Anemonky/Svadlá růže
Již v chrám se svatba ubírá,
nevěstu mládec vede;
a ona krokem tichým jde,
zrak smutný, líce bledé.

Však ženich jen se usmívá,
a šeptá družce svojí:
Již, holubičko slaďounká,
nás nikdo nerozdvojí.

A ruce když jim ovinul
kněz štolou u oltáře,
tu slza bolu tajného
jí porosila tváře.

A slzička ta upadla
na kámen ledny k zemi;
tu perlu nikdo neviděl —
jen jeden mezi všemi…

Poezie