Lyrika lásky a života/Autopanichida
Bych plakat nemusil, já umřel smíchem
a za svou rakví kráčel, pouze sám.
Z kaváren vyhlíželi ulic tichem
se závistí, že pouze sebe mám.

Zhnusiv se sobě, zhnusil jsem se jiným.
Snad nebylo těch, kteří pochopí.
Čas přetékal svým mořem teskně líným,
a lidstvo volalo z té potopy.

Však nebe nebylo tak dávno čisto
a rovně vždycky nestoupal tak dým.
Jen mně v té rakvi nebylo vše jisto:
Čemu jsem smál se v jaře, na podzim?