Bludné duše/Oddíl první/VIII
Druhý den dostavil se konšel Ouřada na honbu se svým čeledínem z Jiřic samojediný. Nejdříve
se do třel k panu správci a potom si ho
dal zavolati pan vrchní; potleskal mu bělounkou
rukou na rameno, a Ouřada myslil, že se octl v nebi.

Na honbu nedostavili se ještě ze čtyř vesnic. Pan
vrchní dupnul si častěji nohou, mušketýři si povídali, že
šatlavy v zámku ani nestačí, a na výprask selských hřbetů
že bude nutno zavolati k výpomoci panské skotáky.

Pánů přijela na lov celá řada a honců přišlo dobré
dvě stě. Byli opravdu oblečeni jako na Boží hod, vymyti a učesáni jak o svatbě, a žádný se neodvážil hlasitě promluviti; mušketýři jimi postrkovali a tvořili z nich špalír.
Lokajové se těm „trdlům“ smáli do očí a scdláci pořád mlčeli jako pěny. A když se v průjezdu objevilo několik
vysokých, vychrtlých postav, v šedivých kabátech se zeleným
lemem a šedivými klobouky s péry, ve vysokých
botách, na ušlechtilých ořích, plnokrevných anglikánech,
sedláci klonili se hluboce a teprve se neodvážili ani dýchati. Kavalíři pošlehovali sobě bičíky, a leckterému sedláku
zasvištěly řeménky kolem tváří, až se mu v očích
zajiskřilo.

Mezi těmi jasnými a osvícenými pány bylo mnohé ryze
české jméno: upomínalo na leckterého bohatýra dávných
let, který se dovedl i panovníkům dívati do očí s levicí
na rukojeti meče a pravicí na srdci věrném svému národu
až do posledního zabušení. Ale ptejte se na to těchhle pánův, a oni vás za takovou otázku šlehnou bičíkem
do tváře, až by vám vystřikla krev a zčervenila jejich čistý,
sněhobílý límec, vyhlídající okrajem loveckého kabátu.

Po lesích rozlehlo se troubení jako o soudném dni;
páni rozjeli se na vysokou. Ve zdejších hvozdech bylo
prý několik jelenů padesátníků; hajní a polesní uměli ve
vesských hospodách o paroháčích vyprávěti až neuvěřitelné
kousky.

Když se tak ty rohy ozývaly jednou táhle, po druhé zas jako do skoku a po třetí opět třepetavě jako k útěku, sedláci-honci zapomínali, že mají doma doškové statky, že jsou ty jejich vesnice obrazem pravé otročiny, a zapomínali i to, že měli nechať doma jazyky na hřebících.
Vždyť byli v lesích, kleréž tu rostly od tisíců let, ve
tmavé jejich zeleni se jim ústa rozvázala a černé lesy
hučely hlaholem, že až lovecké trubky byly přehlušovány. Už po druhé troubili ku stažení léče.

Kníže pán už po třetí zaklel, protože dva rozkošní
chlapíci ukázali vysokým hostem paty svých bleskných
běhů. Vrchní lovčí hněvem zmodral a kníže pán přiložil
ku tváři brokovnici nenabitou, ale okamžitě jí mrštil o půdu
a prudce myslivci jinou vytrhl. U nedalekého kmene stál
mladík, obrácen ku knížeti pánu zády, opíraje se o silnou
sukovitou dřínkovku, a vyzpěvoval si z plného hrdla. Asi
dvacet krokův odtud ozval se opět třepetavý zvuk lovči
trubky a zároveň pronikavý štěkot ohařů; kníže pán zaklel
po francouzsku poznovu. Hoch si ho nevšiml, také
ho neznal; právě dozpěvoval:

„Seděla jsem na jedličce,
volala jsem na myslivce.
Kuku! kuku! kuku!“

Panu knížeti žlutá tvář sezelenala, tmavé oči mu povystouply — a rozlehla se rána. Když pak se zdvihl kouř,
ležel mladý hoch v kaluži vlastní krve. Týmže mžikem
vrazil do mýtiny vidlák a za ním chrtů celá smečka;
deset kulí jedním rázem octlo se ve plecích paroháčových;
kníže pán a hosté jeho vrhli se na kořisť, prohlížejíce ji
znaleckýma očima. Ale že leží několik kroků dále mladý
hoch s prostřelenou hrudí, že dodychává, že se svého otce
dovolává, že volá po Haničce, po sestře či po nevěstě, neslyšeli a neviděli.

Slunce už stálo nad lesy, když se páni z lovu vraceli.
Za nimi vezli vysoké zvěřě plné tři vozy, ověnčené chvojím
až po nápravy. Ze zámku vyšla jim vstříc muzika, hrajíc
veselý pochod. Sedláři šli nozadu. Opodál za všemi potácel se starý muž v chatrném oděvu, zakrýval si tvář
oběma rukama a rtoma jeho křečovitě se chvějícíma prodíral
se chvílemi výkřik, po kterémž vraník pana knížete
obyčejně zařehotal.

A když se octli u zámku, přišla jim vstříc kněžna
s mladými princi. Měli na sobě taktéž šedavé kabátky se
zeleným lemem a na hlavách úhledné kloboučky se sokolími péry.

