Na šachtě/Díl I/IV
»Tak co si přejete, Bětuško,« pravil závodní Dušan,
vstupuje do předpokoje, kde zůstal státi, nechtěje do
pokoje vejíti ve fáracím obleku. Stál u okna, dívaje se
na dvůr, jako by ani zde nechtěl zaháleti.

»Pane závodní, mám k vám prosbu, velikou prosbu,«
pravila Bětuška zajíkavě, ztěžka zadržujíc pláč.

»Mluvte jen bez ostychu a bude-li to v mé moci, učiním vše, co mohu,« pravil klidně závodní.

»Pane závodní, prosím vás, pomozte mi. Prosím
vás!« a mladá žena se dala do pláče.

»Neplačte, Bětuško, a řekněte, čím vám mohu pomoci,« pravil skoro netrpělivě závodní.

»On mne chce opustiti,« vyhrkla mladá žena ze sebe
v zoufalé bolesti.

»Soukup?« tázal se závodní.

Mladá žena přisvědčila.

»A proč?«

»Našel prý si lepší.«

»Lepší? To není možné.«

»Řekl mi to sám.«

»Vždyť vás ale měl tolik rád.«

»Ale už mne nemá rád, nic mne, pane závodní, nemá
rád.«

»A jak se to stalo?«

Betuška skryla ještě hlouběji tvář do zástěrky. Nechtěla svěřiti závodnímu, co dnes ráno se u nich stalo.
Za živý svět by to neřekla. Tak se stydí.

»Nu, řekněte. Bětuško, jak se to stalo? Vždyť přece
vás měl tolik rád.«

»Ach, pane závodní — kdybych to mohla říci — ach,
pane závodní, že jsem raději nezůstala u vás. Že jsem
se tenkrát dala obelstíti. Proč jste mi to raději, pane
závodní, nerozrniuvil? Tak náhle jste mne propustil. —
Ach, kéž by byla nebožka slečna živa, ta by k tomu
nebyla svolila.« Bětuška se rozplakala jako dítě.

Závodní přešel dvakrát pokojem a po chvíli mlčení
pravil mírně:

»Musilo se tak státi, Bětuško. Nemohla jste zde zůstati. Pokud vaše známost byla dětská, ideální, pokud
nezasáhla celou vaši ženskost a neprobudila ve vás
vášně ženy. potud jsem jen mlčel. Ale jak přišlo najevo,
že jste v jiném stavu se Soukupem — sama jste to
řekla — bylo nutno, abyste opustila moji domácnost.
Musilo se tak státi. Žádalo to mé společenské postavení.

»Ach, Bože, co jsem to jen tenkrát učinila,« hořekovala Bětuška stále.

»Nemohu pochopit, že by za tak krátkou dobu se byl
Soukup tak změnil. Znám ho dokonale a viděl jsem
v něm vždycky člověka hlubší povahy a třebas časem
nerozhodného, přece jen poctivého. Snad to byla jen
malá domácí přeháňka. Co bylo u vás?«

»Ach ráno — dnes — ach —«

»Nu, to už vím. Hádka! Chápu. Bojíte se? To je vše.
Bojíte se, že vás opustí, poněvadž žijete s ním pouze jen tak »na víru«. Nu, upokojte se. On neuteče, a kdyby
chtěl utéci, ani štola ho nezadrží. Ale on neuteče. Ví,
co ve vás získal. Zvyk je více nežli láska, a matku
svých dětí, jako děti své. Soukup neopustí. Je snad
prudký, ale je člověk čestný. Buďte bez starosti.«

Závodní mluvil s plným přesvědčením a vida Bětušku, ze as trochu klidnější, prohodil:

»Nu, ale nyní bych rád věděl, proč vlastně se ke
mně obracíte? Čím vám mohu aneb mám prospěti?«

Mladá žena pohlédla jako v důvěře k závodnímu a
pravila bolestně:

»Pane závodní! Dnes byla u nás veliká mrzutost. Řekl
mi. že se odstěhuje. Pro Krista Pána, co si počnu?
Jedno dítě máme. Dva roky skoro je mu, a dnes, pane
závodní, cítím, že zase jsem v jiném stavu. Co bych
si počala, kdyby mne opustil? Ježíši Kriste, co jsem se
již naplakala za to, že tenkrát jsem si s ním udělala
známost. Proč jsem nezůstala zde, kde mi nic nescházelo?«

Mladá žena znovu hořce zaplakala.

