Amoroso/V dešti
Déšť přívalem se z černých mraků řítil,
jak plesal by nad zmatkem výletníků.
Strom každý leskem bílých kapek svítil
a třásl se ve víru tom a křiku,
jak motýl, jenž se v pavučinu chytil.

Já neprch’ jediný, neb jsem tě hledal,
bych zlíbal koraly tvých malých rtíků.
Cit jakýs zvláštní pokoje mi nedal,
až jsem tě spatřil v keřů hustém šiku.

Ne samotnou však! Hošík, děcko vleklo
se v patách za tebou v tom víru deště,
a tehda prvně dotklo se mně peklo!

Však já se smál, všem snům již konec věště
a chtěl se těšit, řka, že’s dítě ještě…

A tys jím též! mně ale srdce řeklo!