Ottův slovník naučný/Kommenda
Kommenda (lat.): 1) K., círk. obročí, viz .

2) K., , , , jest vedle jiných podobných jmen ( atd.) název obchodních smluv práva středověkého, kde jedna strana (accomendans, accomendator) svěřila druhé (accomendatarius) kapitál nějaký, by tato s ním v cizině obchod vedla, obyčejně za určitý podíl na zisku. Zárodky smluv těch sluší hledati již v právu římském, zvláště ve smlouvě o dílo (locatio conductio operis), v příkazu (mandatum), společnosti (societas), smlouvě schovací (depositum) a vetešnické (aestimatorius contractus). Vývoj k-dy náleží však středověku počínajíc stol. X., kde se objevují hojné příklady její v právních listinách a statutech měst středomořských: v Italii, ve Francii i Španělsku, dále v Assisách Jerusalemských a také v městech německých. K. je vedle  nejdůležitějším spekulačním obchodem středověku a s ní souvisí většina moderních obchodů: smlouva kommissionářská, různé druhy společnosti, zvláště kommanditní a tichá společnost. Vyvinula se hlavně v obchodu námořském, kde jednotlivci, na mnoze bohatí kapitalisté, odevzdávali jiným jmění své k vedení obchodu, jehož se sami činně účastniti nemohli. Druhy k-dy jsou: 1. smlouva kommissionářská (v Janově implicita), kde kommendant svěřoval kommendatáři zboží, by tento , avšak na účet kommendantův jím v cizině obchod vedl za určitý podíl na zisku (na rozdíl od nynější smlouvy kommissionářské, kde kommissionář obdrží určitou mzdu, provisi); 2. k. v užším smyslu (v Benátkách rogadia), jež byla smlouvou věcnou (reální), povstávajíc odevzdáním věcí svěřených; kommendátor zůstal však aspoň v prvých dobách vlastníkem jich a nesl nebezpečí ztráty způsobené nehodou. Poměr jeho ke kommendatáři spravoval se zásadami mandátu a obchody uzavírány aspoň zprvu jménem kommendantovým, začež obdržel kommendatář podíl na zisku, obyčejně ¼, nebo žádné úplaty vůbec, najmě v dobách dřívějších, kde k. uzavírána mezi příbuznými (otcem a synem atd.) a byla náhradou za podobné ústavy práva římského, zaniklé hlavně zrušením otroctví. Smrtí kommendantovou se k. nerušila. Předmětem k-dy bylo zboží, peníze, lodi, nebo části jich, dle některých práv (Pisa, Pera atd.) musilo se jmění vdov, sirotků a osob v cizině zemřelých svěřovati způsobilým kupcům do k-dy. Smlouva zřizována veřejně, notářem nebo písařem lodním, aby se zajistil důkaz, jinak nastávaly některé újmy v processu. 3. Societas (společnost) neb s. maris (s. námořská), kde též kommendatář poskytl k obchodu kapitál, obyčejně polovici kapitálu jemu odevzdaného; tu platily zásady podobné, byla to však smlouva konsensuální, kde obě strany stejně se dělily o zisk a poměrně o ztrátu. Řízení soudní bylo jako při k-dě v užším smyslu zrychlené, zvláště byla-li zřízena listina o smlouvě. Později bývalo více kommendantů, kteří svěřovali kapitál kommendatáři zvláště k určité plavbě po moři (colonna) a tu se společnost nerušila přistoupením nebo vystoupením jednotlivých členů; neb se účastnil někdo určitým vkladem obchodu kupce či podobné společnosti; kommendatář vedl jměním tím obchod na své jméno a ručil svým majetkem. Společnosti takové zvány později hlavně ve století XVII. accomandita neb societas per viam accomanditae, uzavíraly se zvláště ve Florencii a zapisovány do knihy soudní (libro delle accomandite). Kommendant, zvaný také particeps, socius, měl jen pohledávku za kommendatářem, který obchod vedl a jehož jméno společnost měla. Ordonnancí Ludvíka XIV. z r. 1673 ustáleny předpisy o společnosti a položen základ k nynější  a  (v. t.). Hsz.

Právo v Ottově slovníku naučném