»Neplačte, Bětuško, neplačte,« těšil ji závodní. »Snad
i já jsem tím trochu vinen, že jste se poznali. Nuž, stalo
se. Ale nevím ještě dosud, čím vám mohu pomoci. Jste
v nouzi?« Závodní popošel ke dveřím druhého pokoje.

»Nikoliv, pane závodní — to není to, proč sem přicházím. To ne!« vyrazila ze sebe mladá žena. Oči si
šátkem utřela a pravila prosebně:

»Jediný člověk, na něhož Soukup něco dá, jste vy,
pane závodní — vy, jeho otec, jeho dobrodinec. Vám
vděčí za vše, čím je, a poslechne vás, Proto jsem vás
přišla prosit abyste mu domluvil, aby tomu jednou
udělal konec. Skoro tři roky spolu už tak žijeme »na
víru«, a dnes poznávám, jaké by to bylo, kdyby mne
opustil, odešel.

Má zlaté srdce, kuřeti by neublížil, ale nevím, co mu
to dnes vlezlo do hlavy. Zrovna jako by nebyl svůj.
Když jsem mu dnes přinesla oběd, ani se na mne nepodíval, snad chce splniti, co ráno říkal. Snad se již
ke mne více nevrátí. Ježíš Maria, jestli se nevrátí, já
s tím děckem do vody skočím. Pane závodní, pro Boha
vás prosím, domluvte mu, af tomu udělá konec, ať si
mne vezme po křesťansku. Potom budu jista, že neuteče. Ať mne třebas bije, co na tom, jen abych měla
jistotu. Je mi líto toho našeho děcka. Je tak hezké a
má mu někdo jednou vyčítat, že je »panchart«? A což,
kdybych umřela?« Bětuška, majíc ruce sepjaty, dívala
se na závodního.

Závodní chápal celou situaci.

»Nu, dobře, upokojte se, promluvím s ním a myslím,
že povolí. Zvláště dnes. Nechal jsem ho předvolati,
abych mu sdělil něco příjemného. Došla dnes zpráva
od ředitelství. Je pro něho velice radostná, týče se oné
události, kdy se vyznamenal tak neobyčejně. Nuže, učiním, co bude možno. Spolehněte se, Bětuško. Sbohem!
Zdař Bůh!«

Aniž by čekal dalších slov díků, vešel do pokoje.

Bětuška radostně upokojena, aniž mohla poděkovati
za útěchu, odcházela po schodech dolu, do dvora.

Po jejím odchodu vrátil se závodní a vešel do lázně,
aby smyl se sebe černý mour z dolu.

Bětuška šla po dvoře, kde sbíhaly se ohrabovačky
aneb děvuchy od »separací« nebo »prádla«, mezi ni-
mi kmitali se dělníci »vrchní«, pracující na »place«. Byla sobota. Práce o nějakou hodinu zkrácena. Je před
nedělí.

Bětuška s několika děvuchami promluvila, pozdravila se s nimi, zalaškovala a skoro vesele odcházela
domu do kolonie. Ve vratech závodu potkala dozorce,
na jehož otázku, kde byla, prohodila, že u závodního.
Ani nepozorovala, jak se Bogda divně usmál.

Bětuška si nevšímala ničeho, ač celý ten prachem
a zápachem prosáklý kraj zdál se jí v této chvíli veselejší. Zastavila se ještě u řezníka a koupila tam na
večeři maso. Byla uklidněna a rozjasněna. Zapomněla
na ranní hádku, již měla se Soukupem. Vlídné přijetí
závodního a slib, jakož i důvěra, že brzy bude nositi
jméno: paní Soukupová, že bude se moci rovnali těm
paním dozorců a naddozorců, strojníkú a nadstrojníkú,
ba bude se moci vyrovnati i paním úředníků závodních.
To ji rozveselovalo, blažilo.

