Ottův slovník naučný/Habsburský rod
Habsburský rod, prastarý rod panovničí, který dosedl na trůn císařství římského, na královské trůny český, uherský, španělský, vládl ve veliké části Evropy, na březích afrických a v Americe a posléz ozdobil se císařskou korunou rakouskou. Prvopočátkové jeho zahaleni jsou v temno dávnověkosti. Staří genealogové dávali mu brzy původ biblický, brzy římský (odvozujíce jej buď od Aniciů, buď od Pierleonů), buď spojovali jej s královským rodem Meroveovců. Teprve v XVIII. st. počalo badání střízlivější. Frant. Jakub (Markvart) Hergott jal se odvozovati rod ten od alamanského vévody Eticha, který žil ve věku VII., a pokládal ho za praotce nejen rodu H-kého, nýbrž i . Naproti tomu Fridolin Kopp dokazoval, že s jistotou lze pokládati za předka celého rodu teprve  (Bohatého), který žil ve stol. X. A vskutku nelze na základě listin stopovati vývoj rodu dále do minulosti. Jisto jest, že předkové jeho byli kmene alamanskéno a měli statky v Elsasích, Švábsku a sev. Švýcarsku, hl. v Aargavsku a Thurgavsku.

Syn Guntrama Bohatého  ( ) I, hrabě aargavský († asi 1007), měl četnější potomstvo. Synové jeho, , hrabě klettgavský († asi 1027), který měl za manželku , , zakladatel kláštera Ottmarsheimu, a  II, spolu s bratrem (bratrancem ?) svým  I., biskupem štrasburským a zakladatelem kláštera Muri († 28. října 1028), vystavěli hrad , po kterém rod přijal jméno. Syn Radebotův  II. († 11. listopadu 1096) první užíval přídomku hraběte z Habsburku. Vnuk tohoto,  III. († asi 1167), byl lantkrabětem v Horním Elsasku, kterýžto úřad přešel na syna jeho  III.  († 25. listopadu 1199). Tento Albrecht byl spolu fojtem kláštera Murbachu a r. 1172 dědil některé statky (Sempach a j.) po vymřelém rodu Lenzburském. Sestra Albrechtova  provdala se za mocného hraběte ,  I. Syn Albrechtův,  II.  († 1232), lantkrabí hornoelsaský a fojt murbašský, nabyl také hrabství Aargavského a panství . Pozůstalí synové Rudolfovi,  IV.  († 1240) a  III. (I.) († 1249), rozdělili se o statky otcovské tím způsobem, že starší Albrecht dostal panství v Elsasku i v Aargavsku. Rudolf pak, zakladatel  (v. níže), hrabství Klettgavské a panství Laufenburk, Rheinfelden i některá jiná v Breisgavsku. Albrecht rovněž jako otec jeho byl horlivým přívržencem rodu Štaufského, kdežto bratr jeho přimkl se ke straně velfské. Albrecht pojal za choť Heilvigu z bohatého , který r. 1218 zdědil k velikému jmění svému ještě rozsáhlou pozůstalost mocných . Téhož roku (1. května) narodil se Albrechtovi syn  IV. (I.), kterému císař Bedřich II. byl kmotrem. Albrecht sám vypravil se v nejlepším mužném věku na výpravu křížovou do Palestiny, kdež zemřel. Hlavou rodiny stal se mladistvý Rudolf IV., který 29. září 1273 jakožto zvolený císař římský  I. (v. t.) dosedl na první trůn evropský a v boji s Přemyslem lI., králem českým, dobyl rodu svému . Starší državy rodu H-kého v Elsasku, Švýcařích a Švábsku počaly od té doby slouti . Sestra Rudolfova, , byla chotí , purkrabí norimberského, provdáním pak dcer svých císař Rudolf uzavřel příbuzenství s královskými rody českým (Guta) a uherským (Klemencia), s vévodskými domy bavorským (Mathilda i Kateřina) a saským (Anežka) i s braniborským rodem markrabským (Hedvika). Syn Rudolfův  I. byl nástupcem otcovým v důstojnosti císařské. Druhému synovi  Rudolf I. chystal korunu burgundskou, ale dříve, než k věci došlo, Hartman utonul v Rýně (1281); třetí syn  (II.) zprvu dělil se s Albrechtem o země císařské, ale r. 1283 přenechal je bratrovi za roční plat; zemřel 10. kv. 1290. Chotí jeho byla Anežka, dcera Přemysla lI. Českého. Pohrobní syn tohoto Rudolfa,  († 13, prosince 1313), byl jedním z vrahů strýce svého, cís. Albrechta I. Sňatkem svým s Alžbětou, dcerou Menharta II. Gorického, Albrecht I. pojistil rodu svému . Z četného potomstva Albrechtova jest si povšimnouti synů,  (III., v. t.), který stal se r. 1306 králem českým,  I., který pode jménem Bedřicha III. (v. t.) byl zvolen králem římským (19. října 1314),  I. († 1326),  II. ,  († 1327) a  I. († 1339), který ve druhem manželství ženat byl s princeznou českou, Annou Lucemburskou; z dcer pak Albrechtových  stala se chotí krále uherského Ondřeje III.,  († 1352) chotí Bedřicha IV. ,  pak († 1329), manželka , hrab. z , stala se pramateří mnoha panujících rodův evropských. Po smrti otcově synové Albrechtovi dělili se o správu zemí rakouských a venkovských, až na konec úmrtím bratří a posléze po smrti obou synův Ottových, Bedřicha II. a Leopolda II., spojena byla celá država rodu H-kého v rukou Albrechta II. Moudrého, který zákonem rodinným ustanovil nedílnost zemí rodových. Tudy po smrti jeho (20. čce 1358) nejstarší syn  IV. vládl nedílně všemi zeměmi. On přijal , jejž císař Bedřich III. potvrdil r. 1453. Na základě šťastného sňatku dědova připadlo Rudolfovi hrabství Tirolské (1363). Po smrti Rudolfově (17. čce 1365), poněvadž druhorozený syn Albrechtův,  III., také byl již mrtev († 10. prosince 1362), zbylí dva bratří,  III. a  III., ujali se společně vlády, ale r. 1379 proti zákonu otcovskému rozdělili se o země tím způsobem, že Albrechtovi připadly vlastní země rak. (Rakousy Horní a Dolní), v nichž po něm následoval syn jeho  IV. († 14. září 1404) a po něm  V. (jako císař římský Albrecht II., v. t.); jeho synem  větev ta vymřela po meči (23 listopadu 1457); sestra Ladislavova , choť Kazimíra IV. z rodu Jagełłovců, byla matkou krále českého Vladislava II.

