Poesie francouzská nové doby/S kým jsem šel
Já viděl Smrt, já viděl Hanbu, obě
jak lesem příšerným šly v noční době.

Bez lesku tráva scuchaná se chvěla.
Na mrtvém komoni Smrt černá jela.
A Hanba na koni, jenž hnil, se hnala.
Houšť skřekem havranů se ozývala.

A Hanba děla: „Radost sluji, štěstí,
nach, zlato, hedbáv, vše ti mohu snésti,
i kněze, šašky, paláce a kvasy,
v rozsáhlých síních smíchu bujné hlasy
a pytle zlata, Mamon jež otvírá,
park, stromů tmou kam hvězdné nebe zírá,
žen dav, jímž nad čelem plá záře smavá;
Fanfaru, k ústům svým jež troubu dává,
tvou slávu hrdá v kovu nechá zníti:
tvým všecko bude, chceš-li se mnou jíti.“

Já odpověděl: Kůň tvůj smrdí. Dále!

Smrt ke mně řekla: „Povinnost jsem. Stále
jen k hrobu jdu skrz úzkost, divy, zradu.“

A já děl k ní: Máš pro mne místo vzadu?

Od chvíle té my jedem lesem v snění
ku stínu, v kterém Bůh dlí, obráceni.

Poezie

fr:1851. Choix entre deux passants