Ohnice/Nenarozený
Pod krajem zurčení, pod vodou, kde je doma
se šijí skloněnou kde šije a kde tká,
kde často počítá, co nebude a co má,
vlhkem a zimnicí se dívá na kvítka.

Protéká dálkami, spí a pak nespí zase,
snad se mu cosi zdá, v neklidu procitne
a sáhne po světle hvězdy, jež usmívá se
za noci nezřené, za noci blankytné.

Jak sladce povívá nekonečnými lány!
V těch hájích milostných, milencům na dosah
široce otevřen jak dopis rozepsaný,
kde slovo miluji rozhoupá misky vah,

jak sladce choulí se do sebe, do klubíčka!
Čeká (a neví to), kdo že jej rozmotá,
kdo že jej vyruší a dá mu lehká víčka
na chvíli kratičkou, na chvíli života.

A potom bude žít a potom umře zase
a vpředu, daleko, po druhé procitne
a sáhne po světle matky, jež usmívá se
za lásky nezřené, za lásky blankytné.

29. V. 1940.