Jan Cimbura/Druhá část/III
Tak po čtyřicátém až roku věku zaplatil Cimbura životu všelidskou daň a prožil pozdní jaro své lásky. Děti se mu narodily, pominula podivná přecitlivělost a nejasná roztouženost srdce i duše. — Všecko se v něm vy kvasilo, vyjasnilo a
jasný — čirý jako zdravé víno zbyl Janu Cimburovi životní názor na další pouť životní. Z hodného manžela stal se přepečlivý, něžný otec a stále starostlivý hospodář. Za největší radost a rozkoš považoval v prázdných chvílích, kochati se se svými synky. Oba hoši líhali spolu v jedné kolébce a Cimbura skláněje se se ženou nad nimi, rozplýval se přímo štěstím a hlasitě velebil:

„O jací jsou krásní a milí! Věru nevím, které
z těch pacholat je sličnější a mému srdci dražší.
Martínek má oči modré jako nebe, vlásky jemné
jako dvakrát pačesaný len — ten je celý po tobě.“

„A Venoušek, což ten teprve!“ do jeho chvalořeči vpadla Marjánka, „pozoruj jeho oči, černé jsou jako dvě trnečky a jiskrné jako hvězdy, kůže
jeho je snědá, ale hladká, vlasy husté a tuhé —
aj — věru — ten bude po svém tátovi.“

„Tělíčka jejich jsou drobná a hebká, kyprá
jako dobře vykynuté těsto.“

„Hled, tvářičky jejich jsou růžové!“

„Dolíčky mají v kulatých bradičkách.“'

„Buclaté ručičky v pěsti zavírají.“ — — —
Cimbura unesen, opojen otcovským štěstím, byl
by je něj radě ji z kolébky pozdvihl a k svému
srdci přitulil; ale bál se, opravdu se bál, aby jim
neublížil. Takoví malí a křehcí tvůrkové se mu to
zdáli být, že by je mohl nějak pošramotit, kdyby
na ně svojí holou, mozolovitou rukou sáhl, a tak
jenom v peřince je choval a vyhledával pro ně
samá sladká a lahodná jména. „Červíčkové malí“
— „broučkové moji zlatí“ — „batolátka milá“ —
„hošata moje“ jim něžně říkal, uspávaje je a
hýčkaje, když zaplakali.

Cítil při tom, že jsou krev z jeho srdce a kost
jeho kostí — jeho pokračováním — a jimi teprve
že splynul se životem, teď teprve že plně žije a je
člověkem celým. Otcovstvím jeho láska zvroucněla, prohloubila se a on objímal ve svých dětech celý svět, živou i neživou přírodu — lidi i zvířata – rostliny i nerosty…

Ale jako není růže bez trní, den bez noci a
slunce bez mraků, tak i v životě lidském není
radost bez žalosti.

A žalost veliká čekala na Cimburu.

Divoké vypršel její čas a hospodář všecko pečlivě připravil, aby se mohla šťastně ohřebit.
Prováděl ji den co den, na noc upravil jí v konírně zvláštní ohradu, kde stála volná u žlabu a jeslí, neuvázaná. Pozorného oka s ní nespustil. Když už jí nabíhalo vemeno, ba ukázalo se i mléko, které na vzduchu jako smůla tuhlo, prorokovali znalci, do rána že tu bude hříbě, a Jan připravil kaloun, nůžky a provaz okovák.

A týden ještě minul, celý týden trapného očekání — kobyla dlouho přenášela, potila se, neklidně přešlapovala, lehla a hned zase vyskočila, až strachy šly na hospodáře a hledal rady u sousedů.

„To už není s dobrým…“

„Někde není něco v pořádku.“

„Uvidíš, hříbě bude mrtvé,“ hádali zkušení sedláci i sám Kovanda, který se přišel podívat na Divokou, tak myslil.

