Jan Cimbura/První část/VII
Královské zemské gubernium sice v Čechách
roku 1849 zrušili, ale pouze na papíře. Trvalo to
ještě několik let, než se vžila nová instituce, nazvaná c. k. místodržitelství. Zvykovou setrvačností vedeni, lidé dále jako předtím, když písecký magistrát byl zároveň soudem, titulovali pana radu
bud ‚pane magistrátní rado‘ nebo ‚pane rado guberniální‘ a odvolání ve sporných záležitostech
civilních i trestních dál putovalo do Prahy k obecnému soudu apelačnímu, k jehož zasedání—jednalo-li se o při projednávanou u magistrátu — vypraviti se musil po každé i příslušný magistrátní rada. Z magistrátních radů stali se pak místodržitelští radové a krajští hejtmani — města a obce dostaly samosprávu — zeměpanské úřady se oddělily, ale do Prahy jezdívalo se tak jako předtím.

„Jede k apelaci,“ říkali lidé, kdykoli pan rada
vypravoval se na cestu do Prahy. A na takovou
cestu chystal se i krajský hejtman písecký pan
František Karel Miltner. Byl to člověk na výsost
vzdělaný a ušlechtilý, úředník svědomitý a vlídný,
na kteréhož dosud na Písecku a všude, kde působil — na Smečně, ve Slaném a jinde, s láskou i vřelostí vzpomínají… Pěstoval vedle svého povolání se zálibou starožitnictví, sbíral mince, staré zbraně, knihy a listiny, obíral se historií a vřele přál si podporovati Museum Království Českého. Na Prahu se vždycky těšil a v kroužku českých
vlastenců byl po každé milým a zvláště vítaným.

Tentokrát vzal sebou i svoji paničku, protože
vezl do Prahy svého staršího syna Jindřicha
Otakara, jenž zdědil po otci lásku k archeologii,
stal se musejním asistentem, pomáhaje Janu Erazimu Vocelovi pořádati v Praze musejní sbírky. Pečlivá maminka sama chtěla vybrati milému
synkovi byt a upravit mu tam hnízdečko…

Ale celá rodina i s panem radou hověla si ještě
klidně v prachových peřinách, když už ve statku
Kovandovic v Hradišti dávno všecko bylo na
nohách. Hned ráno před čtvrtou první vstával
Cimbura… Hustá mlha ležela ještě na všem a on
už nasypal koním ovsa a při lucerně pozorně a
důkladně je hřebelcoval, hřívy a ocasy zapletené
rozplétal a pročesával — pak je napojil a naposled plné jesle vonného sena jim naložil. Tichým,
spokojeným hlasem bručel si při tom svoji jitřní
písničku místo modlitby. — Teplý, spánkem osvěžený radostně pak přistoupil ke studni. Hřídel dřevěného rumpálu zaskřípala, a Cimbura navážil si plný okov křišťálové vody. S chutí ponořil do ní hlavu i ruce, jako ryba zašplíchal vesele,
bujně chladící vodou a jako dítě blaženě se usmál.
Znovu a znovu nořil do vody hlavu, svalnatý krk
a prsa. Otřásl se konečně, utřel, učesal se a zbožně pokřižoval. Po páté hodině vešel do světnice. Tam už selka vařila snídaní. Cimbura se v komoře oblékl do svátečních šatů a vybral si koňské parádní pokrývky.

Na nebi již hvězdy bledly, ptáčkové se probouzeli a země šedala se už prvním podzimním mrazíkem.

„Bude krásný den,“ prohodil Kovanda, vycházeje nyní po snídaní s Cimburou do stáje, „řeku
se paří a mlhy padají k zemi.“

„Pěkně bude—dým jako šňůra sloupá k nebi,“ přisvědčil čeledín a zrakem bloudil po hradišťských střechách – jako by je na rozloučenou chtěl tím zrakem obejmout a políbit.

