A porta inferi/16. I. 1897
A my se jednou setkáme. Ale zde ne. Někde mimo kosmos.
Tvé svahy jsou srázné, holé, čedič tvrdý, tmavý,
mou píseň měkce, sténavě pláčí podzimní lesy,
tvé zraky plné hrdosti — o illuse, která neguje! —
tvé rhythmy plné odboje, jenž vysmívá se v prázdno.
(Je to už stará pohádka, a nelze jí už věřit!)
— Ale my se jednou setkáme. Ale zde ne. Mimo kosmos!

A zrak tvůj shrdavý a urážlivé gesto,
vše, co mne ranilo, a ještě může ranit,
poznámka drsná — holý onen čedič?!

Se zbytkem víry, jež kreslila dávné mi vise,
se zbytkem touhy, jež vedla mne v písčité pouště,
— V písčité pouště! —

ano vidím: Jednou. Ale zde ne. Někde mimo kosmos!