Ottův slovník naučný/Abstraktní
Abstraktní (z lat.), , odtažitý. Když od předmětu složeného jednu složku v myšlénkách oddělíme a ji sobě samostatnou představiti hledíme: povstane pojem, jenžto vzhledem k onomu předmětu sluje a. (notio abstracta). Tak »strom« jest pojem odtažený vzhledem k »zelenému stromu«, a rovněž tak »zeleň«. Rozeznávati tedy složky na něčem, vytýkati a pojímati některou z nich o sobě zvlášť, jest  čili . Slovem »« značí se pak buď výkon sám, tedy  anebo výsledek jeho, právě pojem odtažený čili . Připojíme-li však, opačným směrem jdouce, k pojmu hotovému složku novou, k pojmu »strom« na příklad znak »zelený«, určíme jej blíže, obmezíme či determinujeme jej. Pojem takto povstalý, totiž pojem determinovaný má více znakův, i představujeme si věc tak, jako by znakové tito na jednom místě byli srostli, pročež pojem determinovaný sluje též pojem  čili  (notio concreta) Tak »zelený strom« rovněž i »lípa« jsou pojmy srostité vzhledem ke »stromu«. Patrno, že rozhodnutí, zda pojem jest a. nebo konkretní, jest něco vztažitého. Týž pojem může býti a. vztahem k jednomu, konkretní však vztahem k druhému pojmu; »strom« jest a. vztahem k »lípě«, konkretní vztahem k »bylině«. Věta o vztažitosti této má platnost v určitých mezích, pokud odtahováním postoupiti lze až k pojmům jednoduchým, určováním pak až k pojmům jedinečným. Každý pojem tkví někde mezi těmito dvěma kraji, jest více méně a., či jak říci lze, abstraktnost má stupně.

Jednotlivý předmět čili , ve zkušenosti nám se zjevující, jest nejkonkretnější ( lípa). Odtáhneme-li z celého množství jednotlivin to, co na nich znamenáme společného, tedy podstatného, obdržíme pojem  či  (generální), , z jednotlivin určitých, na příklad nejdříve obecný pojem »lípa«, – pak z »lípy, jabloně, buku, jedle« obdržíme obecný pojem »strom«, pak »bylinu« atd. I lze si vysvětliti, proč oba názvy, odtažený a obecný, tak se sblížily, že je skoro za totožné pokládají, jako by mezi odtaženinou a obecninou, pak mezi srostlinou a jednotlivinou nebylo rozdílu. V mluvnici však ujal a ustálil se jiný způsob; onať zove odtaženými jen ty pojmy, které vytýkají nějakou vlastnost nebo pouhý vztah předmětův, obyčejně pomocí jména podstatného, na příklad . Dle logiky tedy, jakmile pojem jest obecný, jest tím samým už a.; dle mluvnice naproti tomu týž může býti 1 konkretní, když totiž znamená ne vlastnost, nýbrž předmět, podstatu, na které vlastnost se jeví. V tomto názvosloví »zelenost« byla by sice pojmem a-m, »strom« však pojmem konkretním, tak že lze rozeznávati: 1. konkretní jednotlivinu, na př. ; 2. konkretní obecninu, na př. ; 3. odtaženiny vůbec, na př.  neb . Rozdíl proti logice jest, že dle ní 2. třída spadá do 3. třídy, že »strom« jest také odtaženina.

Tato kolísavost v užívání názvu a. trvá posud, ale neshody odtud plynoucí z části odčiňují se tím, že jest aspoň v určité meze uzavřena; neurčitost totiž ihned zmizí, vytkne-li se, v kterém smysle, v logickém nebo-li v mluvnickém, názvu onoho užíváme.

Slovesa »abstrahovati« užívalo se dříve jakožto přechodného s akkusativem, říkalo se tedy: , čemuž také přiměřeno bylo užívání participia odtud vzešlého (abstractus, odtažený), jakož i psychologická okolnost, že pozornost soustřeďuje se právě na znaky společné, tudy silněji vynikající ( zřetel k nim, přihlížeti k nim či  na ně). Od času Kantova ujalo se jiné užívání: , totiž zřetel  od znakův nestejných, nehleděti k nim (nýbrž k společným), jako když na příklad pravíme: »Při obrazci mathematickém abstrahujeme od jeho barvy a přihlížíme pouze k jeho tvaru« a p. Ač tento způsob mluvy rozšířil se i do jiných jazykův, a my též bez povšimnutí ho pominouti nesmíme, nelze si tajiti, že změna ona není zvláště výhodna.