Odpočatí koně na stání už vesele řehtali a nohama netrpělivě hrabali.

„Počkejte, však se dočkáte a nabažíte se — máte
to cestu před sebou a pražské dláždění to nejsou
naše travné, drnovité cesty. — Jenom, Cimburo,
nezapomeň — každý den nohy jim umyj, kopyta
prohlédni a podkovy proklepej, a kdyby se některá viklala, hned kovej, na nic nedbej, kdyby pan rada sebe více spěchal. — Dláždění je kat na
koně,“ napomínal znovu sedlák a horlivě pomáhal do svátečních postrojů koně oblékat. Sám potom první Divokou ze stáje vyvedl a do kočáru
zapřáhl, za ním vyhrnul se Cimbura s Dobrákem.

To už sluníčko vyskočilo nad lesy, promnulo
si oči, zasmálo se zlatým úsměvem jako krásné
dítě a kolem něho zasršela obloha ohnivými paprsky, tenkými dosud jako vlásky, ale kam dopadly, tam ustupoval mrazivý dech noci, šedivý
mráz zvolna jihnul a země vlhkem se černala.

Před zapražené koně poklekl Cimbura a namastil a načernil jim na cestu ještě důkladně
tvrdá malá kopyta. V pumpy umyl si ruce, odvázal modrou zástěru, shodil čepici a nasadil si klobouček. Pak z lípy, co stála na dvore u studny, ulomil si větvičku a zastrčil ji se slovy:

„Abychom na vás nezapomněli.“ sobě dozadu
za klobouk a koním za ohlavy.

„Jenom nezapomeň bič“ usmál se sedlák, znaje Cimburovu slabost jezdili bez biče. Ale Cimbura nezapomněl. Jako žezlo na trůnu stál bič zaražený do koženého pouzdra po pravé straně kozlíku. Byl to takový bič, jaký vídal Cimbura u formanů z povolání. Na pohled zcela obyčejný černý
řemínek s třapečky na návěsce, pouze rákosové
bičiště bylo neobyčejně dlouhé a poměrně silné.
Dolejší jeho část — schována v pouzdru byla
důkladně železem dokola okována, jako by se bál
Cimbura, kdyby jí zmáčkl, že by ji v ruce rozdrtil… Ba i trochu olova musil mu kovář do
rukovítka zaliti…

Cimbura jej vytáhl a podal sedlákovi.

„Dobrý bič,“ pochválil ho Kovanda, švihnuv
jím na zkoušku a potěžkávaje jej v ruce.

„Tak jsi hotov? Nezapomněl jsi na nic?“ — optal se vážně.

„Na nic, pantáto,“ stejně vážně, ale jistě a rozhodně řekl Cimbura a sundal klobouk.

Kovanda vytáhl z kapsy krajíček chleba a rozlomil ho na tři stejné díly. Jeden podal Cimburovi, druhý Dobráku na straně podsední a třetí
Divoké na straně náruční.

„Dej, Bože, aby ses, Cimburo, ve zdraví vrátil,“
řekl při tom.

„Dejž to Pán Bůh,“ — řekl Cimbura a snědl chleba.

Sedlák špičkou biče udělal před koňmi na zemi
tři kříže a podal bič kočímu. — Ten skočil na
kozlík. — Divoká zařehtala — Dobrák zahrabal
přední nohou, Cimbura mlaskl jazykem a přitáhl
opratě. Koně zvedli hlavy a vykročili.

„Provázej Pán Bůh,“ křičela Marjánka z kravína.

„Provázej Pán Bůh,“ s dítětem v náručí stojíc
na záspi, přála hospodyně.

„Pán Bůh dej.“ zavolal Cimbura a otevřenými
vraty vyjel na náves.

Pastýř vytruboval a lidé vyháněli do stáda.

„Pozdravuj Prahu“ — „a Turka na mostě“ —
„a Brunclíka“ — „přivez nám obrázek“ křičeli
za Cimburou, ale to už kočár hučel a bručel a
v jeho dunění zanikaly všecky vzkazy.

