Pravý výlet pana Broučka do měsíce/X
(Paprsek malířů. — Broučkova umělecká kritika a její následky. — Výhoda živého měsíčního koloritu. — Měsíční atelier. — Klanění se obrazům. — Zničující zpráva. — Měsíčané ideálem vegetarianů. — Osudná definice uzenek. — Pan Brouček vpadá do Scylly, chtěje uniknouti Charybdě.)

Mecenáš vedl pana Broučka a Blankytného
z paprsku poesie do paprsku malířství. Náš hrdina
byl by rázně protestoval proti tomu směru, neboť
z důvodu nám známého choval k umění malířskému
nepřekonatelnou nechuť; avšak po novém
sklamání v hodovně upadl v jakousi zoufalou
resignaci, v níž se už poddával všemu jako vysílená
obět. Naděje, že by vytěžil z Chrámu Všeuměny
něco pro svůj neštastný žaludek, vzdal
se již nadobro, a jediná myšlénka prokmitávala
chmurami jeho duše: jak by unikl z té umělecké
hladomorny.

Přes ústřední vestibul, v jehož centru stál
v podobě chrámku vystavěny soukromý příbytek
Čaroskvoucího a od něhož jako paprsky ode
hvězdy rozbíhaly se na všechny strany chodby
s řadami komnat, věnované jednotlivým uměním,
ubírali se do dlouhého korridoru s četnými ateliery
malířů po obou stranách.

Stěny této chodby honosily se prazvláštní
ozdobou: bylyť úplně počmárány a pomazány
divou směsicí bizarních náčrtků a karrikatur.

„Hle, skvostné výstřelky malířských veleduchů!“ pravil mecenáš, trochu se zardívaje a pozdě již zastíraje svou řízou pohledu pana Broučka nejnápadnější karrikaturu, zobrazující jeho samého,
mecenáše, v nějaké nelichotivé a málo delikátní situaci, „někdy opravdu geniálně nevázané …“

Dobře ti tak, hlupáku! — pomyslil si pan Brouček —
Jeden takový mazal je pro domácího boží
metlou; neřku-li nasadit si jich do
domu celé stádo a ještě k tomu zadarmo! Ó, bože, když
si pomyslím, že snad ten můj —
bůh mi odpust hříchy! — ten vlasatý lotr také
takhle řádí po stěnách v mém domě a z vděčnosti za to, že neplatí žádnou činži, zpotvořuje tam snad někde můj obličej na mé vlastní nové omítce, na mém vlastním ubohém majetku!

Vešli do prvního atelieru v pravo, kde nalezli měsíčana, oděného v podivnou plandu z šerého sametu, s vetkanými křivolakými vzorky, která by mu byla dávala vzhled velikánské můry, kdyby nebyla tuto podobu rušila pokrývka hlavy, klobouk nějaké obrovské houby, vybíhající nahoře do vysoké špičky.

Při pohledu na tuto bizarní úpravu neubránil se pan Brouček jizlivému pošklebku. No, ty vypadáš! — povídal si v duchu — Takovouhle, maškaru by ani ten můj barvokaz nevzal na sebe, ačkoliv je ve svém čistém mundúru zrovna stvořen pro opičí divadlo!

„Zde můj nejgeniálnější malíř Mlbomil Vzdušný,“ představoval Čaroskvoucí, „a zde, mistře, host z daleké zeměkoule, o kterém jsi ode mne již slyšel, s naším slavným básníkem Hvězdomírem Blankytným. Oba prosí tě snažně, abys jim dovolil padnouti na kolena před posledním tvým arcidílem.“

Malíř mlčky odtáhl oponu, zastírající v pozadí
atelieru veliký obraz.

Z úst Blankytného vydralo se táhlé „ach!“
neskonalého obdivu: pak ihned klesl na kolena
a sepjav ruce pohlížel ztrnule na obraz vypouleným
zrakem, jako by oslněn vidinou nadpozemské
skvělosti.

„Žasneš, neníli pravda?“ mluvil k němu mecenáš
s uspokojením. „Hleď jen, jaká hloubka
u velebnost myšlénky! Jaká síla a lahodnost
koncepce! Jaká svrchovaná úměrnost v každé
linii! Mluv i ty — jestli tě obdiv nečiní němým
mluv i ty, pozemštane, co soudíš o tom nesmrtelném
výtvoru?“

Pan Brouček nebyl obrazem nikterak nadšen.
Měl ve své pozemské ložnici dva lacino koupené
barvotisky, „Spicí odalisku“ a „Západ slunce
v zálivu Neapolském“, které se mu líbily stokrát
více než ta divoká klikatina ledajakých čár.

