První mše
Zvon dozněl s věže. Bílým před kostelem
lid vesnice již znenáhla se množí
a viděti jest na zástupu celém,
jak s tužbou ždá, až nový sluha Boží
v průvodě milých vkročí na práh svatý
a čisté lásky duhou obepjatý
svou první oběť v ruce Páně složí.

Za hlasů hudby prosté, pohnutlivé
hle, s malým houfcem kněz tam již se béře.
Ve zraku jasném plá mu štěstí tklivé,
kdy modlitby své ve splnění věře
lid žehná křížem, tichý pozdrav dává;
a v dojetí se každá kloní hlava,
jak vlny sklánějí se na jezeře.

Juž vešli v chrám; lid za nimi se tísní
a kleká na zem vděčnost taje v tváři.
Je volno mu. — Chrám zdoben květů třísní,
kol stěny hoří svící sterých září
a v hrudi všech plá vroucné zanícení. —
V tom rozlehá se klenbou zvonku znění
a mladý kněz už stoupá ku oltáři.

A v chorál varhan lid svou píseň vpřádá…
Oj blaho, radosť vlní jeho duší
a mnohá slza v oko mu se vkrádá,
když chvějný hlas ho v Gloria zas vzruší…
Již vzepěl znovu — v myrhy vonné dýmu
se nesly vírné zvuky k Nejvyššímu,
by splnil v knězi, jich co prosba tuší.

Poezie