Anemonky/Z májových písní


1. 
Na nebi lesklé obláčky
v tak něžném ladu plynou,
jak čistých duší myšlenky
se nezkaleny vinou.

Zableskne slunka paprsek,
to tvůrčí ducha síla;
vzplál zlatem mnohý obláček —
myšlenka tvůrčí byla.

Ze mráčku oblak spojený
slal zemi deštík toužený —
s všedními tvůrčí myšlínky
se v činu slily u vínky.

2. 
Ta zem — to býval kdysi ráj,
a rozkošné v něm zpěvy;
lid sám jej změnil v bědy kraj
a zůstal bez úlevy.

Teď země naše vězením
mně někdy zdá se býti,
v němž časem divným zachvěním
kmit světla pozasvítí.

Bůh ztrestal toho nevděku;
leč milosť dal, že člověku
se odlesk ráje zaskvěje,
když písní srdce rozhřeje.

3. 
Mně širý svět je neznámý,
já své si tvořím světy,
a tajnými jich kobkami
rozsévám svoje květy.

A co mi potom, zdali mi
ty květy nepochválí —
však v úzkém kruhu s milými
jsme slasť jich požívali.

Jen vlasti své a národu
o blahou prosím svobodu —
však liché světa blouznění
to mysl moji nezmění.

Poezie