Umírnil však svůj úsudek a řekl: „No, prochází
to, prochází. Jen myslím, že by neškodilo
trochu barev, a pak se mi zdá, že je to vlastně
teprve rozvrh k nějakému obrazu —“

Mecenáš s Blankytným uskočili poděšeni;
malíř však osopil se na pana Broučka, všecek
rudý hněvem: „Ó, pozemský nevzdělanče! Takový surový vkus tedy panuje na zeměkouli! Vaše
malířství hraje si tedy posud jen s barvičkami
jako nás banální Duhoslav Žárný a jebo souspřeženci! Vaše dětinská mysl libuje si tedy jen
v barbarské strakatině! A vaši břidilové piplají
se s podrobnostmi svých obrazů! Věz, že u nás
jen hudlaři konají takovou nevděčnou práci —
pravý měsíční mistr spokojí se několika geniálními
črty! Jsem přesvědčen, že jediná čára tohoto
obrazu vyváži všechny vaše galerie pozemské.
Lituji velmi, že jsem odestřel svůj obraz tvému
tupému zraku, jenž není hoden ani zavaditi
o takové dílo!“

A ve zlobném rozčilení zatáhl opět záclonu
před obrazem.

„Odpusť, mistře, že jsem uvedl do svatyně
tvého umění toho politování hodného tvora a považ shovívavě, že pochází z planety v každém ohledu
zanedbané,“ chlácholil mecenáš rozhněvaného
malíře. „Viděl jsi obdiv Blankytného a co mne
se tyče, víš dobře, jak neskonale zbožňuji tvéarcidílo a že jsem nejhorlivějším přívržencem
tvého směru.“

Když atelier opustili, pravil Blankytný ostře: .
„Hle, tvá opětná neomalenost oloupila mne o božský požitek! Nezanecháš-li svých pozemských nezpůsobů, budu opravdu nucen zbaviti tě svého průvodu.“

Jen kdyby už raději tu hrozbu provedl! pomyslil si Brouček. Neumí-li mne dovésti ani
k šálku polívky, po filosofských kurnících a bláznovských
kostelich všeuměny at si běhá sám!

„Ano, jest nezpůsobné mluviti v atelierech. něco jiného nežli nadšené
pochvaly,“ káral ho také Čaroskvoucí. „Zde venku mohl jsi směle pronésti svůj úsudek. Ostatně, u mne jsou zastoupeny
všechny školy a směry. Miluješ-li barvy, zde naproti jich najdeš dosti.“

Když vstoupili do protějšího atelieru, ulekl se až pan Brouček báječné strakatiny nejohnivějších
barev, jimiž tam svítil kolosální obraz, zaujímajicí celou stěnu. Kolorit jeho pozemského „Západu slunce v zálivu Neapolském“ byl velmi živý, ale k téhle záplavě barev nemohl býti přirovnán
ani z daleka. Celé ohromné plátno bylo
popleskáno kde jakou křiklavou barvou, až z toho oči bolely. V pozadí pak duhové krajiny, kterou obraz představoval, zářilo nad šarlatovým lesem
veliké smaragdové slunce a na tom seděl s rozestřenými
křidly ohromný netopýr.

„Jaký nápad!“ pomyslil si Brouček. Ale jak užasl, když domnělý netopýr pojednou zatřepetal
křídloma a když v něm poznal mužíka
v šedé bundě s nesmírně dlouhými, visutými
rukávy, držícího v jedné ruce paletu a v druhé
štětec, jimž právě domaloval pomerančový obláček.

Měsíční malíři nanášejí totiž
barvy tak silně, ač mohou při své měsíční lehkosti po hrbolech
koloritu pohodlně vylézti na vyšší části svých obrazů a posaditi se tam na některém vynikajícím barevném efektu. Zde seděl malující mistr
rozkročmo na svém slunci a spustil se nyní pozadu
po vysedlinách malby opatrně na podlahu.

Když se potom k hostům obrátil, ubránil
se náš hrdina navzdor svému kritickému položení
jen stěží hlučnému výbuchu veselosti. Šat malířův
doplňoval totiž z předu vhodně strakatost obrazu:
Podšívka bundy byla purpurová, spodní oblek
fialový, cípatý nákrčník pestře kropenatý jako
křídla vřetenušky a hlavu s dlouhou ryšavou
hřívou pokrýval klobouk ohromné muchomůrky,
do jehož okraje bylo zatknuto vysoké péro páví.

„Inu, krejcarová!“ smál se pan domácí v duchu.

