Ottův slovník naučný/Alecsandrescu
Alecsandrescu , jeden z předních básníků rumunských, * r. 1812 v Têrgovišti, studoval v ústavě Svatého Sávy v Bukurešti, načež vstoupil do služby vojenské, již při nastoupení Ghikově r. 1834 opustil. R. 1835 přejal vedení společnosti filharmonické. V době té psal pro stranu opposiční  (Bajky) a , z nichž nejlepší jsou  (Vzpoura myší), ,  (Zpověď renegátova),  a j.; byl za ně poslán do klášterního vězení, kde pobyl do roku 1838, ve kterémžto roce byl Ghika s trůnu sesazen. Srdce národa získal si A. rázem velikolepou elegií, prodšenou jedovatou satirou,  (Rok 1840), v níž vyslovil tužby hýbající hlavně »mladým Rumunskem«. R. 1842 stal se za Bibeskova vladařství dvorním tajemníkem, 1847 censorem tisku, potom vrchním správcem archivů, r. 1860 pak členem výboru pracujícího o uspořádání sbírky zákonů pro obě spojená knížectví. Stižen jsa duševní chorobou, usadil se po r. 1860 v Bukurešti, kde zemřel r. 1885. Hlavní vada básní jeho, jež jinak jsou z nejpřednějších zjevů písemnictví rumunského a které mu získaly hlavně oblibu staršího pokolení, jest nedbalá forma a nesprávná řeč, která často kazí požitek jeho veršů plných myšlének hlubokých a zdravých. Prvá sbírka básní jeho vyšla s názvem  (Bukurešt 1838), druhá  (1839), třetí  (1847). Souborně vyšly básně jeho s názvem  (Bukurešt 1863) a  (1866). A. byl i horlivým podporovatelem divadla, pro něž přel. Voltaireovy truchlohry  jíž bylo roku 1834 zahájeno rumunské divadlo, a Meropa (1847). Nejlepší rozbor básní jeho vyšel v časopise  (čís. 10.—13., roč. 1870), od Arona Densușiana a v knize  (Jasy 1887) od téhož spisovatele. Pěknou vzpomínku na zemřelého přítele svého napsal princ Jon Ghica v časopise »« (seš. květnový r. 1886). P.

Alecsandrescu