Výbor z Květů zla II./Víno samotářovo
Ni pohled podivný, jejž žena milostnice
k nám tiše vysílá, jak bílý paprslek,
co z luny vlnivé se v chvějné pleso smek’,
když svoje netečné tam koupati chce líce;

ni dukát poslední, jejž hráč má v prstech svých
ni drzý polibek, dán suchou Adelinou,
tón hudeb únavných, jež lichotivě plynou,
jak výkřik vzdálený všech bolů člověčích,

to, láhvi hluboká, vše nelze přirovnati
k těm ostrým balšámům, jež břich tvůj plodný dáti
smí srdci básníka, jenž strádá, zbožný druh;

ty naděj vléváš mu, a žití, mládí znova,
a pýchu, poklad ten, jejž každý žebrák chová,
že každý vítězem je z nás a jako Bůh!

de:Der Wein des Einsamen
fr:Les Fleurs du mal/1861/Le Vin du solitaire