Zmíněný Leopold III. vládl od r. 1379 ve Štýrsku, Korutanech, Kraňsku, v Tirolsku a zemích venkovských, jež roku 1386 zanechal spolu s nabytým Terstem synům  († 15. čce 1406),  IV. († 3. čna 1411),  († 10. čna 1424) a  IV. »« († 24. čna 1439), kteří zprvu vládli společně, ale po smrti prvních dvou bratří zbylí dva podělili se o země tak, že Arnoštovi připadly Štýrsko, Korutany a Kraňsko, Bedřichovi pak Tirolsko a země venkovské, v nichžto po Bedřichovi následoval syn jeho  († 4. března 1496). Arnošt Železný měl 2 syny,  V. (IV., III., v. t.) a  VI. († 8. prosince 1463), z nichž onen po smrti tohoto a po Sigmundově vzdání se vlády (1490) sloučil zase v jedněch rukou veškeru državu rodu H-kého a k tomu měl na skráni své také korunu císařskou. Syn jeho  I., od r. 1486 zvolený římský král a od r. 1508 zvolený císař římský přivtělil Gorici k zemím rakouským (1500) a sňatkem svým s  (1477) připravil rodu svému bohaté dědictví burgundské. Dcera pak císaře Bedřicha III., , sňatkem s Albrechtem IV. Bavorským stala se pramateří domu bavorskowittelsbašského. — Ještě významnější než sňatek otcův bylo manželství syna Maxmilianova  (v. t.) s Johankou Šílenou, dcerou Ferdinanda katolického, neboť získalo rodu H-kému korunu španělskou. Hlavně těmito skvělými sňatky vzniklo heslo: Tu, felix Austria, nube! (Zasnubuj se, šťastné Rakousko!).

