V přírodě/CLVI.
Tak málo přírodě jsme věrní,
až nehodno to mudrce —
ti jedni citem malicherní,
ti druzí zhola bez srdce.

A ještě hůř kdo v převrácení
ten trochu lidství natrhnou,
že znavení a přesycení
i tužby lidské zavrhnou.

Jak zcela v jiné stojí tváři
ta velká všeho mistryně:
s tisíci světů hospodaří
a broučka pozve k hostině.

V den slunce na noc doprovází,
v noc hvězdy tká si do roucha,
a přec u každé poupě vchází
a jeho přáním naslouchá.

A přec pro hled svůj všehomírný
ni stéblo láskou nemine,
a ještě její cit nesmírný
co rosa v den se rozplyne.