Ruch (almanach 1873)/Z písní nešťastné nevěsty


I. 
Ten věneček z rozmariny
na hlavě mě tlačí,
jako by byl upletený
z trní a bodláčí.

Ten prstýnek od ženicha
tak mi srdce tiskne — —
dáváli jej ruka drahá,
srdéčko si výskne!

II. 
Kněz už ruce štolou váže,
srdce puknouť chce mi,
zakalila slza oko,
upadla jsem k zemi.

Vzkřísili mě. Slzí proudy
polily mi tváře — — —
ach, jak smáť se, když mě tehdy
dali do žaláře!

III. 
Ty, Matičko svatohorská,
odpusť velkou vinu,
že jsem zradila svou lásku,
viz, jak hořem hynu!

Ač mé srdce krvácelo
a prosilo v štkání — —
musela jsem poslechnouti
čtvrté přikázání.

IV. 
U „Božích muk“ za potokem
len již promodrává,
věrně na mě pohlížejí
očka jeho smavá.

Rozumím ti, Iníčku pěkný —
až tvé svadne kvítí —
vytrhám tě na košilku —
rubáš budu šíti.