Zjednávání pojmův a-ch stará psychologie připisovala zvláštní mohutnosti duševní, jež uváděna různými názvy, jako , mohutnost , mohutnost  (myslivost) a p.

Nebylo to nic jiného, nežli že se ustanovil souhrnný název pro celé množství podobných úkazů duševních, pojem tento se zvěcnil a učinil silou, zde silou  či  (Abstractionsvermögen), jakoby tato byla částkou duše samé, ano přímo zosobnili ji, jako to učinili i s jinými mohutnostmi (bajesloví v psychologii). Nová psychologie čelíc proti upřílišené nauce o mohutnostech snaží se, aby činnost abstrahovací převedla na psychologické zákony a vznik i vývoj odtažených pojmů vysvětlila. Práci té věnována jest veliká čásť theorie psychologické; ze vzájemného působení představ hledí jako jiné úkazy vyvoditi i abstrakci. Z každého názoru zůstane v duši obraz, a setká-li se několik obrazů v něčem sobě podobných, sesilují se stejné složky jich, objasňují se a vynikají, kdežto částky protivné si navzájem překážejí a se zatemňují; tak znenáhla povstane obraz povšechný (psychologisches Gemeinbild) čili , který obsahuje jednak místa vynikající, jasnější, jednak místa temná, v pozadí zapuzená. Ale rozhraní mezi nimi jest neurčité a kolísavé; představy zatemněné přece stále se v popředí tlačí a brzy ta, brzy ona k jasnému stupni povznáší. Tak z názorů lípy, dubu, javoru… sesilováním podobných a zatemňováním protivných složek povstává povšechný obraz, ale neurčitý a kolísavý. Této kolísavosti učiní konec přesné určení, více méně úmyslné, co do obrysu se pojmouti má vylučujíc vše ostatní, – z kolísavého obrysu stane se pevný , v našem případě »«, při kterémžto slově obyvateli jiného pásma na mysl vtane jiný obrys, ale úlohou zůstane, mysliti si jen co pojmem udáno jest. K tomu jest potřeba vyššího vývoje duševního, úmyslného řízení činnosti k jednomu bodu, a proto abstrakce značí jiný stupeň ducha než vnímání nebo čití pouhé. Abstrakci nelze převésti na činnost smyslů, a jestliže Laromiguière (dle Franckova slov., str. 6.) čidla nazval »stroji k abstrakci«, má výrok jen tolik pravdy do sebe, že smyslové nám dávají látku, na níž abstrakci provádíme. Zvíře má někdy stroj mnohem lepší (sup ) a přece neabstrahuje, aspoň ne tak dokonale jako člověk.Otázka, pokud zvířata abstrahují, splývá s otázkou, zda mají rozum a řeč, tím více, čím spíše jádrem rozumu činí se abstrakce a tato podmínkou řeči.

