Rýmovaná kronika česká tak řečeného Dalimila/XCIV
Po králově smrti na třetie léto
by hład v Čechách. Pravie, to léto było samým Bohem prokleto,
že liudie mrchu liudskú, i své děti jediechu.
Až hróza była, tako velmi mřiechu,
že v každém městě vóz bieše,
ten jiného nečinieše,
jedno že umrlcě vozieše,
po jednú viece než deseť v dół uvržieše.
Pak na léto taká žizn bieše,
že kořec žita šesť peněz złých płatieše.
Pak páni kralovicě Vácłava z Sas dobychu,
všě města i hrady záłabské za-ň zastavichu.
Pak kněz v skóřě všiu zeimiu od ciuzozemcóv vypravi,
dobrý pokoj v zemi upravi.
Tehdy Záviši pro mateř hłavu spudi,
jeho bratřiu z země vypudi.
Pak kněz doby kněžstva krakovského,
pak Kališě, kněžstva pomořanského
a královstvie poznaňského.
Neb královnu polskú pojał bieše,
a ty země u věně jmieše.
Kněz sirazský počě j'mu u Polščě přěkážěti,
kněz český musi na-ň jeti.
Přěd Sirazem mnoho rytieřóv učinichu,
Sirazě jako jhrajúce dobychu.
To sě sta ot narozenie syna božieho
po tisiúciu po dvú stú po devieti dcát třetieho.
Tehdy pan Jan z Michałovic kole po Rýnu do Pařížě jede,
tu ctně právě kłáv, túž cěstú do Čech přijede.
Tehdy kněz Dobeš biskup snide,
Řehoř na biskupí stolec vznide.