Ale zmýlili se… Hříbě přišlo živé, leč starou
jeho matku to stálo život. Skoro všichni sedláci,
co jich v Putimi bylo, tu noc vystřídali se v Cimburovic stájích. Kdo co věděl, poradil, kdo jak mohl, pomohl, ale všichni rozuměli— buď Divoká, anebo hříbě že to zaplatí životem. — Nový život smrtí!

„Raději hříbě ať padne,“ přál si Cimbura; hříbě
se však narodilo šťastně. Zabalili je do houní a
ono hned v houni na nohy se stavělo a k matce
se mělo. Ta ležela na slámě — bolestmi zchvácená, po hřibátku přece obracejíc hlavu, pečlivě je celé jazykem olízala, i pít mu na poprvé ještě
dala, ale teprve asi po hodině natáhla ušlechtilou
svoji hlavu, přivřela oči a vydechla naposled.

Nebylo sedláka, aby v té chvíli tam nad Divokou nezaplakal. Plakali ne pro ztrátu výborného koně — toho sice sedlák lituje, však nepláče proň, ale plakali pro klisnu, která podlehla mateřství, plakali pro siré hříbě, které i k mrtvé matce se tulilo. Byl to hřebeček na podiv silný a statný, vyvinutý, který jen svojí velikostí zavinil
smrt vlastní matky…

Cimbura hleděl na něho zlostně, nevraživě, ale
všichni ostatní s podivem.

„Přivedu mu naši kobylu,“ přihlásil se Černoch
dobrovolně, bez říkání a prosení. Měli pod ní
týdenní hříbě, když vyběhlo z ohrady, dostalo se
k valachu, chtělo pít — a lechtivý, nevrlý valach pokopal je tak, že zůstalo na stání pod ním mrtvé ležet. Klisně se stýskalo a aby nestonala, museli
ji dojit; a bývalo proto v poledne i večer u Černochů plno mlsných kluků, zvědavých, jak chutná — kobylí mléko.

„Vyvlecte kobylu a hříbě držte v teple — hned
se vrátím,“ nařizoval ochotný Černoch a sousedé
sami činili přípravy… Tři válečky sehnali a silná
dvě prkna, svalili na ně Divokou a vyjeli s ní ven
ze stáje… Cimbura ani rukou dotknouti se nemohl mrtvého koně, kterého tolik miloval… Jen hleděl stále na tu chladnoucí a tuhnoucí mrtvolu,
po hřívě ji hladil a nedal odvézti ji k rasovi, ale
u něho v sadu musili vykopati ohromnou jámu,
hlubokou a širokou, tam ji skryli.

Cimbura téhož jara zasadil na jejím hrobě
strom — jabloň panenskou.

„Tak — tu máš macechu“ — přiváděl Černoch
koně a pustil ho do ohrady. Nová kobylí máma
očuchla si pozorně nevlastního synka a hned napoprvé a s velikou radostí pustila ho k vemenu.

Hřebeček ssál, až se mu zadeček natřásal —
a tak se spřátelili spolu cizí kobyla a cizí hříbě a
oba se zaradovali; neštěstí, které je oba potkalo,
spřátelilo je.

Půl léta skoro krmili kobylu u Cimburů, ale
tahala u Černochů. Hřebeček ji ráno do práce
provázel, v poledne a večer domů se s ní vracel
— až konečně po čtvrt roce došlo k odstavu.
Hříbě už žralo ze žlabu s klisnou zároveň, samo
zanedbávalo kobylu a ta zvolna ztrácela mléko,
až vyschl v ní zdroj docela.

