Klíč/II
Trochu stranou, na svahu výšiny dominující kraji, stála vila Dobré naděje. Byla největší rozsahem stavení i zahrady. Zahrada byla skoro parkem. Přirozená poloha podporovala stavitelovy úmysly. Bylo tu mnoho starých, stinných stromů, které bránily dotěrné pozornosti zvenčí. Vila se skrývala; pouze před ní bylo prostranství volné a poseté květy. Ostatek byly husté stromy a divoká křoví, bezpečné útulky v slunečním žáru.

Vila měla záhy pány. Páni, to byl pražský průmyslník, odvážný spekulant, padesátník, energický, suchý, rezervovaný; byla to jeho žena, třicetiletá, kvetoucí, s žárnýma modrýma očima Markétky. — Tato Markétka měla přesto dvě děti; osmiletého hošíka a šestiletou dcerku.

Manžel přijížděl sem nepravidelně; nebylo času nazbyt. Ale ostatní rodina stačila, aby oživila vilu i zahradu. Děti hrávaly si na malém improvizovaném hřišti před vilou. Jejich křik se mísil ze zpěvem ptáků. Ze sousedních vil přicházeli malí druhové a družky.

Paní se ráda procházela osamělými temnými cestami. Zahrada voněla květy, večery bývaly krásné. Byly tu ostatně také společnosti, menší i větší. Vila Dobré naděje je přitahovala. A vše se tu zdálo mírem a spokojeností; vila nesla právem své jméno.