Sepsání války peloponnesské/124.
„Když vám tedy odevšad z války prospěch
kyne, tehdy i my vám k tomu společně radíme, poněvadž
jistotně souditi lze, že tak bude i obcím i jednotlivcům
velevýhodno; neváhejte i Potidaiským ku pomoci
přispěti, jsoucím původu dorského a od Ionův sevřeným
(což prve bývalo naopak), a potom i druhým svobodu
navrátiti. Nejde to zajisté, abychom déle jedněm
ubližovati dopouštěli, a druzí aby brzo potom totéž
trpěli, když by na jevo přišlo, že jsme sice sněmovali,
ale brániti se že se neodvažujeme. Uznavše tedy,
muži spojenci, že toho potřeba nadešla, a spolu že
naše návrhy k vám nejprospěšnější jsou, rozhodněte
se pro válku, nic se neobávajíce přítomné obtíže, ale
hledíce k míru, který z ní vyjde a déle potrvá. Válkou
se zajisté mír více utvrzuje, z pohodlnosti pak
nechtíti ve válku pustiti se, nebývá prosto mnohého
nebezpečí. A uznávajíce, že obec, která se v Hellensku
k samovládě vyšinula, proti všechněm vespolně brojí,
tak že nad některými již panuje, proti jiným pak to
zamýšlí, tu utkejme a porazme, a tak později sami
bezpečné budeme žíti a Hellenům nyní zotročeným
svobodu opět získáme.“ — Tak promluvili Korinťané.