Vykrmená, pěkná vrátila se domů k Černochovům a hřebeček, než zapomněl, musil se spokojit s uzavřeným dvorem, kam ho pouštěli. Snadno si zvykl. Spřátelil se totiž s dětmi, zvláště s malou Verunkou. Jak ji spatřil, běžel k ní a často se stávalo, že na dvoře v chládku kdesi leželo hříbě a na něm jako na peřině měkké spala Verunka. I hoši
— Jan s Frantíkem si hráli s ním a ono jako ovečka běhalo za nimi do polí a popásalo se kolem nich. I cizí děti přicházely k nim na pole a na dvůr
hrát si s koníčkem. A ten hřebeček vyrůstal více
ve společnosti dětí než ve společnosti koní. — Do
roka se vybarvil, Cimbura si přál, aby se zvedl
po Divoké, ale ani v tom mu štěstí nepřálo. Když
hřebeček shodil první srst, poznali, že to bude
„šiml“, mušák, takový zrovna, jako je namalovaný
v Chelčičích na oltáři. „Běláček“ říkaly mu děti
po celé vsi. On si brzy na to jméno zvykl a jako
psík — zavolaly-li ho tím jménem — běžel za nimi,
toulal se s dětmi celé dny. Stal se krotkým a důvěřivým, veselým a pozorným. — Ale ublížíl-li mu některý hoch, tu „Běláček“ prozrazoval výbornou
paměť a chytrost a nedal se bez trestu trápit…

Cimbura si hříběte valně ani nevšímal. Při
pohledu na ně ožila v něm po každé bolná vzpomínka na Divokou a ta bránila vřeleji přilnouti k „Běláčkovi“. — Ponechal ho dětem a jenom se
usmíval, když viděl, jak to podivné hříbě i ke škole chodí a netrpělivě čeká, nohou hrabe a řehtá pod okny, nemohouc se dočkati konce. A jakmile
slyší, že děti ve škole hlučně spustily „Otče náš“,
až mezi dveře na chodbu předníma nohama po
schodech se vydrápe a čeká na své malé druhy.
A děti se vyhrnou jako velká voda a radují se!
Jejich přítel, Běláček Cimburovic, tu ve dveřích
už číhá na ně. Jedno mu schovalo kůrku chlebovou, druhé placku, kousek hrušky, jablíčko; co děti měly, o všecko se s hřebečkem rozdělily…

Cimburu těšily a blažily děti, ale především
ovsem jeho vlastní — oba malí blíženci — Martínek s Václavem. Kloučkové se už vyhrabali z peřinek a stavěli se na nožičky, batolili se po zemi a
po tátovi se jen třásli. Cimbura musil dávat pozor, aby nezašlápl svýma velkýma nohama, jak říkal, „ty broučky svoje zlaté“. Lidé se smáli té
otcovské něžnosti a ve zlé to Cimburovi brali.
Zdálo se jim to nemužným a babským jednáním,
slabostí, která je opět jen utvrzovala ve víře, že
Cimbura ženáč už není takovým silákem, kterým býval za zlaté svobody. A protože Cimbura o lidské řeči nikdy se nestaral a na ně nedbal, odvažovali se mnozí posměváčkové na Cimburu, odhalovali jeho slabosti a křehkosti a smáli se jim.

Takovou jeho slabostí se stala nejen jeho vroucí láska k ženě a dětem, nejen jeho práce, které místo ženských doma konal, ale takovou slabostí,
která lidským očím neušla, byly i jeho nohy.
Nohy, nepoměrně k tělu veliké a silné, jako dva
sloupy mohutné nesly zavalité Cimburovo tělo.
A protože nohy narostly veliké, musily být na ně
i veliké boty. Cimbura na parádu nedržel a malé
boty, které by ho tlačily, nesnesl. Proto i sám své
kopyto si udělal a s ním k ševci chodil: „Ale to ti
povídám,“ přikazoval mu důrazně, „bude-li mne
obuv dřít nebo škrtit, groše ode mne nedostaneš,“
a tak mistr švec, raději ještě ke kopytu přidal, než
by kůži vyklepával a natahoval — jen aby se
strýci zachoval. — Ušil boty na podiv veliké, sloní, jako pro obra — a tak se stalo, že „Cimburovy boty“ byly po celém Písecku příslovečné a
lidé dodnes o nich dovedou tu kroniku vypravovat. Lidový vtip se jich zmocnil a zvěčnil je a s nimi i Cimburu.

