Zcestí/Slavnost
Tryskne trpký podzim z ran.
Člověk bude otvírán,

těžce, nevýslovně zralý.
Ruce tmy jej zotvíraly,

neboť jejich dotek měl
kožíšek, jímž oněměl

sykot krve, tíhy její,
prolévané za naději.

Cítím úzkost, již má hřeb.
Kráčím touze na pohřeb.

Bodám s hrdostí a přísně
do života této písně,

aby zašel dřív, než chci,
ještě teď, teď za noci.

Ó, kéž nyní peklo vidí
slávu, kterou po mně sklidí!

Ve dne nepoznalo by
tuto slavnost záhrobí.

17. XI. 1940.