J. C. Andersena vybrané pohádky, povídky a báchorky pro mládež a přátele její/Rozdíly jsou ve všem
Bylo v květnu; ještě vál vítr studený, ale křoviny a stromy, pole a palouky ohlašovaly, že již jaro přišlo. Všude bylo plno kvítí od zahrad až k omlazenému háji, kdež máj svůj návrat oznamoval životem malé jabloně. Jabloňka byla toliko jediná ratolesť, posetá všudy a všudy růžovými poupátky, jež se rospukovati počínaly. Jabloňka dobře věděla, jak krásná byla. Takové vědomí bývá u stromu v lupení a u lidí v krvi, a proto jabloňce nebylo s podivením, když panský kočár u ní na cestě zastavil a mladá slečinka pravila, že kvetoucí jabloňka jest to nejpěknější, co oko viděti může, pravila že jaro jest nejkrásnější zjevení přírody. —

Kočí ulomil ratolesť, a mladá slečinka vzavši ji do ruky svým hedbávným slunečníkem stín jí dělala. Kočár vrátil se do zámku, v němž byly vysoké síně a pěkně ozdobené pokoje; u oken otevřených splývaly ze zlatých rámcův čisté bílé záclony, nimiž jarní vánek pohrával; krásné květiny pyšnily se v lesklých průsvitných vásách a do jedné z nich, která byla jako shotovená z nově napadlého sněhu, vsazena byla jabloní ratolesť k čerstvým větvičkám bukovým, a milé bylo na ni pohlednutí.

Jabloňka zpýchala, což slabost každého tvoru na světě bývá.

Skrze síň přicházelo a odcházelo množství všelikých osob, jež podlé své hodnosti a důstojnosti své podivení na jevo dávati směly. Někteří ničeho neříkali a někteří napovídali toho velmi mnoho. Jabloňka poznávala z toho, že v lidstvu jsou rozličné rody právě tak jako v bylinstvu, že některé rostliny rostou k potěšení a jiné k užitku; a že rostou i takové, bez nichž by svět a lidstvo býti mohly. A poněvadž jabloňka stála u otevřeného okna, z něhož i do zahrady i do polí dívati se mohla, měla příležitost viděti množství květin a bylin a přemýšleti o nich. Byly tam rostliny bohatě slíčné i velmi skromné; a několik jich bylo docela ubohých.

„O vy ubohé opovržené bylinky!“ pravila jabloňka. „Rozdíly jsou ve všem na světě! Za jak nešťastné sebe as pokládají! mají-li totiž takové rostliny tolik citu jako já a mně podobné rostliny? Ano, ano, veliké rozdíly jsou ve všem na světě. Než tak musilo býti, jinak by veškeré rostliny stejně krásné byly!“

A jabloňka s jakousi outrpností pohlížela dolů a obzvláště na některá kvítka, jichž množství nesčíslné bylo na paloucích, u plotů v a v příkopech. Nikdo z nich věnce nevil, na věnec byly příliš všední; i mezi kamením na dláždění bujně zrůstaly, plemeníce se jako nejbídnější býlí a proto jim lid dal jméno ošklivé — volské oko.

„Ubohý opovržený kvítku!“ pravila jabloňka. „Nejsi sám vinnen, že jsi tím, čím jsi, že jsi všední kvítek a že tak ošklivé jméno máš. Než rostlinstvo je jako lidstvo; rozdílu musí býti ve všem na světě.

„Rozdíl ?“ pravil paprslek sluneční líbaje i kvetoucí jabloňku i žluté volské oko na poli a všickni bratříčkové paprslkovi celovali jako on i chudé i nádherné květiny.

Jabloňka nikdy nerozjímala o neskonalé lásce Páně ke všem jeho tvorům; nikdy neuvažovala na své mysli co neskonale krásného a užitečného a v jakém množství v skrytosti díti se může. A to je také slabost každého tvoru na světě.

Paprslek slunečný, syn světla, znal to lépe.

