Patery knihy plodů básnických/Potlesk
Když Nero bohům podoben chtěl býti
a cítil, césarů že pyšný nach
ho nepovznáší dost, tu jal se sníti
     o křídlech genia, jichž mocný vzmach 
jak vichr vznáší do azurné výše,
tam mezi hvězdy nad pozemský prach.
     Chtěl pěvcem být, a celá jeho říše 
vstříc jásala mu s hnusnou podlostí,
když v lyru zasáh' v samolibé pýše.
     I Grécie, kdys země volnosti 
a uměn sídlo, nadšení mu lhala
a potlačila pocit směšnosti
     a věnčila jej laurem, který sňala 
s čel bohorovných hrdin rouhavě, —
tak málo, ponížená, cti své dbala!
     A pěvci, již s césarem střídavě 
o zápas pěli, kazili své zpěvy,
chtěl každý podlehnout, neb mrákavě
     pod brvou tyrana číhaly hněvy. 
Tu vyskytl se jinoch od Korinthu,
zrak jeho čistý byl jak oko děvy
     a vlasy jako proudy z hyacinthu 
mu s temena na hrdá prsa spěly
až do chitónu řasných labyrinthů.
     Stál na jevišti, oči jeho tměly 
se nevolí, když Nero zazpíval
a chvály nestoudné až k nebi hřměly.
     Pak zasáh' v struny, zvuk se rozlíval 
po divadle jak světlo po azuru,
kam v nadšení se jinoch zadíval,
     a píseň jeho vznášela se vzhůru, 
jak z hrdla slavíků by stoupala,
a neviděl tu těžkou, temnou chmuru,
     jež na čele se vrahům sbírala, 
až závistivý césar pokyn dal
a jejich dýka hruď mu bodala.
     A umíraje zpíval píseň dál, 
a kolem jak by všechno zkamenělo,
neb každý hněvu césara se bál. —
     Tu náhle se všech stran to zahučelo 
jak hromu třesk, a věnce lítaly
z čistého zlata, až se mrakem tmělo:
     to mramorové sochy tleskaly, 
jež kolem stály, zbytky krasších časů,
a jejich věnce se to míhaly
nad jevištěm ve slunce zlatém jasu.

(Z Poesií.)

Poezie