Selské ballady/Hrabě Breda
V zlém hněvu hrabě Breda burácí;
daň neplatili jemu sedláci.

Zda nemohli neb nechtěli,
on čeká darmo třetí neděli.

A k poledni zněl návsí bubnů vír
a v drábů středu kráčel mušketýr.

„Pan hrabě to vám činí vzkázání,
že nejvyšší čas dělat pokání.

A zaplatit co dávek, desátků,
neb hrdlo chystat v pěknou oprátku!“

Však marně prchl čtvrtý týden zas
a návsí bubny zní a polnic hlas.

Vojáci kol vsi řetěz splítali
a všecky mladé dívky schytali,

A mladé ženy všecky do jedné
a do zámku je hnali v poledne.

Co bude s nimi? — Jaký osud jich?
a v mušketýra odveti zněl smích.

„Pan hrabě poslouchat vás vycvičí,
na zámku čekají už holiči.

Ti ostřihají vlasy ženám všem,
by hrabě zkrácen nebyl v příjmu svém.

Co měli vy jste dáti na zlatě,
kštic zlatem nahradí si bohatě.“

A stalo se tak — Jedna dívka jen
jak vesna sličná, tichá jako sen

se zdráhala — a hrabě povelí:
„Ji ku lepšímu chystám úděli;

Já pro sebe ten zlatý nechám vlas,
ty druhé ostřihané pusťte zas!“

A stalo se. Noc táhla v tichý kraj.
Ó pane hrabě, dnes té čeká ráj!

Ta dívka selská, soujem luzných vnad,
v svých vlasů zakryje tě vodopád.

Jí tisíckrát se tobě odplácí,
co dluhují ti ještě sedláci. —

Svit jitra plnou září v pokoj vnik’
a dveřmi hlavu strčil komorník.

Pán nezaspal tak nikdy do rána.
Zří k loži — clona jeho strhána.

Zří k oknu — s něho bílý vlaje šat,
zří v lože zas a trne hrůzou jat,

A neví, je to pravda, je to sen —
tam zlatou kšticí hrabě uškrcen.