Cimbura šetřil koní a pro pohodlí těla nikdy
jich nezapřahal — ani tehdy ne, chtěl-li své staré
matce, babičce Cimburovic v Semicích ukázat
vnoučky, aby se jim podivila, jak poporostli a jak
už žvatlat počínají. Z Putimě do Semic není daleko — ale pro slabé nožky Venouškovy i Martínkovy cesta k nepřejití. „Donesu kloučky sám,“
řekl proto Cimbura, když v Semicích v pondělí
po posvícení slavili sousedskou, „je třeba ukázat
jim, odkud mají tátu.“

„Mohl bys zapřáhnout do bryčky,“ — mínila
Marjánka.

„Mohl bych,“ souhlasil hospodář, „ale líp bude,
zořou-li valaši bábě Pelikánce, která nemá vlastního potahu, její políčko.“

„A jak je tam doneseš?“

„Hned uvidíš,“ — usmál se sedlák a vytáhl
boty. Do každé strčil jednoho kloučka — kožená
ouška holinek nasadil na hůlku trnovku a hodil
si boty i s Martínkem a Vašíčkem přes rameno.
Synkům se to líbilo, poskakovali si a tancovali
v botách a jenom hlavičky jim vykukovaly.

„Ale muži,“ křižovala se matka, „snad ty děti
tak přes ves neponeseš?“

„Ale proč bych nenosil? Do Putimě je ponesu —
Smrkovice s nimi tak projdu a až do Semic přijdu, teprve ve světnici u nás na zem je postavím a boty obuju.“

„Lidé se ti budou smát.“

„Budou — nebudou — vše stejné. Smějí-li se
mi, sáhnu do kapsy a nemám tam nic, nesmějí-li
se, sáhnu tam a nemám tam opět nic. Lidem se
nezachováš a nezalíbíš — dělej co délej. Tys obě
pacholata nosila pod srdcem, proč bych já je nesměl nesli na bedrech,“ -— a už s chlapci na cestu vykročil. Pěkně si vykračoval v bytelných koženkách bosýma nohama, i vlněné punčochy do kapsy schoval, nikoho si nevšímaje. — Pružná,
sukovitá trnovka se při každém kroku prohnula,
kluci líbezně se pohupovali, smáli, s tatíčkem si
povídali a v Semicích pak k večeru už ani dočkat
se nemohli, až táta zuje boty, sami hned do nich
se drápali a těšili se na „jízdu“ k domovu.

A lidé? Zprvu se tomu smáli; ale pak, když
Cimburu tak častěji potkávali, zevšedněl jim ten
zvláštní obrázek, nic směšného v tom neviděli a
dnes povídají si o tom jen proto, aby ukázali, jak
Cimbura miloval své děti a jak měl veliké boty.

I doma všedního dne na jaře i v létě chodíval
Cimbura nejraději bos. V prachu i blátě — v dešti
i vedru, po cestách, lukách i polích kráčíval bosou
nohou a pouze ve vysokém podzimu a pak v zimě
obouval dřevěnky, které mu ve Staších dřeváčník
zvlášť pro jeho nohu vydlabal a rok jako rok —
jako na zakázku — pár mu jich přinesl. Cimbura
vyložil si v nich „nárt“ beránčí kůží a liboval si,
jak má nohu pěkně v suchu a stále v teple.

Když přišel masopust anebo posvícení, Cimbura už zase chodil s Marjánkou k Srnkům mezi sousedy, protože nebylo rozumné příčiny, aby
zůstal doma a tak urazil obec, jako by se s ní
nesnášel, anebo jakoby se za ni styděl. — On
naopak s nikým na štíru nežil, nikým nepohrdal.

