V dobách neštěstí
Když v bouři bleskem pohromy
se dubu větev rozlomí,
jenž věky prostřed lesa vzrůstal:
vždy nejbližších kde bratrů řad —
hned obmyká jej odevšad,
by nepad', ale strmět zůstal!

Kdy sdrcen žalem klesá druh —
rád útulný tak přátel kruh
jej před zoufalstvím láskou chrání,
a kdo s ním dříve žili ples,
zas věrně s ním se dělí dnes
o trpký pohár odříkání…

Leč v čas, kdy muži třeba sil,
by s celým světem zápasil
a slavně přestál bouři vnější:
— v ten čas jen slabé ženy ret,
s níž osud spoutal jeho svět,
je oporou mu nejsilnější!

Poezie