Pravý výlet pana Broučka do měsíce/XI
(Koncertní síň. — Chvalný obyčej v měsíčních koncertech. — Samovražedné myšlénky pana Broučka. — Básník posledního řádu. — Měsíční hudba. — Nadpozemské zařízení měsíčních uší. — „Bouře“. — Mořská nemoc. — Pan Brouček prchá znovu.)

Náš hrdina vrazil do prvních pootevřených
dveří a rychle je zavřel za sebou.

Poznal, že vnikl do parterru nějaké koncertní síně, naplněné již četným posluchačstvem. Vrhl sebou na jediné dosud prázdné sedadlo v poslední řadě.

Tu přistoupil měsíčan v jakési fantastické
livreji a vztáhl k němu pravici.

Biletář! pomyslil si pan Brouček. Chce bezpochyby
vstupné.

Nepotřebné papírové peníze byl za povětrné jízdy
rozezlen odhodil za hodinkami. Vytáhl tedy
z kapsy zbylý střibrňák a podal jej biletáři.

Ten vzal stříbrňák levicí a prohlížel jej vrtě hlavou.

„Snad ani stříbro na měsíci neplatí? Či
snad je vstupné vyšší?“ ptal se pozemštan.

„Do našich koncertů neplatí se žádné vstupné,“
odvětil měsíčan. „My sami naopak platíme každému
navštěvovateli tento peníz.“

A vtisknul panu domácímu do dlaně velikou
zlatou minci, kterou držel v natažené pravici.
Chtěl mu také vrátiti stříbrňák, ale Brouček
máchl rukou: „Nechte si to za diškreci, na památku!“
Poslední slovo pronesl dojemným tónem.

Co mi jsou platny peníze, když tady za ně
nedostanu nic, pranic, čím bych ukojil svůj hlad!
vzdychal. Zpráva o měsíční výživě vůní a rosou
uvrhla jej do propasti čiré beznaděje. Hrozná
ta zpráva zaměstnávala všechny jeho myšlénky.
Již si hrubě ani nevšiml nového krásného zařízení
měsíčního a nepřemýšlel, mělo-li by se vyplácení
dukátů navštěvovatelům koncertů zavésti
také na zemi.

Hleděl s hrůzou vstříc neodvratné blízké
smrti. Ajbišovými kořínky a sladkým dřevem se
neuživím — žaloval nebesům — a než bych pil
rosu, to uvrhnu se raději po hlavě do některého
měsíčního kráteru!

Z těchto samovražedných myšlének vyrušil
jej soused, měsíčan chatrného zevnějšku.

„Tys jistě ona pozemská rarita, kterou se
Čaroskvoncí každému na potkání chlubí,“ pravil. .
Nevypadáš, jako by se ti u nás na měsíci příliš
líbilo. Ba, věru, jsou tu bídné, ničemné, zoufalé
poměry. Všechno všudy shnilé a převrácené.
Vezmi na příklad literaturu — já jsem básník —“

Byl to asi věštec posledního řádu, nebot
neměl na sobě ani ornát ani talár, nýbrž jen
jakousi ošumělou kostelnickou komži.

„— jsem básník a mohu ti nejlépe posvítit
na děsné naše poměry literární. Naše písemnictví
je nejbídnější na světě. Jen dětinské blábolení
a směšná naivnost. Po vrcholu našeho Parnassu
belhají invalidi a nedochůdčata. Ovšem je na
měsíci také tu a tam nějaký talent“ — básník
vztýčil hlavu — „talent, jemuž ti zdejší ničemnou
kritikou chválení velikánové nejsou hodni rozvázat
řeminky obuvi: ale ten se odstrkává, umlčuje,
zašlapává, ubíjí hmotně i mravně. Pro toho nejsou
tučné sinekury a prebendy jako v tomhle Chrámu
Neumění našeho čistého mecenáše —“

Ba věru, čistý mecenáš, který dává u své
tabule jen vonět ke kytičkám! potvrdil trpce
v duchu pan Brouček. Takhle bych dovedl i já
sám být mecenášem!