O památkách je milo mezi našimi sedláky pobýt — „špičkují“ se navzájem, o nevinný, ale dobrý vtip nebývá mezi nimi nikdy nouze. V čem kdo
během roku pochybil, kde v hospodářství prohloupil, co se mu nepovedlo, anebo co sám pokalí; s tím se jistě zde v masopustě u stolu shledá, to mu jistě připomenou. Obec má právo veřejně soudit a každý její člen se tomu právu podrobuje a sám je také na jiných vykonává. Zvláště veselý Mika plul ve svém živlu a vyhledával a
odkrýval bezohledné slabůstky jiných.

„Miko, pro hubu — na hubu,“ hrozívali mu
sedláci — ale nikdy nic se mu nestalo, vše mu
beztrestně prošlo.

Letos vzal si na mušku Cimburu.

„Cimburo, kolikerý máš dřevěnky?“ — ptal se
nevinně.

„A mám jich kolik párů — musím mít zásobu, protože na svou nohu v Písku si ve všech krámech dřevěnek nevyberu,“ — dobrácky vykládal Cimbura, „ale ve Staších má dřevěnkář již moji míru.“

„A kam je ukládáš?“

„Kam jinam? — Pod kouzeň, aby vyschly a nepukaly.“

„Tak to bude přece pravda!“ štířil se Mika.

„A co — co?“ hořeli hned všichni zvědavostí.

„Tak vám Cimburka už dávno pozoruje slepici.
Stále se pod kouzní povaluje. Když selka hejno
krmí, sotva nažrat se vyběhne — a hned už zase
zmizí. Selce to nedalo. „Copak tam jenom má ta
mrcha?“ povídá si a koukne pod kouzeň. Ale ničeho nic tam nevidí, po slepici ani památky. Jenom
hospodářovy dřevěnky tam pěkně v pořádku jako
pár koníků vedle sebe svorně leží. „Divná věc,“
bručí selka, „sem přece ta chocholka běžela,“ a dávala si lepší pozor na chocholatou slípku. A hic,
viděla ji — na vlastní oči viděla, jak pod kouzeň
zaběhla a tam se ztratila, jako by do vody padla.
Až mráz po těle obešel selku, jaká kouzla a čáry ta
slípka provádí. „Zabiju ji,“ už se rozhoduje v duchu — „nebo nač míti v hejně slepici očarovanou?“

Ticho — celá hospoda pozorně sleduje zajímavou historii o podivné slepici.

„Nebyla černá?“ optal se vzadu kousavě Klásek a všichni pochopili proč. Černá slepice, jako havran černá, bývá čarodějná, říká se, snese-li
taková slepice o Velký pátek vejce a nosí-li je
člověk pod levou paží tři neděle a přejde s ním
denně devět mezí — že se z něho vylíhne skřítek,
hospodáříček.

„I kdepak,“ ozvala se sama Marjánka nevrle,
protože věděla, kam Klásek míří, „byla to chocholka — peříčko bílé střídá se po ní s šedým, ‚kropenačka‘ jí říkáme.“

„Tak teda selka,“ nedával se Mika vyrušit — „plna strachu hledí pod kouzeň, ale ať se dívá,
jak dívá, nic nevidí, než pár dýmem pěkně do
hnědá začazených dřevěnků… ‚Aby tak —‘ šlehlo jí hlavou a už natáhla ruku a vytáhla dřevěné obutí na světlo — a hic — div divoucí — svým očím věřit nechtěla, v pravém dřevěnku sedí chocholka přikrčená, ustrašená, pod ní hnízdo vajec a některá už naklovaná — podívá se do levého a tam si hoví kočka se třemi koťaty!“

Do hlučného smíchu propuká celé shromáždění, směje se nohám Cimburovým, směje se
jeho obuvi, ač cítí, že ošklivé smáti se vadě přirozené. Kdyby byl Cimbura chromý nebo hrbatý, obec by se mu jistě nesmála, ale nohy jeho jsou
zdravé, jenomže veliké, tak veliké, že nejsou tak
hned k vidění, stopy jejich ve sněhu mezi všemi
se poznají — to obec lechtá k smíchu.

