Ottův slovník naučný/Alá-ud-dín
Alá-ud-dín (arab. ), jméno mnohých orient. učencův i panovníků, z nichž vyniká: 1) A. -, zakladatel dynastie Gúrovců ve vých. Persii, syn Huseina, vládce v Gúru, porazil r. 1152 sultána gaznavidského, dobyl m. Gazny a ustanovil vládcem svého bratra Súrího, který však od vypuzeného sultána byl poražen a odpraven. A. pomstil však smrť jeho, porazil třikráte nepřítele a dal Gaznu vydrancovati a vypáliti, začež se mu dostalo jména - (pers. spalovatel světa). V boji se sult. seldžúckým Sindžárem byl však přemožen a zajat, ale získal si přízně Sindžárovy svým ostrovtipem a veselou povahou, že mu svěřil Gúr ve správu, ale již r. 1156 A. zemřel.

2) A., panovník v Delhi, z domu Childží (1295–1317); dostal se na trůn zavraždiv strýce svého Džalál-ud-dína, jenž jej byl ustanovil vladařem v Audhu; r. 1297 dobyl Guzerátu, r. 1300 Čittoru (v Rádžputáně) a r. 1306 Dekkanu pod velením generála Málik Káfúra; později podmanil si části v jižní Indii až k mysu Komorínu (1309). Byl ukrutný a divoký, jak dokázal hromadným vražděním obyvatelstva nad jeho ukrutnostmi rozzuřeného. Zemřel mrtvicí následkem zuřivého výbuchu zlosti. Elphinstone, Hist. of India 1874; Sewell, Analyt. Hist. of India 1870. Fl.

3) A. neb , osoba z arab. pohádek »Tisíc a jedna noc«, syn chudého krejčího a posléze sultán, jenž pomocí kouzelné lampy, z níž vystupoval dobrý duch, nabýval paláců, koní, pokladů atd. Odtud  nabývá téhož významu jako kouzelné ubrousky, beránkové a j. ve slovanském a j. podání národním.

4) A. sultán atčínský (1588–1603), nástupce velikého Mansúr-Šáha a usurpátor trůnu. Udržoval s Portugalci pokoj a s jeho svolením založili Angličané na Sumatře první obchodní skladiště, když byla mezi ním a král. Alžbětou uzavřena obchod. a přátelská smlouva. Ačkoli složil r. 1603 vládu dobrovolně, uvrhl jej rok po tom syn jeho Ali-Maghayat-Šáh do vězení, ve kterém A. brzo zemřel.

Alá-ud-dín