Ohnice/Stará knížka
Beru tě zpolehoučka
a střásám s tebe prach,
umrlá knížko v temném háji.
Všechny tvé listy spadávají
a tají jako tichá vločka
ve slunci na horách.

„Svět smutných“, to jsi chtěla říci,
je jistě živý nejdéle.
Modříny, věřím! Jedenkráte
až na nebesa zaťukáte,
svou věčnou barvu v boží líci
spatříte pod čelem.

Ve vašem milosrdném stínu
z veršů, jež zvadly, voní klid,
pro který v čase prodlouženém
chci život dát a slávu s jménem
a všechnu této země hlínu
na sebe navrstvit.

13. VI. 1940.