Vlastní životopis Karla IV./Kapitola pátá
Kterak boží divnú mocí den svaté Kateřiny boj obdržel a tu pasován byl, a kterak páni a města lombardská proti němu spřisáhla sě byla, aby jej zradili a sami v jednotu vstúpili.

Tehdy dřieve řečení přísežníci učinichu silné vojsko před městem naším Mutinú i ležechu tu šest neděl, to věz Mediolánský, Berúnský, Farařský a Mantavský. A po šesti neděléch, když poplenichu biskupstvie a hrabstvie Mutinského a Regii měst, tažechu odtavad a položichu moc svú a vojsko před hradem Svatého Zčastného Mutinského biskupstvie. A když tu vojsko dlúho leže, umluvili ti s hradu s nimi, když by v měsieci, to věz až do dne svaté Kateřiny — neb měsiec měl toho dne minúti — nebyloli by jim pomoženo skrze nás, že by jim hrad chtěli vzdáti. Tehdy Parmenští, Kremonští, Mutinští a z Regie to uslyševše sebrali moc svú i přitažechu k nám řkúce: Pane, braňme se zkažení našemu, dřieve než nás ovšem zahladie. Tehda vzemše radu vyjidechom na pole a stany rozbichom a z města Parmenského den svaté Kateřiny přijidechme tam, jehožto dne hrad měli vzdáti v ruce nepřátelště. A tak o poledni s tisíce a dvěma stoma helmy a šesti tisíci pěších proti našim nepřátelóm, jichžto dobře tak mnoho aneb viece bieše, boj zdvižechme. A trval ten boj od poledne až do západu slunce. A s obú stranú běchu sbiti jakžto všichni oři a někteří koni a běchme již téměř přemoženi, a oř, na němžto seděchme, také byl pod námi zabit. A zdviženi našimi tak stojiece a hlediece, že jsme již byli jakžto přemoženi, a již také jsme byli téměř se rozpačili, vzezřechme, ani v túž hodinu nepřietelé naši jechu sě utiekati s svými korúhvemi, a najprvé Mantavští, potom mnozí po nich sú táhli. A tak skrze milost boží vítězstvie jsme obdrželi nad našimi nepřátely, osm set helmóv na běhu zjímachme a pět tisícóv pěších zahubichme. A tak skrze to vítězstvie vysvobozen byl hrad svatého Zčastného. V tom boji přijeli jsme se dvěma stoma mužóv hrdinných rytieřské duostojenstvie.  vratichme sě s velikým veselím do Mutiny s kořistí a s vězni a rozpustivše lid náš, vrátichme sě do Parmy; neb tu náš dvuor tehdy držechom. Po tom tažechme do Luky, ježto jest v Tuškaniech a zjednachme válku proti Florenským, i vzdělachme hrad krásný s městem zdmi ohraženým na vrchu hory, jenž jest vzdálí deset mil od Luky proti údolí Mlhy tak řečenému a převzděchme jemu jméno Hora Karlova. A  vrátichme sě do Parmy, poručivše vládařstvie Janu Šimonovi z Pistoře, jenž dřieve od nás tu dobře vládl a městce Barčem na našich nepřáteléch byl dobyl a mnoho jiného dobrého v svém vládařstvie byl učinil. Když pak do Parmy přijedechme, běchme obtieženi od našich nepřátel se všech stran přesilně. Ale zimy ukrutnost nám byla prospěšna; neb tak sě byla velmi rozmohla, že žádný na poli ostati nemohl.