„Daleko nevidíš,“ pravil. „Nevidíš jasné a zřetelně. — Kdež pak jest opovržená rostlinka, s níž tak velikou outrpnost máš?“

„Tam — toto volské oko,“ odpověděla jabloňka. „Nikdo je u věnec nesplítá; lidé je nohama šlapou; je ho převeliké množství, a padá-li z něho semeno, lítá jako pýří vlněné po cestách i necestách a věšívá se i na oděv lidský. Je býlí ošklivé a býlím má zůstati. Raduji se a jsem tomu povděčná, že nejsem z toho rodu, z kterého jest oko volské.“

Co jabloňka takto rozprávěla, přihnal se po louce veliký zástup dětí; nejmenší z nich bylo ještě tak slabé na chůzi, že je ostatní nésti musily. Jakmile bylo usazeno do trávy mezi žluté kvítí, radostí se usmívalo, v trávě se kutálelo a trhajíc žlutá volská oka v nevinnosti své je celovalo. — Větší dítky trhaly kvítky se stonků zažloutlých, dělaly z těchto obloučky, dávaly jeden do druhého jako článek do článku a upletly z nich dlouhé pletence, jež sobě kolem krku, na ramena, kolem pasu a na klobouk navěsily, takže byly samý žlutý řetěz. Nejstarší děti odkvětlé kvítky pozorně trhaly, a držely je v ruce za stonek, na němž sedí korunka semenitá z lehkých a tenkých vláček, dílo umělé z nejtenčích pírek a vláken. Potom držíce volská oka před ústy svými foukly do nich, aby korunky s nich spadly. Komu se to podán, dostane prý ještě ten rok nové šaty, tak aspoň babička říkávala. —

Tímto způsobem stal se z opovrženého kvítka prorok dokonalý.

„Vidíš-li pak,“ tázal se paprslek sluneční, „jakou krásu a moc má tento kvítek?“

„Ano, u dětí,“ odpověděla jabloňka.

Než v tu chvíli přicházela po palouku stařena. Ihned vytáhla z kapsáře zlomený dlouhý nůž, odhrabávala jím zem kolem kořenů ubohých žlutých kvítkův a vytahovala je ze země. Několik kořínků chtěla usušiti a pak jako kávu upražiti, ostatní mínila speněžiti, protože je lékárníci jakožto potřeby lékařské pro léky kupují.

„Ale krása je předce něco mnohem vznešenějšího,“ pravila jabloňka. .Jenom vyvolené přicházejí do království krásy. Jsou rozdíly v bylinstvu jako v lidstvu.“

Avšak paprslek sluneční velebil hlasitě neskonalou lásku Páně ku všem jeho tvorům a pravil, že všechny věci co do času i co do věčnosti rovnou měrou rozděleny byly.

„Tak míníte vy,“ pravila jabloňka, a v tu chvíli přišli do pokoje lidé a přišla tam i mladičká hraběnka, která jabloňku do průsvitné vásy vsadila a na místo postavila, jež paprslkové sluneční osvěcovaly. Přinesla květinu anebo co to bylo, čtyřmi velikými listy chráněnou jako kornoutem, aby jí povětří anebo průvan neublížily. Nesla skrytou květinu s takovou opatrností a pozorností, jaké se hebounké jabloňce nikdy nedostalo. Polehounku sundavala s ní veliké listy, kterýmiž skrytá květina chráněna byla a ejhle: objevila se tenkovláknitá korunka opovrženého žlutého kvítka — volského oka. Mladičká hraběnka s převelikou opatrností utrhla volské oko, opatrovala a chránila je s velikou pečlivostí, aby na zmar nepřišel ani jediný z okřídlených šípků, jež lehounce k sobě se vinouce, jeho mlhovou korunku dělají. Pomíjející hlavinku opovrženého kvítečka přinesla tam s plnou její krásou obdivujíc její podobu, vzduchovou její jasnost, divumilý její útvar a celou její krásu, což vše za malou chvíli lehounkým větérka vanutím pominouti mělo.

„Patřte! Patřte!“ volala, „jak podivukrásně stvoří tvůrce všehomíra tuto květinovou korunku! Obraz její a malé jabloňky budu malovati. Jabloňka je zrakům všech nesmírně milá; než i tento ubohý kvítek od tvůrce svého obdařen jest jinými znamenitostmi. Jsou byliny sobě zcela rozdílné, ale obě jsou dítky jedné matky, nejsvětější matky přírody!“

A paprslek sluneční dal polibení vláknité korunce ubohého oka volského a políbení ruměnné jabloňce, jejíž listečkové tím políbením červenati se zdály.

Pohádky

en:The Conceited Apple-Branch