„Zdrávi vzkazovali,“ vykřikl na všecky Cimbura a zatočil kloboučkem na rozloučenou celé drahé vísce a vyjel do polí.

Země porosena, jako potem zalitá, pařila se
v záplavě slunce a voněla vlhkem. Kdesi v sadu
anebo na jetelišti hrubý brousek s křikem jezdil po ocelové kose.

Probuzení cvrčkové po mezích v předtuše krásného dne zvědavě vylézali z děr a bujaře křičeli svoje jednotvárné „trp — trp“. Na stromě u cesty usedla sýkorka a několikrát stejnou, stručnou větou optala se: „Cimburo, Cimburo, kampak jedeš?“ Černá vrána roztáhla se na křídlech pod modrým nebem a z plných plic křičela na Cimburu: „Kam, kam, kam?“ — I žáby z kaluže vystrčily hlavičky a zajíkavě, nesměle odvažovaly
se tázati: „Kampak, kampak?“

„I do Prahy,“ odpověděl opět všechněm najednou Cimbura a už si jich nevšímaje, hleděl si koní. Krotil je, zdržoval a mluvil s nimi.

„Jen počkejte — však se nabažíte — jen zvolna
s počátku — zvolna — abyste vydrželi — to
bude horší než se točit na poli anebo klátit se
v prkeňáku. A nač ten spěch? Před sedmou nesmíme být v Písku.“ A koně jakoby rozuměli.
Drobnými, laškovnými krůčky cupali, jako by tančili, dobře živená těla prohupovala se v kříži na štíhlých nohách, hlavami vyhazovali, uzdy
bujností hryzli.

Když na písecké radnici počaly hodiny odbíjeti
sedmou, zarachotil kočár pod okny pana rady.

„Starý voják!“ pochválil si pan rada, „té přesnosti se tam naučil!“ a šedinami prokvetlou hlavou jeho mihly se vzpomínky a zkušenosti nabyté nu komisích se selskými potahy i se samým Kovandou, kterému na hodince právě nezáleželo.

Služky snášely hned kufry a krabice. — Cimbura stoje na kozlíku, rovnal a přivazoval je na střeše kočáru. Sotvaže byl hotov, přišlo i panstvo. Cimbura seskočil, ale ruky, jak bylo zvykem, panu radovi nepolíbil, jenom přál všechněm šťastné a dobré jitro.

„Už jsi byl někdy v Praze?“ optal se ho pan rada — zatím co panička uhnizďovala se ve voze s obšírným košem, plným lahví, masa, chleba i různých drobností, jež cestou pro všechny možné případy mají být hned po ruce. Za ní už i syn si usedl. Jenom pan rada hovořil dosud s Cimburou a pak i s několika pány — snad úředníky
a loučil se s nimi. Ti ještě i do otevřeného kočáru se klaněli a nehnuli se dřív, dokud koně nedali se do běhu.

Zmizel Písek, zmizela, jako by se potopila konečně i věž děkanského kostela a vůz octl se v širém kraji na cestě do Prahy.

Bylo ujednáno až v Milíně se zastavit — dříve
ne. Popřát tam koňům krátkého oddechu, pokrmit je trochu a napojit, aby vydrželi potom až do Dobříše, kde měla být na celé cestě nejdelší zastávka, a pak v jedné túře mělo to jít až do Prahy, kam ať přijedou třeba už pozdě večer, jen když to bude před devátou hodinou, než Újezdská brána se zavře.

