Písně kosmické/9
Stárnoucí lidstvo čte ve hvězdách
        jak dědeček ve kronice,
    vždyť čteme tam samou jen minulost,
        co bylo, co není snad více.

    Čtem o nesmírnosti prostory
        a mysl nám trne, žasne,
    že papršlek světla než sletí k nám,
        snad hvězda již zhasla, snad hasne.

    Čeho my ještě se dožili!
        Ba na stará kolena divy:
    nám minulé vidět lze přítomně
        a mrtvy zřít jakoby živy!