Výbor z Květů zla II./Sen zvědavého
Zda znaje, jal o já, bol, jenžto chutný bývá,
dáš říci o sobě: „To zvláštní člověk jest!“
— Já právě umíral. Má duše, lásky chtivá,
v tom zřela divné zlo a chtíč se s hrůzou plést;

tam naděj s úzkostí, ne choutka umínivá.
Čím víc jsem v hodinách zřel písek v dno se nést,
tím více vzrůstala má muka, slastně divá;
a víc jsem vzdálen byl už světa svého cest.

Jak děcko jsem tu byl, jež po divadle touží,
má v záští oponu, jak překážka nás souží…
Přec pravda mrazivá pak vyšla na konec:

Mne děsná halila kol zora, nenadále
jsem neskonal. — A což, to je ta celá věc?
Když plátno zvedlo se, já čekal ještě dále.

de:Traum eines Neugierigen
fr:Les Fleurs du mal/1861/Le Rêve d’un curieux