S tím rozvrhem úplně souhlasil Cimbura. „Je vidět, ze je zkušený pán,“ chválil pana radu v duchu, obíraje se na kozlíku stále jen cestou a jízdou.
V Miroticích, v Čimelicích a všude v každé obci,
kterou projeli a kde byly věžní hodiny na kostele
nebo na zámku, pozorné si jich všiml, když zjevila
se na bílé silnici zvednutá mýtní závora, po každé
se zaradoval. Mezitím, co pan rada platil, on
pečlivě se vyptal, kolik je hodin — pro jistotu
v rychlosti se tázal, jak daleko ještě mají, jaká
je cesta, není-li křižovatka nějaká, pilně si všímal
sloupů u silnice i nápisů na nich. — I k slunci
zraky otáčel a podle stínu dobu denní odhadoval.

Ale hlavní péče jeho platila koním. S kopce je
přidržoval a citlivě, opatrně podle potřeby brzdil.
Do kopečka nechal je jít úplně volným krokem,
ale po rovině ukázal panstvu, co umí Kovandovy
koně z Hradiště. Mlaskl na ně jen — (biče celou
cestu až do Prahy se nedotekl — ten zahálel a
vlál jako zatknutá žerď s praporečkem na kozlíku) — a koně bystře dali se do běhu.

S počátku jen do mírného, nepravidelného klusu, ale brzy jejich krok se vyrovnal, shodli se, těla jejich se protáhla — hlavy kupředu se vychýlily
a koně, jakoby plavali — v stejném tempu, dlouhými a při tom rychlými kroky klusali po krásné císařské silnici, tvrdé jako mlat a rovné jako stůl.

V Milíně zrovna zvonili poledne, když na náměstí vjížděl kočár páně radův. Ten držel hodinky v ruce a pochvalně volal:

„Umíš jezdit, skoro šest mil ujel jsi za pět hodin, a hle, koní nemáš ani zpocených!“ — Pan rada býval vrchnostenským úředníkem na Smečně u hrabat Martiniců a rozuměl proto i hospodářství a dobytkářství. Viděl Cimburovy koníky
svěží, veselé, — s hlavami pozdviženými a s pohledem jiskrným.

„Snad by doběhli ještě do Dobříše?“

To bylo proti smlouvě. Cimbura se zachmuřil
a jako by neslyšel, skočil s kozlíku ke koním.
Sáhl jim na vpadlé boky, přejel rukou po zavlhlé
— trochu zvednuté srsti, dlaň položil jim na
srdce — uši jim ohmatal a to všecko beze slova.
Jen pan rada mluvil:

„Jsou to jen dvě míle, dvě slabé míle, snad
ani ne celé — tam bychom si pak hodinku přidali — mám tam známé, dobré známé, rád bych si pohovořil s nimi.“

Cimbura v duchu se zlobil. — „Proč to neřekne hned,“ vyčítal panu radovi, „byl bych
jinak jel, koně víc i na rovině šetřil.“

„Aspoň napojit musím,“ řekl konečně Cimbura
nevrle a už rozpínal koním uzdy. Co mu byl
pan rada? Jak by mohl pro něho ošidit svoje
spřežení? Ale pan rada už sám to uznával.

„Nu, napoj tedy a pak jeď za námi — projdem
se, do hospody ani nevejdem. Nevypřahej — a
jak napojíš — přijeď,“ a dal se i s rodinou pěšky
na další cestu.

Bez chleba na cestu sedlák se nevydá. Nevydal
se na ni ani Cimbura. Vytáhl ze šátku veliký
skrojek a postavil se před koně. V ruce maje
důkladný „zavírák“, ukrajoval skývy a střídavě
podával Dobrákovi a Divoké. „To jen zatím —
až v Dobříši – tam počkejte — tam vám to nahradím.“ Podomek přinesl dvě putny vody. Koně žádostivě, dychtivě pili.

„Odkud a kam,“ ptal se podomek a prohlížel
vůz i koně a zvláště koně.

„Pěkné koně — jen ocasy jim ustřihnout a mohou stát v Dobříši v knížecí maštali,“ pouštěl se do řeči. Ale Cimbura spěchal. Věděl, že koni neuškodí napití, běží-li hned, utíká-li zas. Proto jak koně do sucha vypili, už jim uzdy vázal a už
platil. Ze své kapsy diškreci dal a slušnou.

