a měsíčané
novozemí; za měsíčního večera jeví se nám luna
v poslední čtvrti a měsíčanům země v první. Na
posled spatřil pan Brouček měsíc v úplňku, na
měsíci bylo tedy tehdáž poledne a novozemí;
nyní však spatřuje z měsíce zem již v poslední
čtvrti, je zde tudíž jitro a od oné doby uběhly
tři čtvrtiny měsíčního dne, tedy více než tři
pozemské neděle! A zatím minul na zemi —
činžovní termín!

Hrozná ta myšlénka zasáhla pána Broučka
jako blesk a málem by byl uleknutím spadl
s pegasa.

Pokoušel se darmo zažehnati svůj příšerný
nápad. Věc byla nepochybná. Pamatoval se náhodou
dobře na to místo knihy a připomenul
si také ohromnou vzdálenost země od měsíce.
Poštovní rychlík by tam dle onoho spisu dojel teprve
za několik roků; balon, kdyby urazil 50 mil
za den, potřeboval by k té cestě skoro 3 léta,
a na perutích prudkého vichru bychom ji vykonali
přec teprve za pět měsíců. Možná tedy,
že pan domácí padal ne týdny, ale měsíce neb
dokonce roky. Děsné pomyšlení!

„Termín minul,“ představoval si pan Brouček, a činže není vybrána!

Pan rada deponoval ji snad k úřadu, čímž by vznikly jen zbytečné útraty, a ti ostatní — nu, ti zkrátka neplatí. Byli by blázni, aby platili, když nemají komu. Taková trefa se jim tak brzo nehodí. To věřím — bydlet bez terminu, bez činže, to je ňáké bydlení! Člověk by se roztrhal zlostí! Ti si asi libují, ti si mnou
ruce! Krejčí s ševcem slaví asi modrý pondělek celý
měsíc. Chtěl jsem jim od
terminu přirazit — to je nová škoda. A bude
tam asi pořádek! Mohu si pomyslit, jaké je tam
beze mne hospodářství. — Vždyt to snad není
na světě, aby byli nájemníci bez domácího. Mohu
si představit, jak se tam roztahují a nafukují,
jak mi otloukají rohy a třískají dveřmi, jak
peřiny vyvěšují z okna na ulici a koberce vyprašují
jeden druhému na hlavu. A ten pra —
pra — bůh mi odpust hříchy — ten vlasatý
mazal s tím špičákem na hlavě, kterého jsem
chtěl o terminu vyhodit z domu, co ten asi tropí!
To se mu ještě nestalo, aby tak hezky a bez
křiku mohl zůstat svou činži dlužen. Nebude
vědět bujností co dělat. Oč, že mi počmáral celý
dům svými tatrmany a možná dost, že si nasadil
v pokoji kralíky. Ten darebák je všeho schopen.
Beztoho je příčinou všeho mého neštěstí. Kdyby
mě nebyl tehdáž rozčertil, nebyl bych u Würfla
místo zábavy četl tu zpropadenou knihu, nebyl
bych toužil ze země pryč a neseděl bych teď
na měsíci. Dostanu-li se odtud nazpátek, bude
mým prvním činem, že toho beliala vyhodím
oknem i s jeho štětkami a barvičkami, které jsou
bez toho celým jeho nábytkem!"

Ve svém vzteku máchl pěstí měsíčanu kolem
hlavy, že tento s leknutím na pana Broučka se
ohlédl.

Hlad, znovu se hlásící, přivedl na štěstí
pana domácího na jinou myšlénku. Vzpomněl si totiž, že
nemohl jeho pád trvati roky, měsíce,
ba ani týdny, poněvadž by byl za tu dobu bez
potravy jistě zahynul hladem. Vždyt vydrží virtuosové
postu leda čtyři neděle a kdo ví, jakými
šejdy. A jak potom vypadají! Pan domácí nepozoroval
však na sobě, že by se byl nějak spadl.
Měl sice hlad, ale jen takový, jaký míval i jindy
ráno po plzeňském a který byl mimo to snadno
vysvětlitelný neobyčejnou kommocí při pádu na
tolik tisíc mil a při zplaseném měsíčním hopkování. Bylo zcela možno, že doletěl na měsíc za
jediný den, nebo třeba i za hodinu — vždyť ku
příkladu světlo nepotřebuje k té cestě ani plných
dvou vteřin. Ale ta země v poslední čtvrti?
I co! — onen výklad knihy o proměnách země
na měsíční obloze je bezpochyby nesprávný. Což
mohou učenci vědět, jak vypadá země s měsíce,
když na něm nikdy nebyli!

