Poesie francouzská nové doby/Matutina
Ze hloubi obzoru, jenž v chvějném vzduchu ztracen,
jak mléka čistý proud se světlo lije kol
přes mírné pahorky, jichž vrchol jím jest zlacen,
— svit jitra přes hory šat bílý táhne v dol.

A stromy cítí juž, že zbudili se ptáci
a šumí ve větru, jenž zabloudil k nim z hor,
v něm duše liljí se, jež přes noc zvadly, ztrácí,
— svit jitra nohu svou na spící klade bor.

Po trávě omladlé, kde běží hmyz a skáče,
síť nitek stříbrných se zhlukla u věnec,
step vřesu rozsáhlá ve slzách rosu pláče,
— svit jitra po trávě svůj roztrh růženec.

A v zdroji, v kterém mhy jak jitra závoj hrají,
se zhlíží sladký květ a do vln nazírá,
a kde se chvělo dřív hvězd oko plaché v taji,
tam oko sněženky se v slzách otvírá.

Poezie

fr:Matutina