Po smrti Filipově (25. září 1506) H. r. dvěma syny jeho,  V. (I.) a  I. rozdělil se ve dvě veliké větve, starší  a mladší .

, která kromě Španělska panovala nad značnou částí Italie, Nízozemskem, Belgií, Burgundem a mimo to rozsáhlými zeměmi zámořskými, pokračovala po Karlovi V. (I.) v synovi jeho  II. (* 1527 — † 1598), v synovi tohoto  III. (* 1578 — † 1621), pak v synovi tohoto  IV. (* 1605 — † 1665), jehož sestra  byla chotí císaře Ferdinanda III., až vymřela synem Filipa IV.  II. po meči 1. listop. 1700. Sestra Karlova , choť Ludvíka XIV., krále francouzského, stala se pramateří rodu Bourbonského ve Francii, Španělích, Neapolsku a Parmě; druhá sestra, , byla chotí cís. Leopolda I. z linie rakouské.

, zal. Ferdinandem I., dílčími smlouvami jeho s Karlem V., zůstala omezena na země rakouské a venkovské, ale výhodným sňatkem Ferdinandovým s , dcerou krále Vladislava II., přibyly k nim země koruny České a Uhry (1526), r. 1531 i koruna krále římského a r. 1558 také vínek císařský. Ze synů Ferdinandových  II. stal se nástupcem jeho v císařství, na trůnech českém i uherském i v obojím Rakousku, , manžel Filipiny Welserovy, byl správcem Tirolska a zemí venkovských,  spravoval Štyrsko, Korutany, Kraňsko a Gorici. Potomstvo Ferdinanda Tirolského († 1595) bylo vyloučeno od nástupnictví. Z dcer císaře Ferdinanda  a po ní  provdaly se za Sigmunda Augusta, posledního Jagełłovce, krále polského,  za Viléma Gonzagu, vévodu mantovského,  za Alfonsa ďEste, vévodu ferrarského,  za Františka I., velikého vévodu toskánského. Císař Maximilián II. († 12. řijna 1576) měl 6 synů:  II. († 20. ledna 1612, v. t.), nástupce svého v císařství i v ostatních državách,  († 20 února 1595),  († 20. března 1619), který nastoupil v dědictví Rudolfovo,  III. († 2. listopadu 1618),  VII. († 13. čce 1621) a  († 22. září 1578), ale ti všichni zemřeli bez potomstva mužského; tudy dědictví jejich spadlo na větev Karla Štýrského. Z dcer Maximiliánových  (* 1549 — † 1580) byla provdána za Filipa II. Španělského,  (* 1554 — † 1592) za Karla IX., krále francouzského.

Starší syn Karla Štýrského († 1590)  II. spojil v rukou svých zase všechny země rakouské i s korunou císařskou; mladší bratr jeho  V. († 1633) založil větev mladší, která však po meči vymřela již syny jeho  († 1662) a  († 1665). Syn Ferdinanda II. († 15. února 1637)  III. měl šest synů, z nichž pouze tři dospěli let mužnějších; prvorozenec  IV. zemřel před otcem, jehož u vládě následoval císař  I.; třetí syn  († 1664) věnoval se stavu duchovnímu. Leopolda I. († 5. května 1705) přežili dva synové,  I. a  VI. Karlem VI. 20 října 1740 rod H. vymřel po meči. Zbylo jen potomstvo ženské, a sice dcery po Josefovi I.:  (* 8. prosince 1699, † 17. listopadu 1757), provdaná od r. 1719 za Bedřicha Augusta II., kurfiršta saského, který byl od r. 1733 králem polským, a  (* 22. října 1701 — † 11. pros. 1756), provdaná od 5. řijna 1722 za Karla VII. Alberta, kurfiršta bavorského, jenž r. 1742 byl zvolen na císařství římské, pak dcery Karla VI.:  (* 13. května 1717 — † 29. listopadu 1780) a  (* 14. září 1718 — † 16. prosince 1744).  císaře Karla VI. přiznán byl první nárok na nástupnictví rakouské Marii Terezii, kteráž od 12. února 1736 byla chotí  a stala se tudy pramateří rodu .