Z toho dále lze odpověděti na otázku,  v mysli existují všeobecné pojmy. Existujíť tam jakožto obrysy; neboť pojem vyslovuje pouhý požadavek, jemuž vyhověti máme. My sami na sobě , odstraniti zvláštnosti a rozdíly, a rysy společné osamotiti, abychom je myslili čistě. Pojem jest logický ideál, jemuž se blížíme; zcela ho dosíci nelze, utlumené představy vznášejí se kolem prahu vědomí, reprodukce všemi směry se vzbouzejí a překážejí úplnému uskutečnění uloženého ideálu. Je musíme stále zapuzovati a pozornost jen k onomu vzorci obraceti, což žádá skutečné práce a sílu tráví. Proto a. myšlení jest namáhavé; ale za to zase  pojmem zahrnuje celé množství předmětův jednotlivých, a co o pojmu vytěží samém, má platnost pro tyto všechny. Pojem jest jakási poukázka nebo výzev, co si mysliti máme, jest skratka (abbreviatura) a poslední výtěžek několika řad představovacích. Proto nejpravěji pojem se vydaří, když úmyslná činnost přistoupí k oněm dějům duševním i nevědomky probíhajícím. I lišíme abstrakci bezděčnou (prostě psychologickou) a úmyslnou (noetickou), kterou podnikáme za účelem pojmu vědeckého. Tuhost pojmu takého proti živému, totiž měnlivému obrysu jest zvláštní předností jeho. Takými pojmy a-ími mysliti značí vlohu vědeckou. Abstrakce v tomto místě vede k zjednodušení pojmů i problemů, a jen takové možná rozřešiti, ač trudno jest ony odtahováním zjednodušené pojmy na mysli udržeti a všechny vedlejší, nahodilé a měnlivé příznaky zaháněti. Tak v arithmetice máme čísla a. totiž nepojmenovaná, zjednodušená proti číslům pojmenovaným, tedy konkretním, a oněmi a-mi operujeme, vyhledáváme-li zákony čísel. V geometrii obrazec též jest a., an obsahuje pouhý tvar a všechny ostatní příměsky, jakost povrchu, barva, tloušťka a p. zapuzeny jsou. V mechanice, v nauce o strojích, první případy, které řešiti můžeme, jsou nad pomyšlení zjednodušeny, právě rozhodnou úmyslnou abstrakcí; tak na příklad zákon o rovnováze na páce má platnost jen o takové páce, která jest pouhou, tuhou přímkou, bez váhy a tloušťky, a jen podstatné znaky z konkretních pák obsahuje, tedy o páce a., již také zovou mathematickou neb ideální a p.

Z případů zjednodušených, ve zkušenosti se nezjevujících, tedy a-ch, ale rozřešených, osnujeme pak případy složené a dovedeme rozřešiti i tyto; kdo porozuměl oněm několika jednoduchým strojům, prohlédne i nejsložitější. Výpočet dráhy vrženého těla děje se na případě a-m, kdež odpor vzduchu, objem i tvar těla, úplně se zanedbává a jen jediný těžký bod v prostoře vzduchoprázdném do počtu bere; ale právě proto a jen tehdy výpočet se zdaří a dá přesný a. výtěžek. Účiny zanedbaných oněch činitelů teprve v zápětí se dodávají jako opravy výtěžku a-ho. Rovněž tak se děje a dodatečně opravuje výpočet drah nebeských. Nejinak v naukách filosofických; logika i ethika počínají případy abstraktně jednoduchými, ale řeší je skutečně, a tak vědy vůbec mají zdárný počátek jen tehdy, když jejich základy čili elementy jsou průhledně a. a tudíž řešitelné případy, obsahující jen hlavní věc každé otázky. Nemůžeť duch náš přistoupiti ku případům složitějším nežli přes jednoduché, a tyto mu nejsou dány ve zkušenosti, tyť si musí opatřiti odtahováním ze zkušenosti. Abstrakce jest tedy počátkem vědeckého řešení, jest jedním světlem v tajemnou dílnu myslícího ducha našeho.

Ve které nauce zavedeno řešení případů a-ch, tam položen základ k vědeckému utváření jejímu; ale spolu patrno, že to může se díti toliko na případech nejjednodušších, které ve zkušenosti dány nejsou. Adjektivum se pak přenášívá s látky, kterou se věda obírá, na ni samu; i mluvíme o vědách a-ch, jako jest na příklad mathematika, logika a j., a klademe je proti naukám, které obírají se celými předměty zkusnými (konkretními), popisujíce, líčíce, vypravujíce, a tedy podobnou metonymií ony samy nazvány jsou  vědami.

Vysvítá nyní, proč dvojsloví »a. a konkretní« v tolikých příležitostech se vyskýtá, při čemž také mnohá nedorozumění vznikají a spolu odhadování toho či onoho členu se přiměšuje. Odtaženiny bývejtež nejen subtilné, nýbrž, kdy vztah ku konkretním předmětům se ztrácí, i přemrštěné, mlhavé, prázdné, jednostranné, mrtvé proti živým a názorným srostlinám: to vše týká se jen jednotlivých případů; avšak abstrakce sahá dále a má své stupně, k nimžto zříti jest, tak že o jakési absolutní přednosti konkretních výrazů nemůže býti řeči a každý soud o abstraktnosti jakožto vadě s velikou výhradou jen připuštěn býti může. Je-li představování konkretní krásným, jest vědecké přesným a toto k místu přichází pojmy a-mi. Bez útvarů odtahováním povstalých nebylo by vědy.

