Na domácí půdě/V předtuše jara
To není ještě jaro celé,
          spíš jeho tucha, 
na vrbě pohnula se ztmělé
          snět suchá.

Cos jako hudba vzduchem táhne,
          šum ptačích křídel, 
jak z plna když se do strun sáhne,
          ruch zřídel.

Bříz kadeře se uklánějí
          a hnízda stará 
v červáncích rozkoší se chvějí,
          sny jara!

Toť advent přírody, den svátku,
          pryč z duše mraky! 
Tvá vesna, srdce, přijde v krátku,
          věř, taky!

Ó této chvíle užij slavné,
          pij mír a něhu, 
ať mdloba padne, křivdy dávné,
          rmut sněhu!

Ať radost se jen rozhlaholí,
          v tvém celém nitru,
buď skřivan, který jásá v poli
          vstříc jitru!