„ — našeho čistého mecenáše,“ pokračoval měsičan, „který
zahrnuje svou přízní všelijakou chamraď,
jen když mu řádně umí pochlebovat,
podknrovat a tančit podle jeho noty. Žádny cti
své dbalý talent se k takové ponižující roli nezahodí. To krásný ten mecenáš arci ví a proto
básníku, jakým jsem na příklad já, své podpory
ani nenabídne. Ostatně kupuje si mecenášskou
glorii zpropadeně lacitio. Onehdy byl jsem od
něho pozván k tabuli, a víš, co jsme měli?
Trochu vyčichlých fialek a náprstek odstálé rosy.“

Pan Brouček pohodil jen hlavou v zoufalém
smíchu.

„Vůči takovým poměrům pochopíš, pozemšťane,
proč vůbec už nic nepíšu a proč hodlám
svou harfu navždy pověsit na stěnu. Stanu se
bezpochyby kritikem. Počkej, pak dám těm nafouklým
nulám! Číst je proto nemusím, neboť
u nás stačí kritikovi úplně, pohlédne-li na titulní
list. Víš, nečtu od našich básníků ze zásady
ničeho — kdož by zabíjel čas takovými jalovými
nicotami?! Raději si někdy poslechnu koncert —
arci jen k vůli tomu mizernému dukátu, který
se platí za návštěvu,“ skončil pessimista s trpkým
úsměvem.

Musil skončit, poněvadž hudebníci začali
ladit své nástroje, kterýžto přípravný výkon
působil již takový bluk, že nebylo slyšeti slova.
Jen křiknutím do ucha mohl soused panu Broučkovi
ještě vysvětliti, že je na programu ohromná
skladba „Bouře“ od slavného Harfobora Hromného.

Pan Brouček zadíval se na spoustu hudebníkův
a zpěváků, která se tísnila na prostranném
podium v pozadí síně. Nevěděl, čemu se ma více
diviti, zda nevídaným útvarům přerozmanitých
nástrojů hudebních: basám, jejichž bohatě vyřezávané
hlavice představovaly bizarní obličeje jako
přídy divošských člunů, harfám v podobě apokalyptických
nestvůr, obrovským troubám majícím
tvar stočených hroznýšů s rozšklebenými tlamami
a p., či fantastickým krojům či konečně úžasné
pohyblivosti a pružnosti měsíčních koncertistů.

Tot bylo spíše představení Foitesů nežli
koncert. Kapelník dával takt nejen hlavou a rukama,
nýbrž i nohama a celým tělem, flétisté táhli se
za svými flétnami, jako by měli gummové krky,
pianisté hráli tak divoce, že nejednou ruce jejich
octly se na pedálech a nohy tancovaly po klávesách,
houslisté třepetali smyčcem a hlavou jako
posedlí, že dlouhé jejich vlasy a potrhané žíně
jen jen se kmitaly kolem, zpěváci a zpěvačky
kýklali hlavami, točili krky, zmítali sebou jako
tančící hadi, svíjeli se hrozně, zkrucovali ústa
a zraky nevídanym způsobem. — Zkrátka, byl
to gymnastický rej, že z něho přecházel zrak.

A což teprve sluch! „Bouře“ se rozburácela
a byl to vřesk a třesk, skřípání a bouchání,
klinkot a řinkot, halas a tartas bez míry a konce,
chvílemi tak strašlivý, že pan Brouček zacpával
si uši. Vzniklo v něm přesvědčení, že sluchové
ústrojí měsíčanů musí být úplně jinak zařízeno
nežli naše pozemské. Neboť nejen že posluchačstvo klidně snášelo tu pekelnou vřavu, nýbrž
tvářilo se ještě k tomu, jako by poslouchalo
hudbu andělských kůrů. Pan Brouček vida ty
nadšené tváře a blažené slzy kolem, nadarmo
snažil se zachytiti v tom hlomozu špetku krásy.
Vše zdálo se naopak vypočteno, aby natahovalo
sluch na skřipec a ducha ubíjelo děsnou nudou.
Byla to jediná zvuková poušf, nekonečná, úmorně
jednotvárná, bez jediné zelené oasy.

„Provozují-li také andělé v nebi podobné
symfonie,“ vzdechl si pan Brouček, „to chci se
raději smažit v nejhlubším pekle!“

Dostával skutečně z té „Bouře“ mořskou
nemoc. Vrtěl sebou zoufale, proklínal skladbu i
skladatele, umíral dlouhou chvíli — a pořád,
bez ustání, bez konce valily se naň jednotvárné
vlny té ohlušující potopy …

Nemohl, nemohl to již déle vydržeti. Jako
ďasy štván vyběhl ven z koncertní sině.

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom I/XI