Zcestí/Vánoční
Smutek všech slavností, okna, svíce a chorál,
veliké oči dětí, do nichž vešel div, —
pověz mi, míjení, zda chléb ti neokoral,
když kůrkou radosti pospíchal na odliv?

Zvláčněla v ústech smrt, už zvykli jsme si na ni,
nic nepatřilo nám z paláců hudebních,
a koňům zima je, spřežení rychlých saní
chce nyní vyjeti a razit cestou sníh.

Ať skončí pobožnost! Dosti jsme promodlili,
dosti jsme hořeli v tom, který bral a bral,
až nazí klesli jsme za ubohými díly
do děr a do samot, v nichž sen náš okoral.

Chrám tiší varhany a pojednou se tratí
v mlze, již doposud jas víry pozvedal.
Pověz mi, míjení, kde budeš přepřahati,
až dojedeme tam, odkud již nelze dál?

27. XII. 1940.