Život její byl dosti pohnutý. V patnácti letech osiřela.
Matky ani neznala. Otec její přišel sem z Tošonovic
od Těšína, jako mnoho jiných za »štěstím«. Podařilo
se mu, že se stal horníkem. Žili s Bětuškou spolu. Otec
její nebyl lepší ani horší ostatních. O výplatě nebo
o záloze často se zpil pod obraz boží. Ba stávalo se,
že se i popral v putykách. Ale v práci na dole byl svědomitým a proto u závodního Meinvalda i u asistenta
i u dozorců velice oblíben. Přivedl to až na »oberháu-
ra« a byl by postoupil jistě až na dozorce, kdyby
nebyl zahynul při onom hrozném neštěstí na dole »Trojici«. Byl mezi šedesáti mrtvolami, které byly jako zuhelnatělé trupy po hrozném důlním požáru vyneseny
z dolu.

Bětuška svého otce viděla ráno, když šel do práce,
ale z dolu se ho více nedočkala, ani ho nepoznala, jako
nepoznal ve zbytcích spálených těl nikdo svého otce,
syna, bratra, milovníka. Vyvezli jejich zbytky v bednách.

Zůstala zde sama opuštěna. Měla zde strýce Bogdu,
ale ten si ji nechtěl vzíti a radil jí, aby šla za ohrabovačku. Až do smrti otcovy Bětuška byla doma. Otec,
ačkoliv se někdy napil, nebil ji nikdy a žili v dobré shodě, nedovolil, aby šla za ohrabovačku.

Lpěl na své jediné dceři. Často si i zaplakal při vzpomínce, co se z Bětušky stane, až on zemře. Někdy se
s ní mazlil, byl by jí vše snesl, na sebe se mrzel, že
pije, ale nemohl — jak říkal — se předělati.

Všecko snesl, af byla třebas bída, ať třebas mu na-
vařila pouze misku »domikátu«, nebo ať připálila
vdolky, nebo uvařila hrách »ob zrno«, vše přijal bez
reptání. Ani slovem Bětušce nekřivdil, často, když šel
opilý domu, potkala ho na cestě a vzala ho za ruku
a vedla se s ním domů, do kolonie, a to na něho vždycky účinkovalo.

»Na plac« by ji nedal. Bál by se o ni. Tam se volně
mluví. Tam by brzy ztratila onen dívčí pel, její rozvírá
společnost těch, kdož vedou volnější, nevázanější život … Chtěl, aby dlouho zůstala dítětem. Strýce Bogdu kdysi vyhodil když mu radil, aby ji poslal »na plac«. Nepošle ji, on ji uživí.

Leč otec zahynul. Plameny hrozného důlního požáru
zničily to dobré srdce jeho, zžehly lásku, již choval ke svému dítěti. Zahynul pro ty, kdož po jeho smrti
odkopli od prahu svých kojených duší a ztvrdlých
svědomí toto dítě, jež nemělo na širém světě nikoho.
Což bvlo kapitálu po tom, že zůstal zde sirotek, lidský
život v počátku. Eh, což mu lidský život. Tolik jich
již pohltil a neublížilo mu to. Strávil je, ztučněl…

Bětušce bylo již přes čtrnáct roků a tu závod neměl
k ní více žádných povinností. Je to správné v duchu
normv stanov bratrské pokladny. Je to tak uzákoněno.
Dosáhlo toto ustanovení úředního schválení. A komu
dal Pán Bůh úřad — tomu dal i rozum…

Co na tom, že lidskost při tomto nařízení pláče. Závod nemá žádných povinnosti k její výchově. Vždyť
překročila čtrnáctý rok věku. Ze otec zahynul hroznou
smrtí na dole, je pouze náhoda za niž nikdo nemůže.

Co jí zbývalo? Uchopiti se toho, co by jí poskytlo
možnost jestvovati. Šla prosit o práci »na plac« za
ohrabovačku. Poněvadž její otec zahynul na dole, měla
protekci a ač nebylo veliké potřeby, byla přijata. Tak
velkomyslný je velkokapitál. Poskytne práci sirotku,
jehož otec pro něj ztratil život, zanechav zde siroty.
Ani nechápala toho rozdílu, ani necítila, že je toto místo
jedinou její záchranou, poněvadž přes svých patnáct
let a vyvinuté tělo, nic vlastně neuměla a neznala. Byla
více klukem než holkou.

