Výbor z Květů zla II./Zkalené nebe
Řek bych, že pokrývá tvé hledy páry změť;
a zrak tvůj tajemný (zda zeleň, modř, či šeď?),
kde něžnost vidět hned, i snivost, krutou zlost,
jen lenost zrcadlí a nebe zsinalost.

Ty připomínáš dny ty bílé, zamžené,
v nichž propuká v slz proud nám srdce stísněné,
když, příliš vzbuzeny, a v mukách neznámých,
pro ducha spícího jen mají nervy smích.

Ty krásných obzorů těch míváš někdy ráz,
když slunce mlžných dnů svůj na ně vrhne jas…
jak celá svítíš se, ty, vlhká krajina,
k níž s nebe kalného žár svitů prolíná!

Ó, ženo záhubná, ó, kraje svůdných vnad!
Mám vaše jíní též a sníh tvůj zbožňovat,
a z nelítostných zim zda budu okoušet
já rozkoš ostřejší, než železo a led?

de:Trüber Himmel
fr:Les Fleurs du mal/1861/Ciel brouillé