V přírodě/XIV.
Potůček s snivou olšinou,
to jak ten klouček s dívčinou:
on sladce šeptne sladký děj,
a ona kývne líbezněj.

A on co najde po cestě,
co své to prostře nevěstě,
ji v květ a perle usadí
a v snubnou zeleň kapradí.

A ona s myslí dětinnou
za jeho stře se hladinou,
a všecky sny a myšlénky
s ním tká na písně praménky.

Však není láska štěstí jen,
jeť někdy jak přetěžký sen,
jak vrby svislé zvětvení,
jež v zlé tam stojí znamení.

A jak se lásky mladý děj
pod olší tká nejlíbezněj:
tak bol mi, dívko, nad tebou,
jež úkoj hledáš pod vrbou.