Ottův slovník naučný/Ad hominem
(lat.), rozuměj , řec. :  směřující , o kterého právě běží, důvod  čili  (subjektivní), jejžto vážíme z  stavu člověka táhnouce se k jeho náladě, k jeho náhledům soukromým, k jeho náklonnostem, přáním a tužbám, k jeho slabým stránkám a bolestem, k jeho přirozenosti a poměrům zvláštním. Proti němu stojí důvod, který vyplývá  samé, nezávislý na osobnosti člověka, důvod  čili  (objektivní) a tedy způsobilý, aby skládal  vlastně tak nazvaný, , , . Důvod  na místě příslušném působí ovšem znamenitě a mívá rozhodný výsledek; i setkáváme se s takovým »dokazováním« velmi často, v životě, v řečnění veřejném i ve spisovnictví, a sluje vše, co vyniká zvláštní neobojetnou zřetelností, též »«, vše pádné a řízné, dojímavé a rázem účinkující. Jsou lidé, kteří jiné řeči ani nerozumějí, a nejrozhodnějším pro ně důvodem zůstává konečně citelná bolest neb škoda; ta učí a přesvědčuje. Proto i  jest , spíše než odměna, a jsou to vůbec následky činů zlých neb zpozdilých; humor i mudrosloví lidu zmocnily se stránky této a vyslovují se o působivosti subjektivního důvodu v četných průpovědech. Dd.

Latinské výrazy v Ottově slovníku naučném