Ottův slovník naučný/Donatio
Donatio [-cio], lat.,  (v. t.). – D. , darování mezi manžely, viz  – D. ,  (v. t. II.) na rozdíl od d.  (mezi živými). – D.  bylo v právu řím. darování mezi snoubenci vzhledem ku příštímu sňatku; darující může je žádati zpět, zmařen-li sňatek bez viny jeho; darování učiněné interveniente osculo (za polibku) může ženich nebo dědicové jeho žádati pouze z polovice zpět, zrušen-li zásnub úmrtím. Z darování toho povstala později d.  (, ), manželka obdržela totiž věno na vzájem, jež se dle Justiniána mělo rovnati ceně věna daného manželu. Toto obvěnění měl poskytnouti otec manželův, vlastnictví zůstalo manželu, na manželku přešlo při smrti a zchudnutí manželově, rozvodu jím zaviněném. Za Justiniána mohlo býti zřízeno také za manželství a slulo d. . Dle rak. práva nabývá manželka po smrti manželově vlastnictví obvěnění (Widerlage), ženich a rodičové jeho nejsou však povinni zříditi je (§§ 1230., 1231. ob. obč. zák.).

Římské právo v Ottově slovníku naučném