„Možná tedy, že termín posud neminul,“
potěšil se pan Brouček. Ale byla to útěcha slabá.
Vždyt bloudí po luně, odkud se třeba nikdy na
zem nenavrátí, a kdyby nájemníci znali nynější
bydliště svého domácího, mohli by na každý
způsob strouhati vzhůru na měsíc mrkvičku.

Ach, země, země! Pan Brouček zadíval se opět
na její polokruh, i zdálo se mu, že tam rozeznává
obrysy Evropy. S hlubokým pohnutím hledal v nich místo, kde asi leží Čechy a Praha. „Ach, zlatá Praha, drahé Čechy, milá zeměkoule! Teď vidím teprve, že můžeme za ni děkovat
denně pánu Bohu. At jde na ní lecos hatou
místo čihý, člověk je tam
přece mezi svými, mezi pořádnými lidmi a ne mezi
bláznivými tatrmany, kteří
mají na místo těla babí líto a v hlavě samé umění. I to
jejich češství je nějaký humbug: jací pak jsou
to Čechové, u kterých za půl dne neuvidíš ani
sklenici piva! A jejich vzdělání, kterým se pořád
vychloubají, není také zvláštní; je to viděti již
z toho, že si všichni mezi sebou tykají jako
čeledínové. Chtěl jsem Blankytnému to nezdvořácké „ty“ opláceli; ale člověk slušně vychovaný
nedovede ani ze sebe vypraviti takovou hrubost. —
Ach, země, moje zlatá země! Kdybych mohl,
po kolenou bych se k tobě doplazil! Dá-li mi
nebe, že se jednou opět do Prahy dostanu, chci
tam býti občanem jako putička, domácím k pohledání,
krejčímu ani ševci nepřirazím, ba i toho —
ne, na toho raději nevzpomínat! Chci tam snášet všechno
bez reptání, nezavadím již ani
slovem o magistrát a berní úřad, zastanu se
všude každého verejného zřízení, ba budu chválit
i naši politiku! Ach bože, jen mi dej, abych
Ee dostal zpátky na tu naši krásnou, jedinou,
zlatičkou zemi!"

Pohnutí přemohlo Broučka tak, že hlasitě
zavzlykal.

Měsíčan obrátil se k němu se slovy: „Prosím,
pozemšťane, nerozdírej mi srdce svým lkáním.
Tiš, že jsem pomocníka svých žalů nechal tam
na římse okenní! Milujel-li tak neskonale Ethereu,
slyš, chci tobě obětovati svou nekonečnou lásku,
chci sobě z krvácející hrudi vytrhnouti nebeský
ten obraz!“

„Dejte mi svatý pokoj se svou Ethereou!“
zahučel náš hrdina. „Děkuju bohu, že jsme
šfastně odtamtud upláchli.“

Básník, přeslechnuv snad jeho slova, pokračoval: „Zjevím ti upřímně, že jsem povděčen té kruté ráně osudu. Štastné a tiché milování
není dosti příznivo uměleckému tvoření. Za
patnácte let své klidně nyjící lásky napsal jsem
sice spousty zdařilých veršů, ale nyní teprve
nabude moje poesie pravé hloubky a výše, kdy
krev raněného srdce bude vytryskovati žhavými
rubíny úchvatně rozervaných žalozpěvů.“

Pan Brouček pohlédl zatím na své hodinky,
je-li už čas oběda. Ale shledal, že hodinky stojí,
což nebylo arci divné po takovém pádu.

Obrátil se tedy na měsíčana: Není snad
již poledne, pane Blankytný? Moje hodinky se
zastavily."

