Ohnice/Zem, říše otvorů
Zem, říše otvorů, do kterých naskládala
kdejakou rakev klíčící
žena, jež matkou znenáhla se stala
pro spáče v márnici.

Zamyky, zamyky, ach, nedívej se ještě,
pak bude pozdě oči zavírat.
Rozbitá naděje, mdlá vůně, staré kleště
a papírový hrad,

zemřelé dopisy, kterými listonoši
nadarmo mávali,
sešity plné chyb a vroucnost na dně v koši,
mlčící píšťaly

a světlá jistota! Jen vzadu, za plamenem,
jímž věčnost třepetá,
krčí se básnička, vyhlédá, hýbá jménem,
jemuž se nechce se světa.

Zem dosud za nás bdí a hořce usmívá se
zamčena v nitru svém.
A my, již spaseni, v snách o nádherné spáse,
pod mramorovým těžítkem

trochu se zdráháme úplně přivyknouti,
již dáni, chceme dát.
Ach, jaká únava, po namáhavé pouti
do hlíny putovat!

6. III. 1940.