Abstrahovací činnost jako jiné činnosti duševní znenáhla se vyvinuje z počátků skrovných k větší a větší dokonalosti, zajisté však později než paměť a obrazivost. Vychovatel má příležitost, stopovati vývoj tento, jej podporovati a volným postupem vzdělávati, poněvadž jakož ovšem pojmy a. jsou nezbytným prostředkem všeho vědění, tak i předčasné vpravování jich nemístné ano škodlivé jest. Neboť čím více abstrahujeme, tím více pojem vzdaluje se názoru, a tudíž u vyučování hřešiti se může proti čelnému vodítku názornosti, jako zase na druhé straně přílišné a nucené všeho znázorňování činí prostředek hlavní věcí, v pouhou hříčku a přítěž se zvrhá a postup myšlénky jen zdržuje. Když pak skutečná potřeba pojmův a-ch nastala, musí činnost rozumová dobře se ohraditi proti přehmatům obrazivosti a každé z nich pravou její oblasť vyměřiti; sice nastane bájení na místě myšlení, a. pojmy se zvěcňují a zosobňují (mýthologie a ideologie). U dítěte můžeme stopovati pojmy a., kdy ono počíná užívati slov, totiž mluviti. Mluva však jest úkon ducha spolkového, a od něho tedy jednotlivec přijímá onu podporu všeho odtahování, tak že abstrakce a mluva jsou v neustálém styku nejužším. Obrys ustaluje se slovem, ale nikoli úplně, tak že se smysl slova po malých troškách pozměňuje; slovo netvoří abstrakci, ale přispívá k vývoji a určitosti její. Mysliti a mluviti není jediný aktus, a chce-li kdo vysvětliti myšlení vzorcem, že to jest tiché mluvení, a mluvení že jest hlasné myšlení, nevysvětlil ani jedno ani druhé. Přese všechnu souvislost mezi nimi nemůžeme přece pokládati, že by jedno z nich bylo na vzájem podmínkou druhého; spíše říci lze, že myšlení jest podmínkou mluvy, mluva však podporou myšlénky. Kdyby mluviti a mysliti bylo jedno, věru bychom jich ani nelišili; v čem se srovnávají, jest na jevě; že se však v něčem liší, nesmíme rovněž z mysli pouštěti. Nesplétati hranice dvou oborův ale lišiti je přesně, jest známkou vědeckosti. Větu »není mluvy bez rozumu« nelze prostě obrátiti, nýbrž dlužno dodati: »není vyššího vývoje rozumu bez mluvy«. Někteří uznávajíce rozdíl mezi oběma. kladou přece časovou shodu jich, že totiž prvotně pojem a slovo současně se zrodí, a že první aktus myšlení  vydal první pojem. Tu se však myšlení předpokládá. Ono prvotné slovo, kořen, bylo v logickém ohledu už a-m, neboť vztahovalo se k mnohým věcem. Slovo »strom« v ohledu grammatickém jest sice konkretní, ale kořen jeho  znamená vůbec něco, co strmí, tedy vztahuje se k více věcem, jest pojem obecný a tudy v logickém ohledu a. Tak přicházíme k poznání, že všechna slova vyjmouc jména vlastní jsou logické odtaženiny (s rozdílem proti grammatice svrchu naznačeným). A poněvadž prý jen to, co  dovedeme, v skutku , říkajíce však,  užíváme, a slov konečně, jakž právě ukázáno, po výtce týká se záhada o abstrakci, patrno, jakou důležitostí vyniká ona v nauce poznavací čili v noetice. Sem náležejí otázky: co jest poznání? v jakém poměru jsou jednotlivý předmět, představa, pojem? jak povstávají představy a z nich naučné pojmy? a p. Z výkladu o abstrakci vychází aspoň zásvit odpovědi. Obecný pojem jest jen něco myšleného, právě odtaženého, jemu žádný předmět ve zkušenosti úplně přiměřen není; ale to jest zrovna předností jeho. Pojmem, pomocí slova zahrnujeme celé množství případů jednotlivých, a tudíž nový znak pojmu zase celému množství onomu přisuzujeme. »Obecnina má jen proto platnost, poněvadž v každé jednotlivině se vrací, a pomocí její vidíme se zbaveny námahy, stopovati jednotlivinu ještě jednou oním pátráním, které bychom podnikali nyní znova, kdybychom ho už dříve nebyli podnikli« – praví Herbart.