S obrazem a malířem souhlasil také celý
atelier. Bylť přepluěn úžasnou směsí předmětů
zbarvenych co nejživěji: různobarvými tulipány
ve strakatých vázách, papoušky, kolibříky a flamingy, pardalími kůžemi, drahokamy, nejpestřejšími
vějíři, mandrily v komediantských hazukách
a podobnými věcmi.

„Zde můj nejgeniálnější malíř Duhoslav Žárný,“ představoval zase mecenáš, „a zde náš slovutný básník Blankytný s pozemštanem, o kterém
jsi už slyšel. Práce Vzdušného se mu nelíbila,
i přivádím jej k tobě, aby poznal pravé měsíční
umění a tvůj jedině oprávněný směr, jehož jsem —
jak víš — nadšeným přívržencem.“

Odsouzení Vzdušného učinilo na Žárného
patrně milý dojem; usmál se na pana Broučka
velmi přívětivě.

„Úkol hostitele volá mě nazpět do hodovny
pěvců,“ pokračoval Čaroskvoucí. „Ale mistr Žárný,
až se pokocháte geniálním jeho arcidílem, sám
vás laskavě provede po ostatních atelierech.“

„Ó, toho není třeba,“ mínil Žárný. „Co pak
by tam viděli? Rád svolím, aby zůstali před mým
obrazem až do večera a pak jim rozsvítím lustry,
aby jej mohli prohlížeti také v efiektech umělého
osvětlení.“

Mecenáš vzdálil se po té spokojen.

Blankytný klečel zatím již před obrazem
a hlasitě velebil nebesa, že mu popřála dočkati
se dne, kdy může hroužiti smrtelné oko v ten
božský div.

Když dokončil své dithyramby, vybídl jej
malíř: „Nyní vstaň a pohleď odsud!“

„Ach!“

„A teď s této strany!“

„Ach, ach!“

Žárný honil hosty z kouta do kouta, ze
předu do zadu po celém atelieru, obšírně vykládaje
skrytější krásy obrazu, kteréžto výklady
provázel básník výkřiky obdivu.

Když byl konečně sám malíř běháním unaven
a oba ochraptěli, postavil před obraz tři křesla
a začal: „Tak! Nyní nechme již slov —“

„— která beztoho nedovedou zachytit ani
charý stín té krásy,“ vložil poeta.

„— a dívejme se klidně až do večera,“
skončil malíř.

Posadili se na křesla. Žárný uprostřed.
Obracel hlavu střídavě na pravo i na levo, zarývaje oči lakotně do tváře tu Blankytného, tu
pana Broučka, aby mu v nich neušlo ani nejmenší
hnutí z povinného lichotného obdivu. Od
pana Broučka odvracel se pokaždé neuspokojen.

Pana domácího bavil sice chvíli strakatý rej
barev, ale pak ho „zevlování“ na obraz omrzelo.
Uvažoval se všech stran své smutné postavení
na měsíci, zlobil se znova na prázdnou tabuli
v hodovně a na slzničky, přemítal, dostane-li se
přece k nějakému soustu, vzpomínal se sladkobolnou touhou na pozemské porce pečení a zelenavě
zlaté plzeňské se smetanovou pěnou, představil
si celý svůj pozemský život od kolébky
až k poslední vycházce do Würflova hostince —
ale Blankytný s malířem nedávali dosud ani nejmenší známkou na jevo, že by hodlali ukončiti
němou adoraci obrazu. Snad nemyslí, že budu
s nimi skutečně brejlat až do večera na tu malovanou
kočičinu! zlobil se v duchu pan Brouček.
Vztek s mučivou nudou střídaly se v jeho nitru
a ke všemu obtěžoval jej každou chvíli upjatý
pohled malířův, kterému pak naschvál ukazoval
všelijaké podivné a záhadné posunky.

Konečně zvítězil nade všemi týravými pocity
zase hlad. A tu vzpomněl si pan domácí slastně
na párek uzenek, které si pro příhodu uschoval.

Ve chvíli, kdy lakotný výběrčí obdivu zase
tvář Blankytného zpytoval, zakryl si stranou
k němu dlaní obličej a vytáhnuv spěšně párek
z kapsy, dal se chutě do lahodného pokrmu
pozemského, snad ach! posledního, jímž se pokochá
v životě.

Ale v tom zarznělo nad ním radostné: „Ach,
ty pláčeš, pozemšťane? Tedy roztála konečně
i tvoje tvrdá pozemská kůra vítěznou záři mého
obrazu!“

Bylť se malíř k němu připlížil svou neslyšnou vzdušnou chůzí
a vyrušil jej tím výkřikem z libého požitku.

