Za soumraku/Tak dávno již
Zas u potoka žlutě raší jíva, 
kde pěšina se vine do dálky, 
a v nebes modrojasu skřivan zpívá 
a vzduchem voní první fialky. 
Vše klidno tak a teskno zas a milo 
jak tenkráte, – ó teď tak tvrdě spíš! – 
kdy šli jsme tady, – ach, kdy že to bylo? – 
     Tak dávno již! 

Šlas mlčky v moje rámě zavěšena, 
jen zrak tvůj mluvil, jen tvé ruky stisk; 
šlas, v duši jaro, jarem opojena, 
však náhle smutek jara v oči trysk' 
ti slzou, – moje pustila jsi rámě. – 
A skřivan zpíval. – „Někdy, jestli sám 
tu půjdeš jarem, vzpomeneš si na mě?“ 
     – – Dnes vzpomínám.