Moderní básníci francouzští/Hříbě
Jest po senoseči. Ó s bohem, chlívy,
dnes poprv na svobodě koník divý
nadýmá nozdry v čilé pohodě,
jak zděšen přírodou on deptá půdu,
tíž sotva nesa nemotorných údů,
svůj profil zhlíží snivý ve vodě.

Hle, ranní mlha kouří v jeho hřívě,
za kobylou z počátku trpělivě
se ubírá; jdou v slunce potopě
a jako taktem uklánějí hlavu
a šlapou vlhkou a bující trávu,
jež roste svěží nivou, v příkopě.

Však náhle minulost v jich krvi vzplane,
co honilo přes nivy nezdupané
jich dědy kolem jezer pravěku,
v nich burácí, v nich touhu náhle nítí
se honit stepí a co divě cítí,
to řeht jich praví stráním, člověku.

Šleh vzteku jako bič je náhle schvátí,
že hříbě pastvinou se začne hnáti
ku loukám dálným v divém větření,
však darmo, stokrát běží ve ohradě,
plot silný jest a příkop v srázném spádě,
toť volnosti jest jeho vězení.

A darmo kolem silných latí běhá,
je bodá ostřice a třtina šlehá
a bodlák do krve je poraní;
však darmo, zmdlen juž dél se trudit nechce,
jen protáhne šij a hlasitě řehce,
dál pokojně se pase na pláni.

Zda za tři léta bude tahoun slušný,
jenž denně krokem tichým věrný, družný
svou brázdu táhne klidně tam a sem,
zda pátý rok, až klas uzraje žehem,
pod biče svistem divočejším během
svou vztýčí hlavu bujnou pode jhem?

Či bude ořem, který v kulí dešti
hřmít bude bojištěm, co trouba vřeští,
jsa bodán kyrysníka ostruhou,
či smělý tahoun musí silnou plecí
ne bez námahy dlouhá děla vléci
na strmé stráně kouřící se mhou?

Poezie