Jan Cimbura/První část/VI
O síle Jana Cimbury šla už slavná pověst po
celém píseckém kraji. Schválně zašli si sedláci
ke Kovandovi, po mši v Putimi i v Písku se zastavovali, hradišťských se vyptávali, není-li mezi nimi čeledín Jan Cimbura, silák, ten, co slouží
u jejich představeného — že by ho rádi spatřili,
rádi že by na vlastní oči viděli člověka, kterému,
jak pověst dí, zapadlo spřežení v blatech a on
je ze blat vytáhl.

Kroutili nedůvěřivě hlavami, když spatřili človíčka jim ve všem podobného, s milým úsměvem a dobráckou tváří. Ale přece věřili a sláva jeho rostla. Nejvíce šířil ji sám sedlák Kovanda, hrdý na svého pacholka. Ten nejvíce a nejraději o
Cimburovi mluvil i při úředním jednání, na schůzích starostu z celého kraje — o trzích výročních — o poutích a posvíceních jeho ústa překypovala chválou Jana Cimbury.

„A je to přítel koní a milovník jich nad všeliké pomyšlení,“ vykládal s nadšením, — „já ho seznámil s koněm, protože v Semicích, doma,
ani na vojně s koněm se nesblížil, ale on mne překonal. — Zkrotí každého i nejohnivějšího —
do očí mu pohlédne — a už ne divoký kůň, ale
krotký beránek stojí a chvěje se před ním. —
Nuže — Chmelíčku — vypravuj — sám vypravuj, aby věřili.“

„Je to vskutku tak, jak Kovanda praví,“ potvrzoval soused, „koupil jsem koně, v Netolicích jsem ho koupil, šíji má dlouhou, jako labuť prohnutou, nozdry veliké a oko bystré, je tedy smělý
a udatný. Na trhu ve všech zkouškách obstál, nohy
jsem mu zvedal, sám jsem ho ve voze projel —
‚výborný kůň‘ řekl jsem — a vysázel za něho tři
stovky. Byl mojí radostí a potěšením, asi čtrnáct
dní už žral můj oves, když tu ztratil v poli podkovu. Sám k večeru vedl jsem ho za ohlávku do kovárny. A hle, sotvaže mu kovář kladívkem na
kopyto poklepal, vytáhl se z ohlávky, jako mřín
z ruky se mi vysmekl, zařehtal, a jako vítr pádil
splašený po návsi vzhůru. — Seběhli se mužští,
s biči přiběhli, a do kola jsme si ho zahnali. Ale
nikdo, ani já neodvážil jsem se k němu. Točil zadkem a bil po každém, kdo se jen o krok k němu
přiblížil, zuby cenil a výhružně řehtal. ,Nebude
jinak,' myslíme už všichni, ,bude třeba do oka ho
chytit, provazem ho spoutat,' když vtom přišel
tuhle Kovandův pacholek. Cimbura přišel. Bez
biče, s holýma rukama postavil se proti koni, podíval se nejdřív na zem, pak na koně, a už skočil
po něm, chňapl, za chřípí ho chňapl, rukou trhl
a kůň klečel před ním na předních kolenách a
Cimbura jej přivedl zkrotlého a chvějícího se na
celém těle jako ovečku do kovárny zpět.“

Jako pěny poslouchali zbožně a tiše sedláci. —
Dovedli ocenili smělost, velikost tohoto výkonu a
byli dojati, okouzleni.

„Jednou špatně zajel můj pacholek,“ ozval se
Porazil, aby i on přiložil lístek do slávověnce
Cimburova, protože cítil, že tím roste také sláva
jeho obce, sláva Hradiště, „jak vjížděl do dvora,
malý rejd vzal a kolem o pilíř zachytil. Předkem
projel, ale zadní kolo opřelo se o zeď. Fůru pše-
nice vezl, až se žebří prohýbalo. Co dělat! Počal
tahat koně a coufat s nimi do vršku. Koně až na
ocasy sedali, jak se vzpírali, ale vozem nehnuli.
A Jíra před voji bil a bil je vztekle přes hlavy.
Jdu domů s vidlemi na rameně, abych fůru pomohl smetat a zdaleka už vidím, co se stalo. Bylo
mi jasno, že se koně musí vypřáhnout, řetěz že
se musí dát vzadu na rozvoru, koně do toho a ti
že musí vůz pozpátku vytáhnout až na cestu.“

„Tak — tak,“ kývali souhlasně sedláci.