Toho času běchu počaty smlúvy mezi Berúnskými a mezi jinými nepřátely našimi s strany jedné a mezi Marsiliem řečeným z Črvených a Gibertem z Fuliana a Manfredem z Dobrotivých a mezi najslovutnějšími z Parmy, z Regie a z Mutiny, jenžto běchu jakožto vládaři těch měst. Potom také ti jistí sešli sě s najpilnější radú Berúnského v jednom kostele malém biskupstvie Regie, a proti mně smlúvali sě, aby mě zradili a sami v jednotu vstúpili. I kázachu sobě mši čísti, chtiece přisahati na božiem těle, že chtie ty smlúvy tvrdě držeti. Tehdy sta sě, když kněz, božie tělo posvěti a vzdviže, po pozdvižení božieho těla na té mši učini sě temnost s velikým vichrem a větrem v tom kostele převeliká, tak že všickni lečechu sě. A potom když sě světlost navrati, kněz před sebú na oltáři těla Jezu Kristova nenajide. Tehdy žalostně stáchu všichni, zžásavše sě, a tak jeden na druhého hledě najidechu tělo božie před nohami Marsiliovými, řečeného z Črvených, jenž bieše hlava a vuodce těch smluv. Tehdy všickni jedniem hlasem vecechu: to což činiti jsme umyslili, bohu nelíbí sě. A tak toho nechavše, každý sě k svému vlastniemu navrátil. Tehdy ten kněz, ježto mši slúžil, šel do města Regii, povědě biskupovi to, co sě jest dálo. A biskup posla jeho k Uostienskému kardinálu, jenž tehdy bieše legatem v Lombardii a bydléše v Bononii. Legat pak s biskupem vzkázachu poručíku mému, Jilješovi z Berlaře Francúsovi do města Regii, aby mě vystřiehl, abych sě varoval těch smluvcí dřéveřečených. Než ti, ježto chtěchu proti mně smlúvy činiti, želejíce toho, potom viec věrně mi přikládali a silně se mnú jakožto bratřie ostali, nic v svých srdcích netajiece. Jednoho dne Gibert z Fuliana sedmý z nich vece: nikdy bych nemohl vesel býti, by tělo božie před nohami mými bylo nalezeno jakžto před nohami Marsiliovými řečeného z Črvených; a buoh dobře vystřiehl nás, že jsme neučinili toho, ale již než bychom toho učinili, chtěli bychom radějše umřieti. Já pak to všecko smlčech, jakobych o tom nic nevěděl.

V ty časy uslyšev otec mój obtieženie, ježto trpěch od nepřátel, učini sněm s mnohými v Francii, mezi nimito běchu za hlavu biskup Belvacký, hrabě z Eu, hrabě Svatého Cezarie a mnozí jiní hrabě a šlechtici. I jedechu z Francie do Sabaudie, potom přes hory až do markrabstvie Montfarařského, a z markrabstvie tažechu přes Lombardii až do Kremony a z Kremony až do Parmy A bieše číslo helmovníkóv blíž tisíce a šest set, ježto nám běchu přijeli na pomoc. Potom otec náš shromáždiv vojsko, taže na pomoc hradu Papienskému, jenž sě ještě držieše proti městu jménem naším. I rozbichme stany a obležechme město Papii, a bieše nás dobře tři tisíce helmovníkóv. I zkazichme všechna předměstie i také kláštery v předměstie, i naplnichme hrad, jemužto na pomoc běchom přijeli, vší potřebú a lidmi jej obnovichme. Než města skrze hrad nemožechme obdržeti; neb přiekopy a věžě mezi městem a hradem měštěné běchu zdělali, tak že přistúpenie k nim nemožechme mieti, a oni také mějiechu tisíce helmovníkóv z Mediolana na svú pomoc. A když tu stachme deset dní, odtavad tažechom a rozbichom stany blíž Mediolana a zkazichme velmi hrabstvie a krajinu Mediolánskú. A odtavad tažechom proti Pargamu, a tu mějechme skrze naše některé přátely smlúvu, že měli nám otevřieti jednu bránu městskú. A tak zjednáno bylo, že na úsvitě měl vjeti některý diel lidu našeho, a potom měl po nich táhnúti jeden zástup veliký a vjeti po nich a vzdržeti město, ažby otec náš s námi se všiem vojskem toho dne přijel. A tak sě i stalo, že přietelé naši v městě Pargamě, to věz ti z Kollizióv otevřechu bránu, a prví naši vjidechu. Ale druhý zástup nechtěl po nich táhnúti, neviem kterým úmyslem. A tak první, ježto na čas stáli v městě, vyjidechu z města; nebo nemožechu sě sami obrániti nepřátelóm. A mnozí přietelé naši s těmi jistými ušli sú; ale jiní, kteří zuostachu, zjímáni sú byli a zvěšeni přes zeď, jichžto čieslo bylo mimo padesát. Když pak otec náš a my přijidechme, uzřevše to, co sě stalo a co obmeškáno, smútichme sě velmi se vším vojskem naším. Potom po několice dnech přejevše řeku jménem Ade, vrátichme sě skrze zemici Kremonskú do města Parmy.

la:Vita Caroli IV/Capitulum V