A Cimbura? Urazí se? Rozhněvá se? Zvedne
se a ode jde? Ne, Cimbura jako rozumný člověk se
nestydí za své nohy a nehněvá se. Jen Marjánka
červená se studem za muže. „Nerozumná ženská,“ plísní ji v duchu muž a schválně odsedá od stolu, vytahuje nohy ven z podstolí, dívá se na jejich
veliká šlapadla, vězící ve velikých, důkladných
botách, s láskou hledí na ně a jako by se nic nepřihodilo, s velebným klidem začíná mluvit: „O, moje zlaté nohy, nemohu se za vás ani dost Pánu Bohu
naděkovat. Víc než čtyřicet let už mě nosíte a nikdy ještě jste mě nebolely. Po cestách dobrých jste mě dosud vedly a nikdy na bludné nezavedly.
Z boje a ohně zdravého jste mne vynesly a z dalekých, cizích zemí jenom po vás do sladkého domova jsem se dostal zpět. Kdybych vás neměl, co
by do mne bylo do celého? Co bych si bez vás na světě počal? Proto se nestydím za vás, ale vážím si vás a miluji vás.“ A když skončil tuto chvalořeč — znova ke stolu si přisedl a řekl Mikovi:

„Čepice musí být podle hlavy a dřevěnek podle
nohy, nebo on je k vůli noze a ne noha k vůli
dřevenku. I velký dřevěnek bývá časem užitečný.“

Sousedé pošťouchli se loktem — Marjánka přestala se stydět a odvážně zvedla hlavu, „teď to přijde“ — stálo psáno zřetelně v očích všech, když
Cimbura jim nyní dále vypravoval: „Šel jsem
před týdnem z polí. Sníh tál, mrazy polevily, teplý
vítr foukal od Dunaje. Na Podkostelním rybníku
‚vztekaly‘ se děti jako na návsi. Led pukal a dlouhými rýhami prýštila voda na povrch. Kloučkové loučili se s klouzačkou, neslyšeli, neviděli. Vtom
vykřikli, a jako když do nich střelí, letěli ke břehu. Jenom jeden klouček tam zůstal — dostal se na prohlubeň na ‚okenici‘, kterou v ledu k vůli
rybám vysekali — tenoučký led jako papír prolomil se pod ním. V ledové vodě chlapec křičel a zoufale se bránil — chytaje ručkama hladkou
ledovou tříšť kolem něho plovoucí. Skočil jsem na rybník, ale než bych byl k tonoucímu došel — zahyne! Co jsem udělal? Zul jsem dřevěnek, rozehnal jsem se a po ledě jej poslal k chlapci na pomoc. Střelou jel a žblunk do vody před samým
nosem topícího se kloučka. Nemusil jsem ani křiknout naň: chyť se ho! — všemi čtyřmi drápal se hned na něj — nu — a co byste řekli? Můj dřevěnek kluka unesl. Jako na prámku seděl na něm a nepotopil se, až jsem doběhl a chlapce vynesl. Víš, bratře Miko, čí to bylo klouče?“

Hospoda se odmlčela, jako by to byla ne hospoda, ale kostel a v tom přísném tichu kajícně řekl Mika:

„To byl můj Vojta.“

Tak odpověděl Cimbura. Bez křiku a bez hněvu, až to bylo lidem podivné — a smáli se, že má mléko místo prudké krve v žilách — dobrák-člověk že je to, s kterým by i orat mohl. — Žena že ho má pod pantoflem — ta že se teď po druhé trefila vdát — paní zrovna že dělá a že to na ní také znát — kvete jako růže, jako mladice a
přece už ani ona do Čtyřicítky nemá daleko. Celá zkrásněla. —

I muži na potkání Cimburovi domlouvali, proč
sám dojí, proč čuňata sám krmí, o slepice se stará, to že je ženská práce a ženu že tím jenom kazí.

