Doma/Píseň o měsíčku


I. 
Po dlouhá léta noc co noc
měsíčka líce bledá
po modrém nebi bloudívá,
ni chvilky neusedá.

Ze zlatých dětí — hvězdiček
mu mnohé s nebe spadly,
proto má tvář tak ztrápenou,
proto mu líce svadly.

Ty hvězdy, děti ztracené,
měsíček smutný hledá
a žádné ještě nenašel —
proto ta líce bledá.

II. 
Měsíčka tvář bledá, snivá
v milé kráse
na ten svět se dolů dívá —
usmívá se.

Sta let se tak dívá dolů,
mnoho vídal,
v líce jeho nikdo bolu
neuhlídal.

Viděl štěstí, viděl žaly,
žití, hroby —
kéž i mně tak úsměv stálý
rety zdobí!