Než se pan rada nadál, bouřil už za ním kočár.
Usedli vesele; ale Cimbura se stále koním omlouval. Jakmile Dobrák cestou do vrchu teskně po
něm se obrátil, už Cimbura ho těšil: „Nu — nu,
divíš se, viď, poledne je a žlab tu není, však on
přijde — a fuj — Divoká — styď se — hlavu
věšet až k nohám“ — a mírně trhl opratí.

Koně po chvíli zapomněli a osvěženi hnali se
zas jako vítr.

Brzy na obzoru zjevila se Dobříš. — Zdaleka
ohlašovala se už temnými, pádnými údery železných hamrů, pak věž i zámek vyhoupl se na obzor,
až celé městečko jako na dlani leželo před nimi.

Ohromné, trojhranné náměstí se otevřelo a
knížecí hospoda, veliká, zájezdní, přijala kočár
ve svou náruč. Nebylo ani půl druhé hodiny s poledne. Pan rada zářil. „Cimburo,“ poklepal mu na rameno, „celému Písku to povím a v Praze
o tom budu vyprávět — z Písku na Dobříš za šest
hodin — sláva tobě i tvým koním.

„Hlavně koním, pane rado,“ skromně odmítal
chválu Cimbura a rychle vypřahal. „Tak, pohovte si,“ a bral s koní dolů i chomouty, provedl je pro jistotu asi dvakrát velikým dvorem a zavedl je pak do stáje. Podomek ujišťoval a zaklínal se, že se o ně postará, aby jen šel a sedl si do
formanky, jedl a pil, jak mu pan rada poručil.

Co Cimbura sám oba koně obsluhoval, sám jim
žlab vytřel a vyčistil, sám ovsa nasypal a čekal,
až jej schrupali.

„V cizím místě nelze věřit,“ myslil si, „což
kdyby jim ho někdo ze žlabu hrst' ukradl a třeba
holubům hodil“ — a lak seděl u koníčků a pokuřoval si, až se nakrmili a teď jen senem zakusovali, pak teprv šel Cimbura sám se najíst a napít.
Cítil vskutku hlad i žízeň.

„Tak ve tři hodiny zapřahej, dříve ne,“ řekl mu
pan rada, když formankou procházel a spatřil
za stolem Cimburu.

Zářil, zrovna zářil pří tom pan rada Miltner.
Sešel se tu s panem direktorem, s panem justiciárem, s panem doktorem a všichni vyprávěli, co nového objevili, kde kopali, co v šachtách na
Staré Huti a jinde havíři vykopali, vzácnými
kusy starých mincí se chlubili, narychlo pro ně
domů posílali anebo sami si je přinášeli, aby jim
je pan rada určil, ocenil, nápisy přečetl. Ve svém
živlu byl a těžko se loučil.

„Nemít zítra úřední jednání, zůstal bych, rád
bych zůstal, od srdce rád, ale užiji pozvání a na
zpáteční cestě se zdržím, přes noc zůstanu a
pobesedujeme si.“

To už Cimbura přešlapoval jako na trní kolem
kočáru v dlouhém klenutém průjezdu. Domovník
mu podrobně popsal cestu i vrchy i lesy, kterými nutno jeti. „Pět mil je do Prahy a pět hodin třeba jeti a dobře musí koně běžet“

Cimbura svraštil čelo, když konečně hodně po třetí, po dlouhém loučení a ujišťování, ve čtvrtek že se budou v Dobříši najisto těšit, směl vyjeti.

Ani dost málo ho netěšil nádherný zámek, ani krásný děkanský chrám, ani park, o kterém mu s vážnou tváří povídal podomek, že je takový, „jako Šenprůn ve Vídni“, ani ohromné rybníky. Ani se neohlédl po té velké kráse a jen ujížděl dál ku Praze.