Ottův slovník naučný/Žebro
Žebro (lat. costa, odtud costalis, žeberní, něm. Rippe) je táhlá, úzká i plochá kosť, vyznačující se v zadu hlavičkou a krátkým krčkem, jež se spojují s tělem a příčným výčnělem příslušného obratle hrudního. Protáhlý oddíl tělový je v předu doplněn chrustavkou žeberní, čímž pružnost žeberní kosti ještě se zvětšuje. Na každé straně hrudníku rozeznává se 12 žeber a jen výjimečně vyskytuje ae nadpočetní ž. krční nebo bederní. Směr žeber je velmi šikmý směrem dolů a do předu. Při tom horních 7 žeber dosahuje chrustavkami svými kosti hrudní, pročež nazývají se ž-ry ; z ostatních, t. zv.  žeber, přikládá se 8., 9., a 10 ž. chrustavkou svojí k chrustavce ž-ra předchozího, tvoříce tak podklad pro příznačný obraz vlnité hranice mezi přední stěnou břišní a hrudníkem. Ž. 11. a 12. večnívají chrustavčitými hroty do svalové stěny břišní, vyplňujíce úhlový prostor mezi páteří a 10. ž-rem, kteréž zšíři prstu přibližuje se až ke kyčelnímu hřebenu pánevnímu. Mezi ž-ry nalézají se úzké prostory mezižeberní, vyplněné svaly t. jm. Pod každým ž-rem probíhají do předu cevy a nervy meziberní, kteréž jmenovitě v boku uloženy jsou v táhlé brázdě při dolním kraji žeberním, tak že tu jsou cevy proti bodnutí do jisté
míry chráněny. Ž. samo a ještě více jeho chrustavka jsou velmi pružné, tak že tlaku značnou měrou podávati se mohou. Tehdy však, stalo-li se ž. chorobnými pochody křehčí nebo v pokročilém stáří, kdy kosti se stávají vůbec lomivými, stává se, že může se ž. zlomiti i při tlaku nebo nárazu poměrně malém. Zlomeniny žeberní stávají se nebezpečnými hlavně tím, že úlomky mohou zraniti pohrudnici s plícemi, tak že pak nastává plynatost hrudní (pneumothorax) se všemi následky, nebo cevy mezižeberní, tak že pak nastává i smrtné vykrvácení.

Anatomie v Ottově slovníku naučném