Ottův slovník naučný/Akkusativ
Akkusativ (z lat. accusare, žalovati) je neobratný překlad řec. , jímž se označuje pád, kterého se užívá po slovesech vyjadřujících působení. Ve významě tomto značí ovšem jen a. předmětový jako protivu podmětu. V tomto významu užívali názvu učenci stoičtí. Poměr mezi a-em a podmětem je velmi důležit pro skladbu, což působí i na tvary jeho. Tvar a-u v jaz. indoevropských v jednot. čísle u mužských a ženských jmen je označen příponou -m, kteréž u kmenů samohláskových spojilo se s koncovkou kmene (na př. řec. , lat. ; řec. , lat. ), po souhláskách bylo nahrazeno střídnicí za slabikotvorné -m (na př. řec.  za m). Ve slovanštině máme správné tvary střídné za tvary etymologické: vlъkъ (-ъ=*–o+m), rybą (-ą=*–ā+m), synъ (-ъ=*–u+m), gostь, kostь (-ь=*–i+m); ale akk. matere, crъkъve, -e=? V sanskrtě přenesla se koncovka -am od o-kmenů na kmeny souhláskové, jako v latině koncovka -em od i-kmenů. Neutra nemají žádné přípony, jen kmeny na -o mají -m (sanskr. kánta-m, řec. , lat. ). Ve slovanštině je koncovka -o (město) podlé kmenů na -os (podlé nebo = řec. , sanskr. nabhas). V duálu nevyvinul se rozdíl mezi nominativem a a-em. V plurálu je pro mužský a ženský rod přípona -ns. Žádané tvary etymologické však každý jazyk si jinak upravil. Slov. vlъky (-y=*–o+ns), koňę (-e=*–jo+ns), ryby (-y=*–ă+ns?), syny (-a=*–u+ns), gosti, kosti (-i=*i+ns). Neutra neměla, původně zvláštního tvaru pro duál ani pro plurál, ale užívalo se týchž tvarů jako v sing. V plurálu však rozšířila se jako přípona hláska neurčitého charakteru, jež má v sanskrtě střídnici -i, jinde -a a kterou označujeme: ɚ. Po souhláskách byla koncovkou se samohláskami se však slučovala a dloužila je. Tím vzniklo několik koncovek neuter v a-u plur. Každý jazyk si některou z nich oblíbil a tuto rozšířil na všecka neutra. Tak ve slovanštině rozšířila se koncovka o-kmenů: města (*–o+ɚ=*–ó= slov. –a) a podlé toho i nebesa, imena, otročęta. – Co možná nejužší poměr mezi slovesem a jednak nominativem, jednak a-em je příčinou, že se v největší části formální rozdíl mezi nimi nevyvinul, jinde pak se stírá. Tak v jazyku franc., špan., portug. a provenç. mají pův. a-y i funkci nominativní. Podobně i ve slovanštině jsou tvary , čes.  a pod. tvarem a-y, funkcí též nominativy; tak i nom. jedn. čísla kmenů na -o (na př. rabъ) je tvarem akkusativním. Za to snahou po rozlišení nominativu a a-u vyvinulo se ve slovanštině užívání genitivu za a. u jmen životných mužských, kteréž v různých nářečích je provedeno ovšem v míře různé. Mimo jaz. indoevrop. zvláštní tvar a-u málo kde se vyvinul. V uralských a altajských má buď příponu -n (m v čeremišském) nebo -p nebo jejich obměny. V koreanštině má příp. -ő-l (pal-ő-l nohu), v arabštině má znak -a (ostatní semit. jaz. změnily původní poměry), v jaz. hyperborejských má zvl. přípony (někde tytéž jako v gen.), v australských má zvláštní tvar u zájmen a dosti vyvinut je v jaz. dravidských. V mnoha jazycích jest za náš a. a dativ jediný pád: , který mívá zvláštní tvar (na př. v jaz. novoindických [z části], nubských, hamitských, v hottentotštině atd.). Vytknouti původní význam a-u nepodařilo se dosud a těžko je stanoviti přesně funkci jeho, jež hlavně vězí ve vyjadřování sloves přechodných. O užívání jeho v jednotlivých jazycích poučují ovšem speciálné mluvnice. Kř.

Akkusativ