Buřiči/Navarovská elegie
Klidný a rozumný, se skály kraje 
poslouchám, vítr jak písničky hraje
o lidských radostech, o lidském žalu, 
dalekém jakéms ideálu, 
žhne slunce, nic mne nebolí, 
a hledím klidně v údolí.

Nápady mívám zvláštní, však lidské, 
nápady čistě idylické, 
jak lesy voní, jak perlí se rosa, 
dívenka růžová kráčí tu bosa, 
v obzoru hasnou červánky… 
Vše plno míru, selanky.

Zítra vše začne jako včera, 
klidný a rozumný… et cetera… 
Idyla vzkvétá, idyla roste, 
idyla pro dobré dušinky prosté; 
idylu tuto vylíčí selankovití buřiči –

Po bouři, která vše plnila děsem, 
po prudké bouři kráčel jsem lesem. 
Jak jsem šel večerem, vydrážděn, chor, 
v mlhy se zahalil majestát hor, 
šedivá mlha vše clonila zraku. 
Z daleka slyšel jsem hučení vlaku.

Myslil jsem na bouři, která tu byla, 
na bouři, která vše očistila, 
na vzduch tak svěží, na svobodu chvíle, 
na blesky zrádné, zarputilé. 
Lesy se kouřily po prudkém dešti, 
já cítil, hlava jak podivně třeští
z bouře, již časem přečkáte! 
Podivné blesky klikaté 
a rachot reptavý zrádného hromu 
hledaly vrcholky nejvyšších stromů –

Stoupal jsem necestou, po příkré pouti 
chtěl vnitřní bolest jsem odvrhnou ti, 
vrhnout do řeky s příkré té stráně, 
vrhnou ti hluboko ve jménu Páně 
msty, vzpoury, záští doutnající. 
Hučet jsem slyšel Kamenici.

Kdož jdeš tu, poutnice, ve Spartě řekni, 
že padli bez slova snové mí pěkní, 
o zemi slynoucí mlékem a strdí, 
o velkém géniu, na nějž jsme hrdí, 
o světu, pro mne jenž kdysi byl stvořen, 
o stromu, jehož já býval bych kořen; 
padli, jak zákony kázaly, s klidem. 
Jediné zbývá už: tož soucit s lidem.

Bouře, jež děsila, ničila, bila, 
bouře ta očistila. 
S velikým soucitem, bez děsu, úžasu, 
pozírám do temna, pozírám do jasu, 
pozírám na děje, pozírám na pletky, 
pozírám v příčiny, tak jako výsledky, 
pozírám na štěstí, předčasně zemřelá, 
na ctnosti ďáblovy, na hříchy anděla, 
zem pryč je slynoucí mlékem a strdí, 
veliký génius, na nějž jsme hrdí, 
msty, vzpoury, záště doutnající 
v hučící metám Kamenici.