Vybrané báje a pověsti národní jiných větví slovanských/Královic a Víla
Byl jeden král a měl tři dcery a jednoho syna. Jednou když starého krále doma nebylo, zatlouklo v noci něco na okno. „Kdo to?“ tázal se královic. — „Jsem král Vítr, dej mi svou nejmladší sestru.“ — „Vezmi si ji,“ řekl královic. — Druhou noc zase někdo klepal na okno. „Kdo jsi?“ — „Jsem král Slunce, dej mi svou prostřední sestru.“ — „Vezmi si ji.“ — Třetí noc opět někdo klepal. „Kdo to?“ — „Jsem král Měsíc, dej mi nejstarší svou sestru.“ — „Vezmi si ji.“ — Ten si ji hned vzal a odešel. Když pak starý král domů se vrátil, řekl jemu královic, že by se rád oženil. „Jdi, synu můj,“ řekl otec, „a vyhledej si ženu, která se ti líbí.“ Královic šel, ale nikde nemohl takové ženy najíti. „Vím, co udělám,“ pomyslil si, „půjdu ke svým švakrům, ti mi povědí.“ Švakrové byli pohromadě a dali mu dvě lahvice vody: z jedné když někoho pokropí, ten zemře; a z druhé když někoho pokropí, kterýž je mrtev, zas oživne. Královic šel a přišel k jedné jámě; ta byla plna hlav osob takových, jež Víly přemohly. On tu jednu hlavu vzal a vodou oživil, a ta ukázala mu, kde Víly přebývají. Potom zas tu hlavu zmrtvil a šel do domu Vil; tu si zamiloval jich královnu a oženil se s ní. Ta Víla mu dala klíče od celého stavení, ale řekla, aby do posledního pokoje nechodil. Když někam odešla, šel předce do toho pokoje, a vidí tu starého člověka, jemuž z úst šel oheň, a jmenoval se král Oheň. Ten mu řekl: „Ach duše křesťanská! dej mi číši vody.“ Královic mu dal, a jak ten člověk se napil, pukla na něm obruč. Potom řekl král Oheň: „Dej mi ještě dvě, však víš, že je spůsob, aby každý pil do třetice.“ Ten mu je dal, a hned na králi všecky obruče pukly a byl vysvobozen. Když Víla přišla domů, uchopil ji a s sebou odnesl. Královic nemoha se ženy své dočkati, šel jí po světě hledat. I přišel ke svým švakrům, prose jich, aby mu o ní pověděli, a ti mu řekli. aby jí šel hledat ku králi Ohni. Šel, a přišel na ohnivou horu a viděl tam svou ženu státi v potoce. Byla řetězy ukována. I odvázal ji a dali se na útěk. Král Oheň měl koně tak rychlého jako myšlénka. Ten kůň udeřil kopytem, a král Oheň přišel a tázal se ho: „Co ti chybuje, můj milý koni?“ A kůň řekl: „Tobě, můj milý, chybuje ona Víla: přišel její muž a utekla s ním. Ale jdi ještě, najez a napí se, však my jich dohoníme.“ On se najedl a napil, vsedl na koně a v okamžení jich dohonil, Vílu vzal a královicovi řekl: „Nyní ti ještě odpouštím, proto žes mě vysvobodil, ale podruhé sem nechoď.“ Královic šel ke svým švakrům, a ti mu řekli, že své ženy jinak nedobude, nežli když půjde k čarodějnici, jež odtud nedaleko přebývá. Zůstávala v zámku z lidských hlav vystaveném, a hlavu měla otočenou samými hady. Vidouc královice, tázala se ho: „Duše křesťanská, proč jsi přišel? chceš-li u mne sloužiti?“ — „Chci,“ řekl královic, „slyšel jsem, že tu dostanu dobrý plat.“ — „Ovšem,“ odpověděla baba, „za tři křesťanské dni ti dám tři léta a tři dni.“ Pak ho vedla do stáje, kde byly tři koně, byly to její dcery, a řekla mu: „Ty koně budeš pásti, ráno je na pastvu vyženeš a večer zase přiženeš; pakli jich nepřiženeš, udělám tobě jako těm, co tu vidíš.“ Královic na jednoho koně si vsedl a vedl je na pastvu. Když tam přišli, kůň ho shodil; královic sice hned zase vstal, ale koní již neviděl. I měl od každého svého švakra paličku; na večer, když slunce zapadalo, tu jednu paličku vzal, a myslil si na toho švakra, na Vítr. Ten hned přišel a řekl: „Už vím, co ti je.“ Potom začal studeně foukati a koně do stáje zase vehnal. Tu je matka zbila. Druhý den bylo zase tak: švakr Slunce počal páliti, a koně musily zase do stáje. A baba zase je zbila. Třetího dne řekla, že musí ty kobyly podojiti. Tu pomohl mu švakr Měsíc, ukázav mu o půl noci uzdu, kterou když na ruku vzal, kobyly nic mu nemohly udělati. I podojil je do slunce východu, a nadojil mléka plný džber a bylo vařící, i donesl je babě. „Co za to chceš?“ tázala se ho. — „Chci toho starého koně ve sklepě.“ Baba mu ho dala, ač nerada, i řekla mu, aby vskočil do toho mléka. A ten kůň všecku horkost do sebe vtáhl, a královic do mléka vskočiv, vyšel z něho desetkráte krásnější nežli prvé. Potom kůň zase tu horkost do mléka vpustil, a baba do něho vskočila, i shořela horkostí. Potom jel královic pro svou ženu i odvezl ji s sebou. A onen kůň zas udeřil kopytem, a král Oheň přišel i tázal se ho: „Co ti je, můj milý koni?“ A kůň řekl: „Rychle si vsedni na mě, ale oni mají ještě rychlejšího koně.“ Král Oheň pustiv se za nimi, strašlivě koně svého bodal. A kůň jejich počal na svého bratra volati: „Shoď ho, vidíš, kterak tě mučí: shoď ho a zabí.“ Kůň skočil a krále Ohně zabil. A potom byli spolu dobře živi. —