Okno/Úsměv
Aloisu Jiráskovi

Takový úsměv bezděčný,
jakoby padl v den zamračený
paprsek jeden slunečný.

Tak jsem se smával jako hoch.
A marně jste se žáka ptával
„Čemu jste vlastně smát se moh’?“

A bylo těžko říci čemu.
Nechce se nikdy smíchu doznat,
že platí ničemu a všemu.

A byly chvíle hoře, ztrát.
To nejkrásnější bylo v mládí,
že mohlo přes to vše se smát.

Je ticho, klidno. Nevyruší
než čtyři stěny dnes můj smích.
Ale mně jasno, volně v duši,

pod tíží let, pod rmutem dní,
že smích ten bezděčný a jasný
nezdolán ničím čistě zní.