Ruch (almanach 1873)/Z melodií dělnických


I. 
Jen to mne bolí, když se rozpomenu,
že svatý prápor stojí opuštěn;
kdy vidím sílu činu rozlomenu
a hrstkou chrabrých jest jen obklopen
náš prápor svobody! ten trofej slávy,
nad nějž světějších v lidstvu není víc,
pro nějž slovutné katem padly hlavy,
tisíce spěli smrti vstříc.

Jen to mě bolí, když si rozpomenu,
že smělosť v srdci tiše spočívá
a mnohý nechť i vlast zří utýránu
nečinně v zakoutí si zazívá.

Pryč z roje tmářů! vzhůru lide skokem,
sám svrhni s těla těžké řetězy
a uvidíš, než rok se mine s rokem,
svět zahřmí tobě již co vítězi!

II. 
Kdy zasvitne slunko blaha,
rozvije se něhy květ,
bychom mohli v stínu volném
o volnosti písně pět?

Kdy z přírody té odvěké
prohlášen již bude mír,
aby práva člověčenstva
v nerozdílný vplula vír.

Aby z Betlemské té hvězdy
rovnosti zasvitla zář,
bychom mohli rovný s rovným
pohlédnouti sobě v tvář.

Kdy ta láska všechněch lidí
všecky lidi oblaží:
kdy ta slova „milujme se“
chladná srdce ovlaží?