Rudolf Medek k projevu Obce čs. spisovatelů
hledím s úsměvem na text projevu spisovatelů (některých), jež [sic] otiskly 28. listopadu t. r. „Lidovky“ trochu ostýchavě v sousedství „Tělesné výchovy“. Vidím, že jsi v „Obci čs. (jak erární!) spisovatelů“, kteří, podle textu, „odsuzují události, k nimž došlo v těchto dnech v pražských ulicích proti spoluobčanům jiného jazyka a náboženského i politického vyznání“.

Jiný jazyk — dobrá! Ale  náboženské a politické vyznání? Pokud vím, ani jedinému židu v celé Praze nebyl vlas zkřiven — jinak by z toho byl ve světě příšerný poprask a procesy horší než byl Bejlisův a Hilsnerův. Politické vyznání, které to je, jež nesmí býti ? Jiné, než Tvoje nebo A. M. Tilschové anebo Záviše Kalandry, který tu také spolupodpisuje? Podpisuješ, možná trochu nedbale, text projevu, kde se říká: „Vyzýváme k obraně proti organizovanému útoku fašistů…“

Hrome! Člověk si myslil, že v celém Československu bezmála již není fašistů! A najednou je jich tolik vidět v Praze v den 25. listopadu? Heleď, podívej se někdy do „Rudého Práva“ a dovíš se odtud, kdo všecko je fašista. Josef Stivín a Josef Hlava jsou fašisté, no, při nejlepším sociálfašisté. Zrádcem je František Halas, který píše verše o lásce a ne o stávce! Zrádkyně je Božena Benešová, v jejímž posledním románě se to hemží samou šlechtou!

Fašismus! Slovo, jež se stalo šiboletem mezinárodní hantýrky literátské a žurnalistické. Kde kdo je fašista!

A co se tedy vlastně stalo? Proč byl tak otřesen osud národa, aby vyšel nový „spisovatelský manifest“, ?

Hle, co se stalo: Byl u nás jednou před roky patnácti vydán jakýsi zákon. Po patnácte let nikdo toho zákona nedbal, ba nedbal ani slov Kristových, podle nichž Pán přišel kdysi . Zákon je zákon.  Jinak se můžeme všichni svobodně vraždit mezi sebou. Anebo můžeme počítati s naprostou neposlušností, zvůlí a násilím všech, kteří mají zákonů poslouchati.  Vážím si Přemyslovců. Ale proč bychom musili my dnes znovu privilegovati cizozemce anebo ty Němce, kteří — ! — inspirují srocení, bouře a chcete-li, kravaly?

 není, Karle Čapku, v manifestu, který jsi podepsal, o tom, že  — a zřejmě  studenti — . Není to jen jejich vlastnictví. Dopustili se , opakuji: , a prosím, . — Ne státní moc. Poslyš, Karle Čapku, ty jsi nikdy nebyl mlád a nebyl studentem? Což vy všichni v té vaší Obci čs. spis., jste tak ustaralí, a máte „takovýhle dlouhý fousy“?

Mluvíte tam o demokracii, jež se vám zdá být ohrožena. Inu, tak se mluví od narození slova demokracie. Řeknu Ti, že . Vyrostl jsem z tohoto prostředí, můj táta, chudý hradecký švec, ale při tom jakýsi Hans Sachs svého bytí, vždy mne k ní vedl. Věřím a pokud jsem čítal naši historii, vím, že . Ale — pro Bůh! — neohánějte se mi stále tímto slovem jako plácačkou po mouchách!

Demo-kratia — to přece také znamená ! I když je to ve jménu lidu. A právě proto! Protože lid — je ! Ale já ti řeknu, že ! Neznám! A nyní, kdy mělo dojíti k splnění toho zákona, provokují hakenkrajclerští studenti. A vy ve svém famósním manifestu brojíte proti tomu, aby tito hakenkrajclerští studenti a celá tato zaprodaná hakenkrajclerská universita německá nebyli [sic] poučeni o svém místě! Neboť ! Protože , živíte jejich nenávist k československému studentstvu. O vaše otřelé a protřelé fráze se bude opírat kde kdo z německého tábora. 

Insignie! Patří prý do musea. Nikoli. Je to věc živá, protože je to živý symbol duchovní moci. Jinak by musila do musea i státní vlajka. A toho bys snad i Ty poželel, Karle Čapku?

Fraseologie, převzatá z „Rudého Práva“, nesluší Ti, Karle Čapku. „Reakční útoky“ — „svoboda ducha“ — „metody nejreakčnějších (zlom vaz při tom!) protidemokratických“… a tak dále.

Jaká pustota a jaká truchlá četba pro ducha opravdu svobodného! Jestli budete takto mluvit, věřte, a také se nedivte, že budete naprosto smeteni nejbližší přicházející generací, která už vyrostla v jiném ovzduší, než je vaše fraseologie a všecko to dušování se ve vaši pokrokovou hruď.

Věru, nechtěl bych vidět ten obraz, kdy Karel Čapek, S. K. Neuman [sic] a A. M. Tilschová, spolu s Jindřichem Vodákem a Vítězslavem Nezvalem cvičí „klencáky“ v nějakém koncentračním táboře. Nechci to vidět! Nechci!

Ale, kamarádi, štvete-li takto československou kulturní veřejnost, rozdělujete-li dělníky duševní práce na levici a pravici, zatím co , pak si přičtěte vinu, shledáte-li, že vás národ nepotřebuje.

A Ty, Karle Čapku, jehož jsem vždy považoval za „přítele Zdravého Rozumu“, zodpověď v tiché chvíli svému svědomí, proč jsi propůjčil tomuto žvastu své dobré jméno, jehož si odevždy vážím.

Rudolf Medek.

Korespondence