Zimní cesta/12. Osamění.
Jak temnošedý mráček,
jenž v modré nebe vplul,
když jedle štíhlé
se slabým větrem hnul,

tak zvolna cestou dlouhou
jdu sám a chůzí mdlou,
kol zástup šťastný chvátá,
mně lhostejni však jsou.

Ach! Proč je vzduch tak klidný!
proč tolik světla zde!
Mne zmáhal v bouři žal můj,
však přec tak těžce ne.