Květiny (Wolker)
Na mém stole dřív nikdy květiny nestávaly.
Kamenný život a kamenné myšlenky
mé oči vyčerpávaly.

Až teď v nemocnici soucitná ruka kterási
narcisy bílé na stůl mi postavila,
by v horečném puchu bolestí vzrostly do krásy.

Ty květiny nahé jsou a uprostřed mrtvého ticha bují
jak živá medicína s pohledy studenými,
a jen když zešeří se, tu trochu zdůvěrňují.

V tu chvíli zaposlouchávají se v každý můj sten.
S večerem milosrdenství roste, a aby rostlo, musíš být nešťasten.

Poezie