„Ale vtom spatřím Cimburu,“ pokračoval Porazil, „jako vítr přeskočil plaňka Kovandovic,
‚uč se jezdit a netýrej teď koně!‘ vykřikl, popadl
za kolo a za rozvoru a celý zadek i s nákladem
odsadil do cesty a jako by nic, řekl: jeď — už
to půjde'!“

„To že udělal?“

„Ano, to udělal, jako hračku to dokázal.“

„A při tom je vám měkký jako dítě, takový
citlivý člověk,“ ujal se slova znovu Kovanda, aby
v chvalořeči pokračoval a činům Cimburovým
korunu na hlavu posadil, „nikomu neublíží, ani
myši, když jeteliště oře a myši vyorá, i s hnízdem
je stranou na mez položí. Všeho malého i slabého vřele se ujímá, ošetřuje koťata a krmí je, vlastní stravou přilepšuje kuřátkám, housátka
ze stínu zahání na slunečko, štěněti se vyhne,
s kozičkou po dvoře se honí.“

„Člověk podle srdce Božího,“ doložil kdosi.

„Tak — tak,“ přisvědčili všichni plni obdivu
a úcty k čeledínu Janu Cimburovi.

Kovanda už ve všem důvěřoval svému moudrému pacholkovi, ve všem na něho spolehl.
Aby mu podal o tom důkaz, umínil si, že ho zvláště vyznamená.

„Pan rada chce jet do Prahy, a tentokrát ho povezeš ty,“ řekl jednoho dne Cimburovi.

„Pojedu, pantáto,“ klidně, lhostejně, až to sedláka urazilo, odpověděl Cimbura.

„Chlapče,“ rozpálil se proto hospodař, „ty to povídáš, jako bys měl jet se mnou na Čížovou, a je to přece pan rada a Praha.“

„Nu a co na tom?“ podivil se Cimbura. „Kdyby
to byl císař pán, povezu ho stejně jako vás anebo
vaši panímámu. Vršskej Dvořák vezl z Hluboké
do Třeboně ruského cara a dovedl to. — Mou
starostí jsou koně, vůz a cesta, ale ne ten, kdo sedí.“

„Tak je to,“ pomyslil si v duchu Kovanda, ale výslovně Cimburovi za pravdu nedal, protože se neslušelo, aby sedláka čeledín poučoval.

„A znáš cestu do Prahy?“ optal se ho skoro jako by neslyšel.

„Znám, dvakrát jsem po ní jako voják mašíroval. Jede se z Písku na Mirotice, Mirovice, Milín a na Dobříš. — V Dobříši je delší kus cesty
za patami. Tam se buď zůstane přes noc anebo
koně nechat aspoň dvě hodiny stát a dobře nakrmit. — Z Dobříše potom jede se přes Mníšek, Zbraslav a Zlíchov do Prahy.“

„Což Prahu — v Praze se vyznáš?“

„A jak bych se nevyznal? Víc než rok leželi jsme v Oujezdě. Ptejte se, zkoumejte!“

„Víš, kde je hospoda „U zlaté husy'?“

„To abych nevěděl! Je na koňském trhu anebo
jak říkají teď, na Svatováclavském náměstí. Je
to velká hospoda zájezdní, pražský domov píseckých formanů — tam jsem k nim chodíval vyptávat se na písecký kraj a pohovořil s krajany.“

„A víš, kde je gubernium?“ proklepával dále
Kovanda svého čeledína.

Ne, to Cimbura nevěděl. „Konečně!“ zajásal
v duchu sedlák a zaradoval se, že v něčem Cimbura podlehl.

„Je to až na Malé Straně, pojedeš přes kamenný most, přes ten, co na něm stojí socha tvého patrona, a tam se už doptáš, každé dítě ti cestu
ukáže. Tam zavezeš pana guberniálního radu, tam
ho složíš, tam na něho počkáš, až sezení v appelaci
bude skončeno, a budeš ho po Praze vozit, kam
ti poručí. Praha, milý synku, není Hradiště. Co
je Hradiště proti Písku, tím je Písek proti Praze. — Jako je v Písku o svatoalžbětském trhu, tak je v Praze celý rok. Vím, jsi dobrý kočí, proto
nemám strachu ani o tebe, ani o koně,“ končil naučení vážně a smírně hospodář.

