Zcestí/Kocovina
Hej, nářku, smím-li ti tak říkat,
nechceš si přijít zanaříkat?

Vůně, nechceš si zavonět?
Vdechuji hrozně rád tvůj jed.

Co je tu záclon nevisících!
Bodá mne v srdci, v hlavě, v plících.

To asi, že jsem tolik pil.
To asi, že jsem pochopil.

Nakonec kdekdo na půst věří.
Zarytě myslím na večeři.

Mám hlad! Co na tom! Budu jíst
slzy a strach a nenávist.

Mám také žízeň. Budu píti
vánici, liják, krupobití,

a potom usnu, zmožen vším,
nad nedopsaným dvojverším.

Ostatně, nářku, nač to říkat.
Nechceš si přijít zanaříkat?

31. III. 1941.