Ale Cimbura se jim do očí vysmál a řekl, práce
vůbec že není ženská a mužská, práce je práce
a každou člověk má konat — on — Cimbura že
u Kovandů i peří drával.

„Jakže? Peří jsi dral?“

„Ano dral a dost, až mne v kloubech prsty
praskaly,“ skoro honosivě přiznával se sedlák,
„krávy teď dojím a dojíval jsem, protože mě starý
Kovanda přesvědčil, jak mužský lépe vydojí krávu než dívka, které ruce brzy zemdlí, a čtvrtý — pátý kus zůstane nevydojený. Od té doby, co se
o vepře starám, tak u nás ve dvoře nepošel ani
jediný. Radím vám upřímně — nespoléhejte se
na čeleď, sami nejen dohlédněte, ale co třeba
i udělejte.“

Tak to dělal Jan Cimbura na svém statku —
k tomu měl i dorůstající hochy po Piksovi a
zvláště Jana, budoucího hospodáře. Nic nepodceňoval, žádná práce nebyla mu malichernou, ničím neopovrhoval, ale bystře všecko pozoroval.
Studoval přímo hospodářský dobytek na svém
statku a naučil se mu rozumět, pochopit, co chce
a co si přeje, co mu schází, čeho potřebuje. Ve
stádu svých zvířat postřehl jednotlivce svárlivé,
jiné žárlivé, poznal krotké a tiché, lenochy i pilné, zdravé i zárodkem nějaké nemoci stížené —
a podle toho s nimi jednal. Spory rovnal, choré
a raněné léčil a ošetřoval a o všecky se otcovsky
staral.

Tak stálým pozorováním vycvičil své bystře oko,
že na první pohled poznal přednosti i chyby a
vady koně anebo krávy právě tak jako husy anebo
kuřete, odhadl skoro na libru živou váhu a určil
podle toho i spravedlivou jejich cenu, od které nerad ustupoval. Prodával řezníku, nikdy kusu nepřecenil, ale se sumy vyřčené také nerad slevoval.

Jako hospodář miloval Cimbura všecko pěkné
a dokonalé a zvláště domácí zvířata. Pes jeho
musel míti nejlepší sluch i čich, kočka byla pětibarevná, kohout měl hlas, že ho bylo slyšet až do Ražic, a na tři dny napřed musel označovat počasí
— lip a spolehlivěji než každý tlakoměr. Udal-li
špatně déšť — Cimbura mu to odpustil — po
druhé mu pohrozil; ale zmýlil-li se po třetí—dal ho sedlák selce o nejbližší památce nějaké popravit a proto měl vždy v hejnu kuřat vyhlédnutého
kohouta jiného. Ale zvláště, s koni se chlubil.
V jeho zákoníku lásky hned po Bohu a člověku
přišel kůň a proto dlouho nemohl zapomenouti na Divokou a hořce si vyčítal, ze poslechl Kovandu a vedl ji ke koni. „Mohla tu být — podnes mohla běhat,“ hořekoval v duši.

Ale když první bolest pominula, přestal se
hněvat na hřebečka a omlouval ho: „Vždyť on
chudák za to nemůže. Dost krušno mu bez matky
a přece vyrostl — a ostatně je jejím synem.“ To
zdravý rozum a pravý cit hlásil se v něm ke
slovu a Cimbura se nevzpíral.

Zahleděl se jednou na hřibátko zrovna obalené
dětmi a srdce mu zatrnulo. Šel k němu a po prvé
je po krku vřele poplácal.

