Lehké a těžké kroky (1938)/Status quo


I. 
Toť pohádka, jíž naslouchaly děti
za říjnového večera.
Ji diplomati znali vyprávěti,
a čouhala z ní příšera.

Obrazy smutné přicházely z dálky,
obrazy pestré, mihavé;
na obzoru se rýsovaly války,
světové války krvavé.

 název pohádky byl oné,
jež páchla vůní hřbitova.
Svět otřásá se a svět v krvi tone,
však status quo se zachová.

Vlas nezkřiví se na sultána hlavě,
píď půdy vzít mu nedají.
Vichřice bouří v ponuré své slávě.
Než status quo se uhájí.

Toť pohádka, již znali vyprávěti
rty diplomatů zkušené.
Toť pohádka, jíž naslouchaly děti
bázlivě vzrušené.

II. 
Kde pohádka? Kde vypravovač její?
Kam odešel v ten listopadu chlad?
Kde smáli se, tam dnes se uklánějí
při prostém slově Lozengrad.

Kde pohádka? Kde řinčející zbraně?
Kde výhružný a příkrý tón?
Kde články, v nichž se malí drtí maně?
A status quo —? Je marný shon.

Rozvanul vítr pošetilou báji,
jež všem je směšná po krátku.
A diplomati teď se namáhají
vymyslit novou pohádku.

III. 
A zem’ je krásná. 
Nezmizí, jako všechno tu.
A zem’ je krásná. Jenom hlavu kloní.
Ni k smrti, ani k životu.

A zem’ je krásná. Vše by mohla míti.
Výše i tůně bezedné.
Jas neustálý. Hrdé slavné žití.
Než ona ruky nezvedne.

Národy rostou. Říše, ty se tvoří,
a říše, ty se rozpadnou.
A zem’ je krásná, třeba v cizím moři
a s letargií záhadnou.

Zem’ krásná je. A pohádky jí sluší,
jež všude jinde odbyli.
Status quo, heslo malé malých duší,
a politika z idyly…

A ve dnech, kdy vše víří a se mění,
a rozvraty zřít dokola,
volají všichni po sebeurčení,
_jen dobrá zem’ ta nevolá — —

Zem’ jediná, jež nevybočí z klidu,
kde status quo se nezviklá.
Ten status quo, jenž značí hanbu, bídu,
jíž země, běda, přivykla.