Máchovské variace/XII
Šeptl jsi mezi růžemi
své růži: Neodcházej, prosím!
Uvadlé řek jsi: Vrať se mi,
ať ještě jednou rty své zrosím,

ať ještě vím, vím na chvíli,
že musíš opadat, má kráso,
jak hřeben vlny zbloudilý,
jak láska má, mé sny, mé maso.

Uvadnout, jako krev mých žil,
jak města jdoucí proti Bohu,
jenž stavěl je a opustil
a dýmem rozvál pod oblohu.

Řekl jsi růži: Kveť v mých snech,
byť v prázdno, v propast zašlých rodů.
Mé příští bratry stoupat nech
po vonných oblacích mých schodů.