Plamínky/Je škoda milostí
Je oheň založen. Už na milosti nedám, 
jež hladové mne chtěly přivítat. 
Červený kohout nad střechami chaty 
za chvíli začne kokrhat. 

Co rozkvetlo tu — rudým zkvetlo květem 
pod chladem smutným podnebí, 
hle, duše má, už toho květu bylo 
nám tolik potřebí! 

O, příliš mámily svou bělí lilie, 
však ruce zhrubělé jich měly nejvíce. 
Života záhon nejvíc zpustošili 
ctní svatí, světice. 

Pod střechou společnou teď ještě s nimi žíti? 
— Je oheň založen. Žhář kráčím v dálavy. 
Je škoda milostí. Zde moh’ jen účinkovat 
lesk nebes krvavý.