František I. Štěpán, vévoda lotrinský, pocházel z rodu úzce spřízněného s H-m r-em. Babička jeho, , choť Karla IV. Leopolda Lotrinského, byla sestrou cís. Leopolda I. On sám stal se r. 1737 , dostav Toskánu náhradou za ztracené Lotrinsko, a 13. září 1745 císařem římským.

. František l. Štěpán a Marie Terezie měli šestnácte dítek. Z nich  II. stal se r. 1765 nástupcem otcovým v císařství římském a r. 1780 panovníkem zemí dědičných,  II. dědil po smrti otcově Toskánu a po smrti Josefa II. (20. února 1790) korunu císařskou a země dědičné,  pak sňatkem svým s Marií Richardou Boženou, dcerou vévody modenského Herkula III. z rodu , stal se 2 března 1803 vévodou modenským a založil tak větev , zvanou též ďEste, kterážto terciogenitura rodu Habsbursko-lotrinského však vy. mřela již vnukem Ferdinandovým  V., synem Františka IV., 20. listopadu 1875, načež titul a nároky její přešly na arcivévodu , syna arcivévody Karla Ludvíka. Z dcer Marie Terezie a Františka I. Štěpána  (* 1738 — † 1789) byla první abatyší ústavu šlechtičen na hradě Pražském,  (* 1742, † 1798) byla chotí Alberta, vévody saskotěšínského,  (* 1746 — † 1804) chotí Ferdinanda, vévody parmského,  (* 1752 — † 1814), chotí Ferdinanda IV., krále obojí Sicilie, a  (* 1755 — † 1793) chotí nešťastného Ludvíka XVI., krále francouzského.

Císař Leopold II. († 1. března 1792) s chotí svou Marií Louisou Španělskou měl šestnáct dítek, z nichž  II., jako císař rakouský I., nastoupil po otci v císařství římském, kterého sřekl se 6. srpna 1806, přijav 11. srpna 1804 , druhorozený syn  III. zdědil po otci secundogenituru H-kého r-u, Toskánu, a založil , třetí syn, arcivév.  (* 1771 — † 1847), proslul jako vojevůdce v bojích s Napoleonem I.,  (* 1776, † 1847) byl palatinem uherským,  (* 1782, † 1859), byl roku 1848 říšským správcem v Německu,  (* 1783 — † 1853) byl místokrálem lombardským,  (* 1788, † 1831) arcibiskupem olomouckým a kardinálem. Císař František I. († 2. března 1835) měl syny  I. , který následoval po něm na trůnu rakouském, a arcivévodu  (* 7. prosince 1802 — † 8. března 1878), který 2. prosince 1848 zřekl se nástupnictví po císaři Ferdinandovi ve prospěch prvorozeného syna svého  I., panujícího císaře rakouského a krále uherského. Z dcer císaře Františka I.  (* 12. prosince 1791 — † 17. prosince 1847) stala se chotí císaře Napoleona I. a po jeho pádu dostala vévodství Parmu,  (* 1797 — † 1826) byla chotí císaře brazilského Pedra I.,  (* 1801 — † 1832) chotí Bedřicha Augusta II., krále saského. — Císař Ferdinand I. neměl dítek; bratr jeho, arcivévoda František Karel, s chotí svou  (* 27. ledna 1805 — † 28. května 1872) mimo císaře Františka Josefa I. měl syna  (* 6. čce 1832 — † 19. čna 1867), který stal se císařem mexickým, arcivévodu  (* 30. čce 1833) a  (* 15. května 1842). Syn císaře Františka Josefa I. a císařovny  (* 24. prosince 1837), korunní princ  (* 21. srpna 1858 — † 30. ledna 1889) s korunní princeznou  (* 21. kv. 1864) měl dcerušku, arcivévodkyni  (* 2. září 1883); ze sester jeho nejstarší  (* 1855) zemřela u věku dětském, arcivév.  (* 12. čce 1856) provdala se za prince bavorského Leopolda, arcivévodkyně  (* 22. dubna 1868) za arcivévodu  z větve toskánské. — Arcivévoda , bratr císařův, má syny: arciv.  ď (v. výše, * 18. prosince 1863), arcivévodu  (* 21. dub. 1865) a arcivévodu  (* 27. prosince 1868), dcery pak arcivévodkyně  (* 13. května 1870),  (* 31. čce 1876), abatyši ústavu šlechtičen na Hradčanech, a  (* 7. čce 1878). Zmíněný arcivévoda Otto s chotí Marií Josefou Saskou má syna, arcivévodu  (* 17. srpna 1887).