Kavalíři seskákali s koní a jeden přes druhého obsypával nejvybranějšími výrazy obdivu a dvornosti kněžnu
hostitelku.

„Ty zdejší lesy jsou nejpřirozenější park.“

„Ludvík by za to byl dal jeden drahokam ze své koruny, kdyby byl měl takové ve svém Versaillu.“

„Ale je tu v nich, pánové, smutno, a na tom zdejším zámku smutněji než v klášteře barnabitek. Toužím po
Vídni. Zdejší vzduch mi nesvědčí,“ odtušila kněžna přikládajíc
si k jemnému nosíku hebounký šáteček, napuštěný
zázračnou voňavkou. A kavalíři o překot chválili život
ve Vídni.

„Mám sice v Praze nádherný palác. Ale nevkročil jsem do něho od korunovace. Jednopatrový dům však mi ve Vídni milejší než celé to Pražské stavení,“ přisvědčil
jeden z potomků starého rodu!

Kníže pán prohlížel si zatím bohatou kořisť. Dnešní
lov zdařil se nade všecko pomyšlení.

„Co živ jsem takového kusu nezastřelil,“ obrátil se
k hostem s vítězným úsměvem v zažloutlém obličeji. „Jest
to dvacaterák — hleďte, pánové!“

Kníže zalomcoval rozvětvenýma parohama padlého jelena.

„Mého syna mi vraťte! — Vy jste mi ho zastřelili! — Mé dítě, mou radosť, mou jedinou podporu!“

S těmi slovy vrazil mezi pány muž v roztrhané kazajce,
s rukama křečovitě sepjatýma a s očima divně svítícíma.

„Vy jste mě o něj, pane kníže, připravil! — Leží v lese bez života, studený, v louži krve! — Vy si z toho, pane kníže, neděláte svědomí? — Jsem chudák, mam jen tyhle ruce, na těch rukou tyhle mozoly — kdo mne bude živili, až scstárnu? Vojtěše, můj Vojtěše!“

„Cože chce? — Snad nějaký šílenec?“ optal se kníže pán myslivce. Tento byl však o odpověď v rozpacích. Starý muž prodral se až ku samé kněžně.

„Váš pán mi jediného syna zastřelil. Kdo pak mi oči zatlačí, kdo pak se za mne pomodlí? — To bude souditi Bůh — já jsem chudák, já nemohu, ale Pánbůh na nebi může a ten bude zajisté! On vám může vzíti také vaši radosť, tyhle vaše synáčky. Za tu krev v lese tuhle vaši krev!“

Paní kněžna si přiložila ku tváři hebounký šáteček; ale přece na ni přišly mrákoty. A kavalíři měli ji co zachytiti, aby k zemi neklesla.

„Otec toho nemotory! — Jasnosti, tenhle jelen by byl upláchl,“ podotkl s pesskou pokorou vrchní lesní. „Baráčník z Okrouhliny!“

Starý šedivý muž vyhrkl ve hrozný nářek. „Už omdlévá! — Ale přijdou časy, že se, vy páni, všem vám budou před očima dělati kola, přijdou jistě; my už arciť budeme dávno hnít…“

Náhle jej uchopilo několik mušketýrů pod paždí, odvlekli jej ze vznešené společnosti a v několika okamžicích bouchly za ním dvéře tmavé věznice.

Když se paní kněžna probrala ze mdlob, ještě se kolem ustrašeně dívala, zdali tu někde není ten divný muž, jenž ji svým skuhravým hlasem tolik polekal. Ležela na skvostné pohovce z červeného aksamitu se zlatými třapci; kolem ní stálo několik slečen se starostlivými
obličeji. Za malou chvilku však jí upravily šaty, načechraly
těžké vlasy, a paní kněžna byla již jen poněkud
pribedlá. Jinak na ní všecko jen hrálo.

Na zámku bylo večerem veselo, až se nedaleké černé
lesy hýbaly. Muzika hrála nejvýbornější kusy, pozvali si
hudebníky až z Prahy; zámek ploval takořka v moři světel. A venku asi dvě hodiny odtud zdvihali čtyři muži na no-
sidla mladíka s prostřelenou hrudí a nesli jej do Okrouhelské kostnice. Nad smutným průvodem poletoval starý
krahulík. kterému dnes také mladého zastřelili. A když
přišli ha hřbitov a položili v kostnici mrtvolu na máry,
usedl pták na šindelovou střechu a dal se také do pláče.
Na zámku však připíjel jeden hrabě po francouzsku: „Tento
pohár, dámy a pánové, do poslední krůpěje mladým princům na zdraví a na štěstí!“ Poháry z ryzího zlata, s knížecími erby, na nichž se leskly drahokameny, hlučně zdvihaly
se do výše — a dole v jednopatrovém stavení na
vlhké slámě ještě seděl chudý muž; ale jen chvilkami štkal, jako když člověku k nářku schází už i dech.

Týden sešel se s týdnem a v nádherných prostorách
zámku bylo zase ticho a pusto jako na hřbitově.

Pan farář v Okrouhlině pochoval v tom týdnu jeden
mladý a jeden starý život; ale oba v čas, kdy se lidé
hřbitovu vyhýbají. Starý krahulík sedával každý den na
šindelové střeše kostnice a krákoral, jako když si starý
člověk z hlubin srdce naříká….