Pan Brouček rozdrážděn vyrušením, jakož
i domněnkou malířovou, okázal bez ostychu svůj
párek a prudce odsekl: „I ďasa pláču! Jím.“

„Jíš?!“ zvolal s bněvným úžasem Blankytný,
jenž také přiskočil. „Tváří v tvář tomu velebnému
výtvoru genia dovedeš se oddávati té pozemské
mrzkosti?!“

„Mrzkosti! Což je ukájení hladu mrzkostí?
Či snad vy měsíčané dokonce — ne — nejí —
nejíte?!“

Ovšem že nejíme. Naše vzdušné tělo nemá
bohudíky zapotřebí živiti se surovou hmotou."

Brouček upíral chvíli ohromen na měsičana
ztrnulý zrak a spráskl pak ruce nad hlavou.

„Opravdu že nejíte! Můj bože, můj bože! Ale
ne, to není možné. Vždyť se musíte přece něčím
živiti.“

„Občerstvujeme se pouze vůní, ambrovým
dechem květů měsíčních,“ vysvětloval malíř.

„Vůní —! Tot strašné! Strašné! A snad
dokonce ani nepijete?“

„Ovlažujeme pouze rty čistou jitřní rosou.“
pravil básník.

„Jsem ztracen!“ zaúpěl pan Brouček a zoufale
chopil se za hlavu. „Tedy proto jsem se dosUil
na měsíc, abych zde bídně zahynul hladem
a žizní?!“

„Proč bys zahynul ?“ těšil ho Blankytný, jat útrpností. „Což nejsme

my měsíčané zcela dobře živi vůní a rosou? Můžeš naopak děkovati
nebesům. Jediným následlkem nového způsobu
života bude totiž, že tvé hrubé tělo pozemské
znenáhla nabude měsiční jemnosti a lehkosti —“

„Krásná útěcha! Děkuju pěkně za tu souchotinářskou slávu! Proto jsem nemusel přilétnout
až na měsíc! To jsem se mohl státi na zemi
nějakým škrabákem! A jak dlouho to vydržím?
Na zemi postí se virtuosové hladu nejdéle čtyřicet
dní a pomáhají si při tom ještě všelijakým
šmejdem. Ó bože, můj bože!“

„Jez tedy prozatím kořínky měsíčních bylin.“

„Prosím Vás, už přestaňte! Kořínky! Těmi
živili se leda poustevníci za starých časů a kdož
ví ještě, jaké to byly kořínky! A bez krůpěje
piva! Polykat rosu jako rosnička. Pane na nebesích!“

„A což vy pozemštané neživíte se bylinami?“

„Leda blázniví vegetariáni! My ostatní rozumaní lidé jíme maso —“

„Maso?“ zděsil se Blankytný.

Což se tak lekáte? Snad nemyslíte, že
lidské maso? Jíme jen maso skopců, telat —“

„Hrozné! Vy tedy bez lítosti vraždíte, trháte
a hltáte živé tvory boží, kteří s vámi obyvají
zemi? Děláte ze svých těl živé jejich hroby?
Je-li možné, aby vesmír snášel v lůně svém planetu,
potřísněnou kanibalstvim tak ohavným! —
A tohle je tedy zabité zvíře?“ doložil s posuňkem
hrůzy a ošklivosti ukazuje nohou na zbytek párku,
jejž Brouček prve leknutím na podlahu upustil.

„Zvíře!“ zasmál se zuřivě pozemštan. „Jest
to prostě maso prasečí, rozsekané na drobno
a nabité do čistě vypraného střeva, které —“

Nedomluvil. Blankvtnv klesl ve mdlobách
in podlahu. Otrlejší malíř s vykřikem zděšení
poklekl nad ním a snažil se vzkrísit ubohého.

Pan Brouček pozoroval chvíli ustrnulým zrakem hrozny účinek neprozřetelnych slov na
útlou měsíční bytost a pak jako náhlým vnuknutím
střelhbitě vyběhl z atelieru.

Hejno malířů s muchomůrkami, hřiby, špičkami,
ryzci, holubinkami, smrži, šampiony a všemi
mužnými houbami na hlavách pustilo se za ním, chtějíce ho

zavleknouti do svých atelierů, ale
pan domácí jim štastně unikl a letěl ke schodům,
vedoucím z Chrámu Všeuměny.

Ó běda! Na posledním schodu zakmitla se
právě třepetavá motýlí křídla a pan Brouček
zahlédl pod lazurovým zvonkem líbeznou tvář
Etherey.

Zabočil tedy spěšně zas do nejbližší chodby,
kde byl poučen pekelným řevem a hřmotem, že
se dostal do paprsku hudby.

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom I/X