Zcestí/Vědoucí
Pachuti mládí, kdo tě žije,
zůstane mu již na ústech
zvrácená, strašná nostalgie
po otvorech, jež zašil steh.

Nebyl tam domov? Neřekli to
ze všech dob sebevrazi nám?
A srdci bude věcně líto
a ustýská se. — Začínám.

Stavěli věž a dostavěli
a spadla. Bože, to jsi žil!
Katastrof Bože, mistře skvělý,
který jsi hrůzu založil!

A musíme, byť bez naděje,
musíme běžet za mysem.
Pachuti mládí, co se děje,
než krutý zázrak? — Skončil jsem.

18. II. 1941.