Ze jmenovaných bratří cís. Františka I. zanechali potomstvo: 1) Ferdinand III. velkovévoda toskánský —  —, po němž následoval v Toskáně syn jeho  II. Sestra jeho  (* 1801 — † 1855) byla chotí Karla Alberta, krále sardinského. Když veliký vévoda Leopold zřekl se vlády v Toskáně (1859), nastoupil syn jeho  IV., který pozbyl země té již 22. března 1860. Mimo Ferdinanda IV. Leopold II. měl syny: arcivévody  (* 1839 — † 1892),  (* 4. srpna 1847) a  (* 25. listopadu 1852), který zřekl se svých důstojností a přijal jméno ; z dcer Leopoldových arcivévodkyně  (* 1825 — † 1864) byla chotí prince bavorského a pozdějšího správce království Bavorského Luitpolda. Velkovévoda Ferdinand IV. má syny: arcivévody  (* 2. prosince 1868),  (* 24. květ. 1872),  (* 12. květ. 1874),  (* 13. ún. 1878) a  (* 15. října 1885); z dcer jeho  (* 2. září 1870) je provdána za Bedřicha Augusta Saského — Bratr Ferdinanda IV., arcivévoda Karel Salvator měl syny: arcivévody  (* 15. října 1863),  (* 21. srpna 1866) a  (* 22. listop. 1871), z nichž arciv. Leopold Salvator má dcery arciv.  (* 5 kv. 1891),  (* 9. září 1892),  (* 8. května 1894) a syna arciv.  (* 21. list. 1895); arcivévoda František Salvator, choť arciv. Marie Valerie, má dceru, arciv.  (* 1892) a syny, arciv.  (* 17. ún 1893) a  (* 30. dub. 1894). 

2) Arcivévoda Karel, maršál rak., měl syny: arciv.  (* 3. srp. 1817 — † 18. ún. 1895), vévodu těšínského, slavného vítěze u Custozzy, a c. k. maršála,  (* 1818 — † 1874),  (* 1821, † 1847) a  (* 21. dub. 1827 — † 29. čce 1894), z nichž mužské potomstvo měl pouze arciv. Karel Ferdinand a to arciv.  (* 4. čna 1856),  (* 5. září 1860) a  (* 21. května 1863). Dcera Karla Ferdinanda,  (* 21. čce 1858), která byla chotí krále španělského Alfonsa XII., je vladařkou ve Španělsku. Ze synů arciv. Karla Ferdinanda má dědice mužské arciv. Karel Štěpán: arciv.  (* 18. pro. since 1888) a  (* 5. čce 1893).

3) Arcivévoda Josef měl syny: arciv.  (* 14. září 1817 — † 19. února 1867),  (* 3. března 1833), kterýžto s chotí svou arcikněžnou Klotildou Saskokoburskou má syny: arcivévodu  (9. srpna 1872) a  (* 16. čce 1875, † 6. září 1895). 

4) Arcivévoda Jan s chotí svou Annou Plochlovou z Brandhofu měl potomstvo, které však nenabylo práv nástupnických (hrabata z Meranu).

