Výbor z Květů zla II./Zapření sv. Petra
Co asi dělá Bůh z těch anathémů shluku,
jež k drahým Serafům se vznesou den co den?
Jak tyran, vínem již a masem přesycen,
on usne v rouhání těch strašných sladkém zvuku.

Ty vzdechy mučených a smrtí ztrestaných
jsou bez vší pochyby opojná symfonie,
že přes tu všechnu krev, již k rozkoši své pije,
se nenasytilo až dosud nebe jich!

— Ach, vzpomeň, Ježíši, na Olivetské sady!
Tys, kleče v prostotě své k tomu ruce vzpial,
jenž ve svých nebesích se v zvuku hřebů smál,
jež vrážel bídný kat v tvé živé maso všady.

Kdy zřels, jak plivají v tvář tvojí božskosti
ta těla otylá z všech kuchyň, zpitých stráží,
a cítil, hlouběji že vždy se trní vráží
v tvou lebku, v útulek nesmírné Lidskosti;

když tělo zlomené svou děsnou tíží k zemi
tvé ruce natáhlo, jež zloba rozpiala,
a s čela bledého krev s potem kapala,
a když jsi postavou jak terč byl přede všemi,

zda snil jsi o krásných a zářivých těch dnech,
kdy’s přišel vyplnit ty věčné sliby nebe,
v hřbet tiché oslice kdy posadili tebe,
a střeli haluze a květy v cestách všech?

Když bič svůj vztahoval jsi bídné nad kupčíky
a v srdci naděj ti a smělost kypěla,
když pánem konečně jsi byl. Zda nespěla
v bok tobě výčitka dřív, nežli ostří píky?

— Ó, jistě spokojen a rád bych odešel
já ze světa, kde čin již není bratrem snění;
žít s mečem kdybych moh’ a zhynout v mečů znění!
A Petr, Ježíše když zapřel, dobře měl!

de:Die Verläugnung des hl. Petrus
fr:Les Fleurs du mal/1861/Le Reniement de saint Pierre