Výbor z Květů zla II./Jed
Zná víno zahalit i nejhnusnější bláto
      v přepychů svých záplavy
a mnohé báječné si sloupy postaví
      v rudé páry svojí zlato,
jak slunce, klesajíc v kruh nebe mlhavý.

Opium zveličí, co vůbec nemá hrází,
      protahuje bezmeznost,
a rozšiřuje čas, a hloubí smyslnost,
      černá chmurná radost vchází
a duši naplní nám nad vši chápavost.

Však nad to všecko jest jed, který zrak tvůj roní,
      ó, ten zelený tvůj zrak,
v tom jezeře můj duch se shlíží naopak…
      Snů mých tlupa tam se kloní,
by žízeň tišila v těch jícnech, hořkých tak!

Však nad to všechno je ten zázrak hrůzyplný,
      když tvůj kousá polibek,
jenž noří duši mou v nic bez všech výčitek,
      v závratě ji nese vlny,
by pak ji omdlelou až k břehu smrti vlek’!

fr:Les Fleurs du mal/1861/Le Poison