„O, do poledne jest daleko!“ odpověděl
měsíčan. „Vždyt máme teprve ráno. Patrně mýlíš
se s pozemským časem. Náš měsíční den trvá
skoro celý pozemský měsíc, naše hodina více
než pozemský den a naše minuta asi půl vaši
hodiny.“

„Ach, pravda, zapomněl jsem, že i čas tady
blázní,“ pomyslil si Brouček a nahlas pravil: „To mi budou zde moje hodinky málo platny.“ „Ovšem. Ukazují tu jen hrozně malinké
oddíly časové. Ostatně, máme zde veřejné, z celé
jedné poloviny měsíce viditelné hodiny, pravý
ideál věžních hodin: visí totiž přímo na báni
nebeské a mají tu výbornou vlastnost, že nepotřebují
žádného natahování ani žádných správek
a jdou vždy s největší pravidelností a přesností."

„Hodiny na nebi?“

„Ano, tamhle jsou. Vaše země jest naším
orlojem. Její úplněk, novozemí, první a poslední
čtvrť ukazují nám půlnoc, poledne, večer a ráno
a dle pozvolného přibývání a ubyvání zemského
terče můžeme z hruba určovati i běh svých
dlouhých měsíčních hodin. Avšak onen nebeský
ciferník ukazuje nám i minuty. Jeví se nám,
jako by byl skutečně upevněn na jednom bodu
oblohy, trvaje vždy na témž místě: ale poněvadž
se za jeden váš den či neúplnou naši hodinu vždy
jednou kolem osy své otočí, vystřídají se v té
době před naším zrakem pozvolna všechny časti
zemského povrchu. Vidíme na příklad v jistém
okamžiku na zemském terči světlé obrysy Evropy,
Asie a Afriky, obklopené tmavším mořem; ale
znenáhla mizí části toho obrazu a místo nich
objevují se postupně obrysy jiné, až konečně
asi za dvanáct zemských hodin pevniny starého
světa nadobro se ztratí a místo nich Amerika
s četnými ostrovy Tichého oceánu se ukáže. Tyto
měnící se rysy ve tvářnosti země zastupují pro
nás asi minutovou a v pozemském smyslu hodinovou rafii a shodují se ještě nejspíše se soustavou vašich časoměrů.“

„Ale dovolte, děkuju pěkně za hodiny, které mají někdy jen půl a někdy dokonce jen čtvrt
ciferníku. A což o tak zvaném novozemí, he?“

„Pravda, na tu vadu našich nebeských hodin
jsem zapomněl. O novozemí vázne ovšem naše
minutová ručička docela. Ale v první a poslední
čtvrti, ač tu vidíme pouze srp nebo polokruh
země, dovede přec naše bystré a cvičené oko i v
tom úryvku stopovati střídání se rozličných
útvarů zemských.“ —

Zatím přepadla pana Broučka nová myšlénka,
při níž se mu vlasy zježily hrůzou. Přetrhnul
výklad měsíčanův otázkou: „Poslyšte, snad neobědváte
jen o své poledne? Snad nejíte jen
třikrát za svůj čtyřnedělní den ?“

„Slova jísti a obědovati jsou v měsíčtiuě neznáma,“ odpověděl

Blankytný. „Ale
vzhledem ku tvému pozemskému materialismu
soudím, že tvoje otázka týká se výkonu, jejž
my nazýváme osvěžováním neb občerstvováním
těla?“

„I ať to jmenujete jakkoli, jen když to přece znáte.“ „Výkon
onen skutečně odbýváme hlavně jen
o poledních,a oznamoval měsíčan, „a skrovnější
měrou ráno a večer —“

„Toť děsné! děsné!“ zaúpěl pan Brouček
zoufale. „To ještě scházelo. Budu tedy snad
obědvati někde za týden a na příští oběd počkám
si pak celý měsíc?! I to aby tisíc láter do toho
celého měsíčního hospodářství!“

A v největším vzteku mrštil pan domácí hodinkami, které dosud v ruce držel, na měsíční nivu pod sebou, že se tam asi rozbily na
padrť.

Tím výbuchem byl hněv jeho poněkud
ochlazen. Bylo mu přece líto krásných hodinek,
ač zabručel: „I ďas po nich, co by mi tady
pomohly!“

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom I/VII