Sonety (Shakespeare, překlad Vrchlický)/123
Mne, Čase, nesmíš nikdy proměnit,
si pyramidy novou silou stavě,
mě neoslní novostí jich třpyt,
mě vtane hračka, jsouc jen v novém hávě.
Že zvčírka jsme, stojíme civíce,
že novou cetkou oslnit chceš nás,
ač víme, let ji znaly tisíce,
jak pro nás bys ji stvořil.
Já tobě směji se s tvou kronikou,
co minulý mi, přítomný co svět?
Co zřel jsem, četl, lží jest velikou,
co velké, malým udělá tvůj let.
    Tak ale buď to, zde to přisahám,
    jsem věrný, kosou tvojí pohrdám.