Poesie francouzská nové doby/Na čtyry ruce
Ze salonu zříš v parku hloubi,
kde velké stromy s listím tmavým
v oblouk své staré větve snoubí
nad luh, jenž stopen stínem smavým.

Když z fauteuilu, kde hovím sobě,
se náhle zpět má hlava níží,
zřím ještě jeden park v též době,
který se ve zrcadle zhlíží.

A to mou mysl velmi baví,
že v pravo, v levo patřím v luhy,
že mám dva parky, stejně tmavy,
ten v zrcadle, a v dveřích druhý.

A hra osudu tak mne šálí,
že sestry dvě, vzor krásy obě,
by z Mozarta mi něco hrály,
k pianu sedly v téže době.

Jak ty dva parky též jsou stejné,
tak stejných tahů, stejných tváří,
na ouškách v něze čarodějné
jim čtyry náušnice září.

I zkoumat mohu jejich krásu,
dík očím nad klávesy bdícím,
týž květ, jenž hoří v jejich vlasu,
a tentýž květ na rtu se rdícím.

A chvílemi, bych viděl spíše,
než slyšel, fauteil sametový
opouštím a se opru tiše
o z palissandru klavír nový.

Poezie

fr:Morceau à quatre mains