Heinův passionál/Karel I.
V chatrči lesní teskliv král
se nad kolébkou sklání;
houpe děťátko uhlířské
a brouká si při kolébání:

„Hajej a dadej — ovečky bé —
co tě to ze spánku plaší?
Ty na čele nosíš znamení,
máš úsměv, jako když straší.

Hajej a dadej — je kočička pryč —
máš znamení na své skráni —
Až vyrosteš, zamáváš sekyrou,
dub v lese už chví se a sklání.

Vymřela v lesích pověra,
už nevěří dětičky malé —
hajej a dadej — v pánbíčka —
a ještě méně v krále.

Když kočka je z domu, myš má pré —
Už veta je po nás málem —
hajej a dadej — je mrtev bůh
i já, jenž býval jsem králem.

Má odvaha hasne, mně stůně duch,
sám sebe se stále víc bojím,
hajej a dadej, uhlířku můj,
já vím, že katem jsi mojím.

Tvou ukolébavkou můj pohřební zpěv —
Hajej a dadej, mé bílé,
stařecké vlasy mi ostříháš,
železo řinčí mi v týle.

Hajej a dadej, co plaší tě v snách,
vždyť na mněs už dobyl mé říše,
vždyť srazíš mi hlavu sekyrou,
vždyť kočička sotva dýše.

Hajej a dadej, ovečky bé,
zabili kočičku čičku,
pročpak se plašíš — myš má pré —
jen spinkej, můj popravčíčku!“

Poezie

de:Carl I.