Pána Bohuslava Hasištejnského z Lobkovic listy/I. Petrovi Schottovi Štrasburskému
Z nemoci vyniknuv omlouvá své řídké dopisování.

(L. O. p. v. 50.)

Chtěl jsem Tobě obšírněji psáti; obklíčen ale nesnázemi všelikými, k ničemu se nemám. Neníť dosti, že na nás Benátčané válku strojí, ale i mor po městě zuří: a předce na to raději se dívám, než abych očitým byl svědkem zkázy své vlasti.

Troje psaní jsem od Tebe dostal; ve všech se dozvěděti žádáš, zdali na živě jsem. Měj krátkou na ně odpověď:

Živ jsem, ale smrt závistná skoro již mi nepřála
Mého žití: bohorodná však nedopustila máti,
Bych zemský ten obyt zanechal a schránu tu svléknul,
Až pláčem duše má vadných zde by pozbyla ouhon.
Již mě nelítostná živiti smrt nechtěla déle:
Jen královna, které se klaní moře, země a hvězdy,
Jen ta milosti plná pomocí mi přispěla rychlou,
An nebohý k jezerům podzemním a k řece vroucí
Jsem chystal se do mrákotné ustoupiti říše.

Co jiného bych psáti měl, nevím; nevěda, zdali Tebe dojde list přítomný, jejž na zdařbůh do Bononie vypravuji. Od té doby, co Daniel mne opustil, nemohl jsem se doptati, kdo by k Tobě jíti se odhodlal. Pročež, soudíš-li z řídkého dopisování, že jsem na Tebe zapomenul, mejlíš se, jelikož (ať se přísněji nevyjádřím) odsuzuješ mne bez vyslyšení. Petr spěchá, a nedá mi více psáti. Zdráv buď. Jako kdy jindy — i po tu dobu jsme svoji. Uhlédám Tebe dříve, než si pomyslíš.

(Ve Feráře) d. 20. Května 1482. Posílám Tobě dvé nožů, a kommentár k Hesiodu.