Immortelly/Noc
Noc kolem vlní se, tak tichá, příšerná,
tak nevýslovně pustá …
už oko znaveno tím zřením do černa
a neklid tajně vzrůstá.

I mlčí polí pláň, i mlčí doubrava,
ni topol nepohne se,
jenž stíní truchlý kříž, jenž do tmy vyvstává,
jak zřícenina v lese.

I kolem na skály, jež kraji obrubou, -
se věsí ticho děsné,
co věstí hrůzy moc: že dýše záhubou,
jíž v jícen všechno klesne.

Vzduch těžký jako krov, jenž rakev přikrývá,
již slza nepokropí …
a hlucho nicoty chmuř žasu prochvívá,
a shlazuje své stopy.

Té noci propastí můj duch se proplétá,
a myslím, že se kácí - -
ni sbohem nešepce mé srdce do světa,
a samo dokrvácí. -