Koník podíval se na něho cize — až to hospodáři
bylo líto a řekl mu měkce: „Běláčku — vždyť jsi
přece můj!“ To po prvé ho jménem pojmenoval,
ale Běláčkem to nehnulo — dál se hnal za dětmi
a roztesknělého hospodáře jakoby nebylo. — „Vidíš — jak ty zvířeti — tak zvíře tobě,“ pokáral se Cimbura a počal si hříběte pilně všímat, tolik, až
hoši Jan s Franckem žárlili. Až dosud jako by to
byl jejich kůň, oni Běláčka česali, krmili a napájeli, a teď najednou tatínek dohlíží, žlab Běláčkovi vydrhne, hnůj vykydá a slámou podestýlá…

Oko jeho často laskavě spočinulo na milém
zvířátku, a čím déle na ně hleděl, tím více poznával, že bude postavou i letorou matce ‚Divoké‘ podoben. Dostával podobnou štičí hlavu, jako ona nosila, stejně krk v mírném běhu zalamoval a v trysku natahoval, má po ní štíhlé nožky a úhledná kopyta, bystré uši a smělé, ohnivé, udatné oči a prsa vyklenutá… Celé složení mladého těla prozrazovalo, bude-li dobře hleděn a chován, že z Běláčka vyroste pěkný, zdravý kůň.

„Dej Bůh štěstí,“ pozdravil kdosi Cimburu,
právě když se z pole vrátil. Pozdvihl hlavu a hic,
ve dvířkách stojí nunváři — dobří známí jeho…

Jako dráteníci, sklínkaři, kalounkáři, podomní
obchodníci mají určité kraje, kterými procházejí
a jeden druhému nepřebírá již zabraná města a vesnice, tak i nunváři mají své okresy, které dvakráte v roce, po jaře a na podzim projdou, po
zdraví se poptají a dobytek vykleští. Dobrého
nunváře váží si sedlák jako přítele. — Nunvář
rozumí zvířatům — upřímně poradí — poví, kde
a co je na prodej — i pozdravy vyřídí a vzkaz
donese. Na trzích nunváři nikdy nescházejí, se
všemi sedláky se vítají — u nich po vesnicích
jedí i spí… S nunvářem moudrý sedlák bývá
vždycky za dobré, protože on může dobytek
„opravit“, ale také zkazit a tak i Cimbura hned
všeho nechal a hostům vstříc vykročil.

„Jak se vede sedláče,“ hned se řeč navazovala.

„Po vůli boží — dobře.“

„Co žena a děti?“

„Zdrávi jsou. A jak vy se máte?“

„Jak vidíte, živi jsme a práce se nám daří. Pištínský Dvořák vzkazuje vás pozdravovat — co dělá hřebeček?“

„Je už ročák — čas, aby se dal vyklisnout“

Cimbura obrátil se na patě a zavolal: „Jeníku,
skoč pro Běláčka.“

Hřebeček toulal se kdesi, bezstarostně ukusoval si travičku, pobrodil se v Blanici, poválel na drahách, proběhl se s kluky a ani tušení neměl, proč ho Honzík najednou za ohlav chňapl a domů ho vedl.

Tam na zápraží stojí hospodář se dvěma cizinci v modrých, umaštěných šatech, vysokých botách s koženými taškami přes ramena a stříbrné cvočky blýskají se jim v uších. — Stojí vážně a moudře jako nějaká komise. Běláček jim nevěří — hned ve vratech vytrhl se Jeníkovi a jako střela proletěl kolem nich na široký dvůr, několikrát jej oběhl a hup — zmizel v konírně.

Nunváři zůstali pres noc u Cimburů. Ještě ráno prohlédli a promakali znova celého hřebečka, a když se loučili, vážně a důtklivě povídali hospodáři:

„Nám věřte — bylo by hříchem to zvíře vymíškovat — z toho bude hřebec k pomilování.“

A tak Běláček zůstal dál — hravým a veselým hřebečkem.