Cimbura pokojně a uctivě poslouchal, jak se
na čeledína sluší a patří, aby nic nepřeslechla
žádného slovíčka nezapomněl, ale všecko náležitě do paměti uložil a sobě vštípil. Teprve když
domluvil sedlák, pravil Cimbura slavnostně, jako
by slib skládal: „Mou vinou neštěstí se nestane,
můžete být, strýče, bez starosti a ve všem na mne
spolehnout.“

„Zítra si koně odpočinou a pozítří ráno vyjedeš. Obroku vezmeš na týden pro koně. Protože v Praze je nekřesťansky drahý. Ale tebe živit,
mýta, mostné a dlažebné platit, celou útratu hradit bude pan rada. — Pro kmotra Příhodu však bez peněz nejezdi.“

Kovanda nenabídl mu sám peníze, neboť dobře
Věděl o Cimburově šetrnosti i o jeho úsporách.
Znal i jeho zásadu, nevybírat a nežádal mzdy
napřed, ale až po práci vykonané.

Sedlák domluvil. Cimbura se však nehýbal, ač
měl hned jít a povědět to koním a počít s přípravami. „Chceš se ještě asi něco optat?“

„Ano, sedláče, uhodl jste. Mluvili jste o koních?
o cestě i o mně. O všecko jste se starali, na nic
jste nezapomněli, s láskou jste mi všecko připomenuli, ale o jednom jste pomlčeli — o voze. A tak nevím, který vůz mám připravit a namazat. Snad kočí vozík —“

Sedlák hlučně se rozesmál. Ale když se utišil, v prsa se udeřil a řekl:

„Má vina, Cimburo. Hle, jak jsem zapomněl!
V našem kučírku by pan guberniální rada nejel,
ten je pro něho sprostý, styděl by se zaň v Písku
i cestou, kde má všude známé, zvláště v Dobříši,
kde snad budete nocovat, a potom v Praze.“

„Pročpak by se styděl? Namažu kučírek, vymyju jej a v řece vydrhnu – jako když jedu do
Putimě pro jemnostpána, nesoucího nemocnému Pána Boha.“

„Inu, jsou tak pyšní, o hříšné tělo starostliví
lidé, že by se hanbou červenali na kučírku s tebou jeti. Pan rada má kočár, krásný, pohodlný kočí vůz. Veliký jako kaplička a celý zasklený
jako almárka naše v koutě, co v ní stojí Svatoborská Panenka Maria. Pozítří ráno jen koně
poženeš do Písku a do vozu zapřáhneš.“

„To mi už, pantáto, promiňte, ale nenuťte mne
do té cesty. Do té Prahy nepojedu.“

Kovanda překvapeně zamrkal očima.

„Nemohu přece jeti s vozem úplně neznámým.
Vy už jej znáte, seděli jste na něm; ale já nevím
jak má dlouhou oj a jaké na ní držení, nevím,
jaká jsou jeho kola a nápravy, nevím, jak dlouhé
musí mít koně do toho vozu postraňky, nevím,
otáčí-li se na dlouze nebo na krátce —“

„Pravda, pravda,“ souhlasně kýval sedlák a
vzpomínal si, že i on po každé musil postraňky
převazovat, cestou kolikrát s kozlíku dolů skočit,
někdy i v některé vsi koláře s kovářem shánět.

„Tak jdi do Písku, jdi ještě dnes anebo zítra
časně ráno a kočár si prohlédni. Stojí v radnici,
na zadním dvoře v kůlně pod plachtou si hoví.“

„Ne tak, pantáto. Mám-li jeti, kočár musí sem
— sem do Hradiště a k nám na dvůr. Tu já před
vašima očima jej rozeberu a zase složím, namažu
a vystrojím. Seno navážu, ovsa naměřím, kolomaže naberu, a vy povíte, kam ve voze vše uložím. — Potřebuji vaší rady na poprvé nejvíce,
vy mi všecko ukážete, povíte.“

„Tak tedy hoď chomout na Dobráka,“ skoro
mrzutě poručil Kovanda a šel do světnice natáhnout si boty. Sám potom na koně si sedl, pohodlně z dýmečky si pokuřoval a klátil se k Písku.

Na samu už noc přivlíkl z Písku kočár pana
guberniálního rady. Bouřil a duněl ten prázdný
vůz po nerovné návsi tak, že se Dobrák cestou
ustavičně ohlížel, co to asi vleče za sebou. I lidé
ve vsi vybíhali leknutím před stavení, neboť si
myslili nejinak, než že to jede — Pán Bůh nás
chraň — k ohni stříkačka.