5) Arcivévoda Rainer měl syny: arciv.  (* 1823),  (* 1824),  (* 1826 — † 1891),  (* 11. led. 1827) a  (* 1828— † 1891), kteří nezanechali potomstva mužského.

. Praotcem linie této byl zmíněný hr. Rudolf III. (I.), bratr Albrechta IV. Moudrého, majitel hrabství Klettgavského a panství Laufenburku, Rheinfelden i jiných, který zemřel r. 1249. Měl syny  († 1253),  I. († asi 1271), , biskupa kostnického († 1293) a  († 1284), z nichž zanechali potomstvo pouze Bohumír I., zakladatel , a , zakladatel  č. .

A. : Bohumír I. měl 2 syny:  IV. (II.) a , kterýž odebrav se do Anglie, založil , který kvete tam doposud. Rudolf IV. (II.), který zemřel asi r. 1314, zanechal syna Jana I. († 1337), který byl lantkrabím klettgavským a po matce zdědil hrabství Rapperschwyl. Měl 3 syny:  II. († 1380), který prodal hrabství Rapperschwyl r. 1358 starší linii Habsburské,  V. (III.), který zemřel r. 1383, a  II. (1375). Syny Jana II.  III. († 1395) a Rudolfa V.  IV. († 1408), který roku 1387 prodal Laufenburk větvi rakouské, vymřela starší linie laufenburská. Zbyla po ní hraběnka , dcera Jana IV., s rukou jejíž hrabství Klettgavské dostalo se (1408) hraběcí rodině  a po vymření jejím (1687) s rukou dědičky její knížecímu rodu .

B.  (druhých hrabat z Kyburku) vypučela v potomstvu hrab. Eberharda († 1284), kterýž byl lantkrabím curišským a pojal za choť Annu, hraběnku z Kyburku, dědičku panství Thunu, Burgdorfu a j. Syn jeho  I. († asi 1301) měl syny  II. († 1322) a  II. († asi 1357), jenž byl hrabětem kyburským a lantkrabím burgundským a žil ve stálém záští s bratrem svým. Ze synů Eberhardových zanechal potomstvo jediný  III. († 1377), který vedl podobně bojovný život jako otec jeho Ze synů jeho  († 1383), hrabě kyburský a lantkrabí burgundský, zdědil po matce hrabství Nidau, ale v ustavičných bojích seslabil moc svého rodu. Dva bratří jeho,  a , byli rytíři řádu německého. Posledním bratrem , lantkrabím burgundským, který vystěhoval se do Champagně, větev tato vymřela r. 1415.

Literatura. J. Jak. Fugger a Sigm. z Bircken, Spiegel der Ehren des Erzhauses Österreich (Norimberk, 1668); Markv. Hergott, Genealogia diplomatica augustae gentis Habsburgicae (Vídeň, 1737 — 38); týž a Gerbert. Monumenta aug. domus Austriacae (t., 1750 až 1772, 4 sv.); Fridolin Kopp, Vindiciae actorum Murensium pro et contra Rev. Dom. P. M. Hergott genealogiae diplom. aug. domus Austriacae auctorem etc. (Muri, 1750); R. Heer, Anonymus Murensis denudatus (Freiburg v Breisg., 1755); Frid. Kopp, Epistola amici ad amicum super praetensa denudatione anonymi Murensis (Mur. 1755); J. Wieland, Vindiciae vindiciarium Koppianarum etc. (t., 1760 a 1765); Röppel, Die Grafen von Habsburg (Halle, 1832); kn. Lichnovský, Gesch. des Hauses H. (Vídeň, 1836 —44, 8 sv.); Glückselig, Studien über den Ursprung des österr. Kaiserhauses (Praha, 1860); Schulte, Gesch. der Habsburger in den ersten drei Jahrhunderten (Inšpruk, 1887); Hoernes, OesterreichUngarn und das Haus H. (Těšín, 1892); Fr. Weihrich, Stammtafel zur Gesch. des Hauses Habsburg (Praha, Vídeň, Lipsko, 1893). Koll.

Hesla v Ottově slovníku naučném