Šla »na plac«.

Přijali ji na Hermině, kde její strýc, Bogda, byl tehdy
nadkopním.

Šla tam se slzami v očích, jež měla ještě od pohřbu
otcova. Šla tam za pěkného májového dne a to ji do-
jímalo ještě více. Než, šla. Musila.

A bylo to snad její štěstí.

Dva dny později žádal asistent, inženýr Dušan, který
byl právě tehdy přišel z akademie na důl Herminu, aby mu v kanceláři poradili o nějaké děvuše, třeba z »placu«, k posluze.

Mel u sebe sestru, starší dámu. která
bývala časem churavá, a tudíž nechtěl ji doma nechati
bez dozoru.

Úředník, zapisující přijaté ohrabovačky, pravil, že
před dvěma dny přišla na šachtu dcera po nadkopním
Novákovi, který uhořel v jámě Trojice, a že by se
mu zdálo, že je to velmi slušná dívčice. Snad by se hodila. Asistent Dušan, slyše, že je to sirotek po horníku,
zahynuvším na dole, ihned se rozhodl ji vzíti. Poslali
pro ni a když prohlásila, že ráda ono místo přijme, odvedl ji asistent Dušan k své sestře.

Dámě této se Bětuška zalíbila. A možno říci, že byla
vděčná za tuto změnu. Sestra Dušanova byla starou
pannou a přilnula k tomuto dítěti láskou mateřskou.
Jako by se bylo srdce její nyní teprve otevřelo, rozjasnilo. láskou zahřálo, tak přilnula k dívce, snad též
z toho důvodu, že Bětuška neslibovala býti konkurentem v kráse. Nebyla sice ošklivá, obličej její byl dosti
pravidelný, ale nelišil se ani v nejmenším od těch obličejů, kteréž nás neuchvacují, nedojímají. Ani oči její,
šedé a skoro zakalené, nedodávaly obličeji zvláštního
půvabu.

Olga — tak se nazývala sestra Dušanova — počala
u Bětušky obrozovací práci. Poznala její chápavost,
její dobrou povahu, poctivost a čím dále, tím více stávala se jí matkou pečlivou a laskavou. Úlohy se vyměnily. Bětuška byla šťastná a v každém slově i počinu
vděčná za tolik lásky, již dosud v životě nebyla poznala. Olga byla jí vychovatelkou.

Jako když rázem slunce vyjde, ozáří kraj po dlouhých, teskných dnech, kdy skrývalo svou velebnou
tvář, tak bylo Bětušce. Lásky nepoznala. Té pravé mateřské lásky nezažila. Vychována bez lásky, bez polibků mateřských, tou, s níž žil otec v době prvních let
svého vdovství, s níž, jak se praví, žil »na víru« a která
mu později utekla k jinému, mladšímu, s nímž domnívala se užíti více rozkoší a požitků, jež skýtá obejmutí.

Zde, u této starší dámy, u níž se probudilo jaro života, rozpučela láska k dítěti v ňadru ženy, toužící
v pozdních letech býti matkou, žárlící na práva mateřská, jsouc hrdá na to, že může někoho vychovávat
a poučovat a vzdělávat. Ujala se Bětušky a ta jí splácela vděčností.

Olga učila ji čísti, psáti, později vařiti, plésti, šíti,
spravovati, vyšívati. Až do té doby byla i žila Bětuška
úplně volně, bezstarostně; když dostala novou sukni,
chodila v ní, až ji roztrhala. Vařit uměla jen to nejprimitivnější. Otec, který neznal rovněž nikdy nic lepšího,
spokojil se tím a aniž by byl někdy četl Rousseaua
o výchově dětí, ponechával Bětuščině životu úplnou
volnost. Je pravda, že vyvinovala se tělesně, že v patnácti letech měla plná, vzrostlá ňadra, že byla červená,
že měla silná, oblá ramena, široké boky žen, které dobře rodí, ale duševně byla zakrnělá. Nic nebylo na ní
ženského.

