Sepsání války peloponnesské/32.
„Atheňané, kdo k sousedům svým přicházejí,
jako nyní my, požádat jich za společenství, nemohouce
se odvolati na žádnou prve prokázanou jim s své
strany službu velikou a pomoc, těm sluší nejprve
dokázati, že to, zač žádají, jest prospěšné, neb aspoň
neškodné; potom pak, že za to jistotně vděčnými se
prokáží; jestliže však nic z toho jasně neprovedou,
nesmějí se mrzeti, když s nepořízenou se potkají.
Kerkyřané tedy vyslali nás s prosbou za vaše společenství,
důvěřujíce se, že vás pro to vážnými důvody
získáme. Zdáť se ovšem, že dřívější jednání naše pro
tuto naši prosbu nedodá žádného důvodu vám, aniž
pak nám samým v přítomném pádu prospěje. Přicházímeť
nyní žádat jiných za společenství, když jsme
před tím samovolně s nižádným ve společenství nevstoupili,
a tím pravě v přítomné válce korinthské
osamotněli. Nyní pak se věc obrátila a ta naše zdánlivá
opatrnosť nechtíti ve spolku s jinými a dle jich
náhledu nebezpečím se vydávati, okázala se býti nesmyslnou
slabostí. Ve svedené sice bitvě námořní sami
o sobě jsme Korinťany odrazili; když pak nyní
vetší výpravou ve spolku i Peloponnesu i ostatního
Hellenska proti nám povstávají, a my patrně vidíme,
že o své vlastní moci s ně nejsme i spolu veliké
nebezpečí nám hrozí, budeme-li jim podrobeni; přinuceni
jsme jak u vás tak i u každého jiného kohokoliv
pomoci se dovolávati. I jest odpuštění hodno,
když nikoliv z zlé vůle, ale toliko z klamného mínění
jinak jednáme nyní, nežli jsme prve v nečinnosti trvali.