Po agrárním sjezdu
Pro toho, kdo zná trochu poměry v agrární straně a kdo se sám nechce klamat, není velkolepý výsledek agrárního sjezdu překvapením. Strana agrární byla a je obdivuhodné organisovaná, a kdyby byl  živ, měl by dojista ze sjezdu radost; ale také on by nebyl překvapen. Tedy všecky naděje na vnitřní rozpory, na oslabení stran pro politiku, která se těm  nelíbila, byly zbožným přáním a ničím víc. O určitých  opatřeních jsou dojista i mezi jinak naprosto ukázněnými členy strany různá mínění, ale v názorech na , zejména na její základní rysy, je nepochybně v ohromném počtu organisovaných členů vzácný souhlas.

To je bezesporná sila agrární strany, a proto jsou různé nadéje na možnost postaviti ji na vedlejší kolej málo reálné, leda by ona sama z důvodů taktických v tom viděla něco, co by snésti mohla nebo dokonce chtěla. Ale patrně toho je velmi vzdálená, což konečně je velmi snadno pochopitelné. Bude tudíž nezbytno, aby každý, ať rád nebo nerad, s tímto faktem počítal.

Co nás se týče, bylo by nevážné si zapírati, bez ohledu na nedávné tak ostré volební boje, že je ve vážné situaci vnitřní i zahraniční politiky tato pevná jednotnost agrární strany něčím, s čím musíme nejen počítati, nýbrž v čem musíme viděti pevnou osu různých možností vývoje naší vnitřní politiky ve smyslu .

Ovšem zrovna my nechceme a nemůžeme zakrývati ani zapomínati, že jsme měli vážné a po našem soudu naprosto věcné námitky proti některým hospodářským opatřením a že si je agrární strana přece jen na koalici vymohla. Jedno však při tom nelze přehlížeti. Socialismus od Marxe cítil přirozeně v zemědělcích největší  svého základního programu, totalitní socialisace výroby, a proto jeho spolupráce s agrárníky byla vždy jenom  a dohoda možná jen podle zásady: dáš ty, dám já! Což někdy také může znamenati, že se jedno ohrožení společných zájmů celku vykoupí druhým, třeba ještě horším. Proto nutno opravdu vítat přání posl. , jehož zvolení předsedou strany bylo tak okázale celým sjezdem uvítáno a sankcionováno, vyslovené v jeho projevu v Národních Listech, aby totiž „otázky , byly řešeny společně všude
tam, kde se k tomu naskýtá příležitost.“

Bez jakékoli násilné, umělé interpretace těchto slov smím snad říci, že jsme my nic jiného nikdy nechtěli. V složení  je zásadní . Není v ní , strany , která by sice pro všecky oprávněné požadavky jedné i druhé její hlavní skupiny měla stejné porozumění, ale která by hájila řešení všech pod , třeba zásadně a neoblomně stála na , utvrzeného také naší ústavou. Jen s tohoto hlediska může býti řešení různých speciálních otázek stavovských  a ne pouze vyrváním z celé otázky toho, co si jedna nebo druhá strana vymůže politickou vahou, bez ohledu na zájmy celku.

Velmi bych se však ohradil proti tomu, aby v mých slovech bylo hledáno nabízení se té nebo oné koalici. Projev předsedy  je mně vážný s jiného hlediska, než s toho, abychom byli přijati do nějaké koalice a měli jednoho ministra. To by po mém skromném soudu ani nebylo nejlepším řešením problému nezbytné  ve vyřizování těžkých otázek hospodářských a sociálních, které se stávají přímo  i pro naši budoucnost.

Již delší dobu myslím o tom, jak včleniti řešení těchto otázek do našeho  života, jak dáti možnost zastoupení všem složkám hospodářského a sociálního života, zbaviti jejich projednáváni pokud možno úzkého politického stranictví a přece mu zjednati  zaručený vliv, aniž by tím byla porušena konečná suverenita parlamentu ve  otázkách — jinými slovy, zabývám se otázkou , jeho složení a jeho účinného vlivu na zákonodárství. Nedovedu se zbaviti obavy, že řešení hospodářských problémů našeho státu jen na základě  té neb oné strany by mohlo konečně vésti k osudným důsledkům nejen pro  našeho státu, nýbrž i pro budoucnost jeho . Otázka našeho  v nových poměrech, způsobených ztrátou starých, chráněných odbytišť, otázka  jsou pro nás přímo osudové; je myslitelno, že bychom mohli je řešiti , t. j. se stanoviska  zájmů? Proto vítám, že předseda nejsilnější a nejkonsolidovanější strany projevuje názor, že by se všecky tyto otázky měly řešiti snahou o , a tedy ne převahou počtu poslanců — anebo přítčmností jednoho ministra ve vládě.

Jsem dost dlouho v praktické politice, abych směl říci bez obavy, že, bez zřetele k trpkým zkušenostem, přece jen věřím, že by jednání ve sboru, který by v projednávání  měl , i když ne konečně rozhodující, vytvořilo možnost  posuzování těchto obtížných otázek, než je možnost v zákonodárných sborech, složených , a tím také umožnilo náležitý ohled na zájmy , na zájmy . Vytvořilo by se snáze , jež by i parlament při svém konečném rozhodování nemohl úplně přezírati.

 Už také proto, aby se ukázalo, jak veliká byla domýšlivost ve výroku, že známým postupem lidové strany byla zachráněna naše demokracie pfed „“.

Toto tvrzení vůdce lidové strany je tak důležité, že to není jistě pouhá zvědavost, nýbrž vážná starost o klid v našem státě, vědět, odkud vlastně hrozilo demokracii to nebezpečí ze „sféry diktatury“, před nimž lidová strana demokracii a republiku zachránila. Pan předseda strany lidové zrovna tak dobře jako já ví, že  nikdo demokracii nějakou diktaturou neohrožoval, leda že by počítal v tyto kruhy šest poslanců fašistických, před nimiž by byla strana lidová demokracii ochránila. Ale tím by se snad ani příliš nechlubila. Či snad hrozila demokracii „sféra diktatury“ s ? To by bylo neobyčejné vážné znát, aby se veřejnost konečně dověděla,  nebezpečí pro naši demokracii a republiku vlastně jest.