Ottův slovník naučný/Mythografové
Mythografové  v širším smysle slouti mohou všichni spisovatelé klassičtí, kteříž u značnější míře zasloužili se o zaznamenání mythů. Mezi  jsou to Homér a Hésiod, z lyriků Stésichoros a Pindar, z tragikův Aischylos a Sofoklés. Za doby Alexandra Vel. Nikainetos Samský a Hermesianax Kolofónský přidrželi se co do formy Hésioda, kdežto Antagoras svou Thébaidou, Apollónios ve svých Argonautikách přiklonili se k Homérovi. Zvláštní skupiny mythů obsahovala Aratova , Eratosthenův Hermés, Hegesianaktova  a Nikandrovy Metamorfosy (v. t.). Ještě v V. stol. po Kr. básnicky vzdělán kruh bájí Dionysových Nonnem. — Mezi prosaickými spisovateli řeckými mythologická tradice jeví se u dějepiscův a zeměpiscův, od logografů počínajíc; z pozdějších mythy horlivě sbírali m. , Asklépiadés z Tragilu, žák Isokratův, Istros z Kyrény a Neanthés z Kyziku, Apollodóros Athénský a j. Bohatý materiál mythologický uložen též v t. zv. hypothesích k básním, jež uvádějíce obsahy jejich podávaly též varianty mythův. Menší sbírky a pojednání podali Parthenios, Konón, Antoninus Liberalis a j. Viz A. Westermann, , Brunšv., 1843; nové vyd. od Wagnera 1894.  uloženy jednak v básních Naeviových a Enniových, potom v dějepisném díle M. Porcia Catona, v pracích L. Aelia Stilona, obzvláště však v dílech P. Nigidia Figula a M. Terentia Varrona. Za Augusta Verrius Flaccus sepsal dílo o pamětihodnostech své doby a jakýsi reální lexikon, z něhož výtah učinil S. Pompeius Festus, z tohoto pak kněz Paulus za Karla Velikého. Bohatý pramen mythů jsou básně Vergiliovy a Ovidiovy. Z historiků Livius a Dionysios z Halikarnassu obsahují mnohé mythy; za cís. doby pak Valerius Maximus (za Tiberia), potom díla Pliniova, spisy Plutarchovy, Tacitus, Sueton, Dio Cassius, Héródian, A. Gellius, Nonius Marcellus, Censorinus, Macrobius, konečně Joannes Lydos jsou bohatým pramenem pro mythy římské. „“ vydáni byli od Munckera (1681, ve 2 sv.) a Staverena (1742, 2 svazky).
klk.