Skřivánčí písně/Kalina
Kalina, květina
smutná, tmavolistá,
v skalné rokli vypíná se
do oblohy čista.

Kalina, sněžina
květem obalená,
jako pod ní jarní voda
bíle rozpěněná.

Ve květu, v podlétu,
v zimě stojí sama,
ráda by si promluvila
s vodou, s hvězdičkama.

Kalina, květina
sama v rokli stojí,
do oblohy nedosáhne,
do vody se bojí.

Jen někdy večerem
hvězda dolů slítne;
než zapadne do té vody,
v kalině se chytne. —