Cimbura vypráhl Dobráka a potom se vrátil
k vozu. Spráskl ruce nad ním a hlasitě se divil:

„I to tě podivná bouda.“ Vidíval přece po městech kočáry, ale všecky už lehčí, novější, než byl staromódní, inventární kus českého královského
gubernia. Uprostřed mezi předními a zadními
koly jako dvě obruče vydouvala se mohutná kožená pera a na nich na čtyřech silných řemenech visela veliká zasklená skříň, pohodlná, opatřená
sedátky měkce a kypře vycpanými. Jako korunu
nesla skříň nahoře ozdobnou galerii — místo to
určené pro zavazadla a za ním mezi zadními koly leželo prkénko pro lokaje.

Tu noc chtěj nechtěj musil tento panský kočár
ztrávit v Kovandovic kůlně v sousedství prkeňáku
a žebřiňáku. Ale časně ráno vytáhl si jej Cimbura
na světlo boží a podrobil důkladné a odborné prohlídce.

Popadl za každé kolo a zatřásl jím, každý paprsek v něm prohlédl, neviklá-li se ve hlavě nebo
v loukoti, ráfy ohmatal, a proklepal i nápravy a
spojení vozu, ozkoušel přezky, neušel mu žádný
šroubek a nepřehlédl žádný hřebík. Tu a tam
kladívkem udeřil, kleštěmi přitahoval, co uvolněno a vyvikláno. Do luceren nové svíčky nasadil, za kočár na prkénko naložil celou kupu pevně
svázaných otýpek sena a na kozlík hodil si pytel s ovsem.

Sváteční postroje koňské visely v přístěnku na dřevěné rohatině. — Mosazné přezky a mísky, kroužky a nýtky leskly se na nich jako zlaté, když je Cimbura vynesl ven a rozložil na dlouhém
bidle. Všecko řemení čistým tukem znovu namazal a znovu spjal, každé spojení, ať šité neb na
přezku, prsty ohmatal a v rukách vyzkoušel.

Na konec vyvedl koně. Bez ohlavů, jen tak pustil je ze stájí. Jako vítr vyrazili ze dveří a prohnali se dvorem. — Zálibným okem hleděl na ně oknem hospodář: „Hle, nejsou ve vsi koně, jež by se mým rovnali,“ řekl hrdě.

I selka s dítětem u prsou přistoupila k oknu,
přitulila se k muži a s tichou radostí hleděla na
prohánějící se spřežení. Hleděli i na Cimburu,
který si s koňmi hrál v té chvíli jako s dětmi.
Předbíhal se s nimi, podlézal je, nohy jim zvedal
a prohlížel, tlamy otvíral, do očí jim hleděl a
hřívu zaplétal. Koně radostně řehtali, veliké, široko rozevřené nozdry se jim chvěly, jak blaženě
pofrkávali, oči hleděly bystře a zašpičatělé uši
stály vzpřímené a kupředu pozorně obrácené
jako dva kornoutky.

„Jsou rychlí a ohniví,“ vyvyšoval hospodář
před ženou jejich vlastnosti, „jako jeleni, jsou
zdraví a proto laškovní a hraví, srst jejich jest
hladká, krátká a grošovitá. Hleď, vzkřiknu“ a Kovanda otevřeným oknem zavolal: ‚Divoká!‘ — a
kobyla se obrátila, pozdvihla hlavu, a když spatřila
sedláka, skokem přiběhla k oknu. „Vidíš, jak je
krotká a chytrá,“ pokračoval Kovanda ve své
chvalořeči, „má dobrou paměť, jako pes je přítulná a věrná,“ podrbal ji po hlavě a poplácal po
ušlechtilé šíji. Selka podala jí oknem skývu chleba.

U vozu zapřahal už Cimbura Dobráka a vzkřikl
teď na Divokou.

„Jdi jen, jdi,“ propouštěl ji sedlák a ta jako
ovečka rozběhla se ke kočáru a postavila se věrně
po bok Dobrákův.

I na ní čeledín oslušel sváteční postroje —
postraňky i návojníky měřil a konečně do rozpěrek koně zapřáhl. On sám poslední vyšvihl se
na kozlík a před očima hospodářovýma třikrát
dokola klusem dvůr objel.

„Dobře,“ kývl tento hlavou, „k večeru veď koně do kovárny překovat a pak do řeky vybrodit.“

A než noc tmavá křídla rozložila nad krajem,
veškeré přípravy skončeny. Byl připraven vůz i
koně i sám Cimbura. Tichým, zdravým spánkem
oddychoval a odpočíval celý statek Kovandův…