Kritika slov/I. My versus Já
„My“ říká se v pohnutých dobách a též pohnutým hlasem; je to družné, sociální a posilující slovo, zatím co „Já“ je nedružné, osobní, samolibé a sobecké. Tak se aspoň zdá. Ale slovo „my“ má svůj defekt. Je pohodlné a nezávazné. Lehko se na př. řekne „My, národ holubičí“, ale těžší je říci „Já, člověk holubičí“. Každý může říci: „V nás žije veliký odkaz Husův“ — ale kdo z vás může říci: „Ve mně žije veliký odkaz Husův“? „My“ jsme obětovali krev a svobodu za věc národa, ale promiňte mi, „já“ jsem ji neobětoval; když „my“ jsme trpěli to a ono, „já“ jsem seděl doma. „My“ jsme veskrze hrdinové, mučedníci a bratří, „my“ jsme velkodušnost a obětavost sama, „my“ bojujeme, „my“ žádáme; opravdu, mohu se pochlubiti velmi krásným „my“, velmi statečným, slavným a záslužným „my“, ale běda, nemám-li „já“ nic, pranic z těchto „našich“ předností! Sebe dokonalejší „my“ nepřidá ani palce mé postavě, ani závažíčka mým zásluhám; žádné „my“ mne nespasí, nedal-li jsem „já“ aspoň cibuli almužnou. „Já“ je slovo praktické, zavazující a činné; je nekonečně skromnější než „my“, je znepokojivé a těžké; „já“ je zároveň slovo svědomí i slovo činu.