Rozum náš mysle, totiž řídě se obsahem svých představ, obdělává danou ze zkušenosti látku, z obrysův plynulých ustaluje jádro pojmové, odmítá rysy pouze nahodilé, určuje obecné a podstatné, a hledí vniknouti ve vnitřní souvislost zjevů, dobývaje takto jednak přehledu přes celé obory jednotlivých zjevů, jednak zevrubnosti a pevnoty v podrobnu. Při tom pochod odtahovací stále spolupůsobí a jest tedy jedním z nejdůležitějších činitelů lidského poznání. Svého konečného objasnění dochází v metafysice i v dějinách filosofie, kde se dovídáme, jak vědění o abstrakci samo vznikalo a obecniny její v pokusích filosofických působily (radost Sókratova nad zjednáváním a vymezováním pojmů, idee jakožto zvěcněné pojmy, nominalismus a realismus scholastický, sebehyb pojmu, dialektická methoda atd.).

Ježto abstrakce s několika stránek objasněna býti žádá, dlužno obrátiti se k jednotlivým naukám filosofickým, běží-li o poučení zevrubnější, a to zejména, co se týče formální stránky, do knih o logice, co se týče skutečného dění abstrahovacího, do knih o psychologii, dále do spisů paedagogických a mluvozpytných, jakož i do knih jednajících o dějepise filosofie, a konečně do metafysiky, zejména do díla Herbartova téhož názvu (díl II., 4. kap. str. 311.: ). Dd.

My Čechoslované, stýkajíce se s Němci, vyniklými pěstováním filosofie nevšedně nade všecky národy novověké, od nepaměti až podnes tak ustavičně a pronikavě, jak nám to již i Fr. Palacký (Dějiny národu čes. I., 1., 12. a 13.) hlásá, přivykli jsme dle nich i a-mu způsobu myšlení a mluvení více než ostatní Slované. Nejpatrněji vysvítá to odtud, že příliš rádi užíváme podstatných jmen slovesných, končících se slabikami ní a tí, dospěvše již na př. i k této větě: Zaslal knížeti v cestě telegrafické poděkování za jeho chování se po dobu povstání,-ačkoli není nic snadnějšího a prospěšnějšího než oznámiti myšlénku jí vyslovenou asi takto: Poděkoval knížeti po telegrafě za to neb z toho, jak se za povstání choval. Tak se dále jeví vada táž u nás a jak se jí vystříhati máme, to vysvítá s dostatek už i z Brusů jazyka českého, vydaných od M. Hattaly (str. 273. a 274.) a Matice české (1877 r. str. 61. do 63. a 1881 r. str. 77. do 80.) H.

Jakož nahoře vysvětleno, rozeznávání a-ch a konkretních představ pro vztažitost svou vyžaduje vytříbený rozum, a to tím více, když rozeznávání to rozličně se jeví v různých oborech vědeckých, jako na př. v logice a v mluvnici. Avšak ježto rozeznávání to ani v mluvnici není ustáleno, kdežto jedněm platí za a., co jiným podobá se býti konkretním (jako anděl, vodník, křik, smích atd.), není radno, aby poučky o rozdílech dotčených přibírány byly do učebnic i pro dítky škol obecných. Ku potřebě té sic nejraději ukazuje se v mluvnicích vzhledem ke krácení kmenových samohlásek v některých pádech (na př. 7. č. j.) při podstatných jménech ve skloňování dle ryba, avšak poněvadž pravidlo v té příčině vyslovené nemá platnosti obecné (srov. Úpa, mouka, houba, chůva, půda, káva, bouda atd – a síla, míra, víra a p.), vyhoví se domnělé potřebě didakticky správněji a snadněji vytčením těch neb oněch slov, než nepravdivým pravidlem založeným na výkladech dětem nepochopitelných. Lp.

Hesla v Ottově slovníku naučném