Radívali otci, aby ji poslal do kuchyňské školy závodní, v níž by se byla dostatečně obeznámila s vařením a vzdělala se v rozličných jiných ženských pracích.
Otec konečně si dal říci a šel, ale poznal, že ani toto
není tak lehké, jak by se na prvý pohled zdálo. Řekli
mu jednou, že je škola přeplněna, řekli mu to po druhé
i po třetí, a tu přišel teprve k náhledu a jistotě, že tato
škola je sice zřízena pro dcerky hornické, ale že mezi
horníkem, dozorcem, naddozorcem, ať v hodnosti úřednické »na vrchu« nebo »pod zemí« — je veliký, stavovský rozdíl.

Nechal tudíž všeho dožadování a Bětuška žila svým bezstarostným životem dál.

Vařila otci co uměla a jak dovedla. Co neznala, nevařila. Na svátky nebo neděle se zpravidla otec opil,
ať už z lítosti, že mu umřela zena, nebo že Betuška
špatně vaří, a při jda v noci domů, snědl vše, ať to bylo
takové nebo onaké.

Za div sluší počítati, ze Betuška se mravně úplné nezkazila. Snad proto, že měla tolik volnosti, že ji nikdo
nekáral a nezbraňoval. Pamatovala se, jak jednou, když
byl otec na noční směné, a ona spala při otevřeném
okně, jak ucítila pojednou ruku, cizí ruku, na plných
svých ňadrech. Probudila se. Poznala cizího muže. Nemohla poznati, kdo to je. Nevěděla, co na ní chce. Chápala jen, když ji náhle přitiskl na lůžko, že jí hrozí
nebezpečí. Vzepřela se celou silou. Nastal boj. Bětuška
se bránila, a když cítila že již umdlévá, a hlava muže
přiklonila se k její hlavě, zakousla se celou silou do
ucha mužova.

Bolestí zaječel. Pustil ji a rychle vyskočil oknem ven,
do kolonie.

Bětuška pocítila v ústech sladkost. Rozžala světlo
a uviděla v zrcátku na svých ústech krev. Prokousla
mu ucho úplně.

Zavřela okno. Nekřičela, nevolala o pomoc. Druhý
den viděla, že horní žák Dembski, bydlící v sousedství, který s ní někdy podvečer mluvíval, jde ze šichty
se zavázaným uchem. Dala se mu do jekomého smíchu,
ale neřekla nikomu ani slova, co se stalo. Ba ani otci
se slovem nezmínila.

Jak se rázem vše u ní, v její mysli a duši. mozku
i paměti změnilo, když přišla k asistentu Dušanovi.
Byl bohat. Ačkoliv teprve v hodnosti asistenta-inženýra majícího měsíčně sto zlatých a prémie, mohl si míti skoro přepych.

Nebyl Kroesem, nedělal ho též. Žil slušně, v mírném přepychu a bez starosti. Měl naději na postup, protože byl synem centrálního ředitele,
který zahynul v Sedmihradsku při povstání, kdy
vzbouřeny dav hnal na závod »algahaza« náležející
skupině Řotschild & Comp. Hájil majetek, bránil rozkaceným davům vstup do závodu, aby odvrátil hrozné
neštěstí, vytrval v uzavřeném závodě s ostatními, až
se podařilo vojsku přiblížiti se. Poslední výstřel zuřivých davů srazil ředitele Dušana k zemi.

Mladý Dušan nezapomněl nikdy té chvíle. Otec
tehdy matku i s rodinou — dva bratry i dvě sestry — zavřel do sklepa. Než on nemohl zůstati. Vydral se
ven, prolezl chodbu a přesvědčiv se, že je zamčeno, vyskočil oknem a přiblížil se právě na nádvoří, když otec
se skácel k zemi. Kalící se oko jeho uvidělo synka, teh-
dy asi sedmiletého. Umírající vykřikl ještě: »Vladimíre, můj synu, pozdravuj maminku i ostatní!« — a vypustil
duši.

Z tohoto okamžiku zůstalo mu něco, čemu se říká
chladnokrevnost. V největší nebezpečí vrhal se s neuvěřitelnou odvahou. Důkazy své hrdinné odvážlivosti
podal při neštěstí v Příbrami, v době důlního požáru.
Tam jako posluchač horní akademie podal takové důkazy hrdinnosti, že byl předmětem okázalé pozornosti
a zároveň závisti svých kolegů. Opovrhoval nebezpečím. Rovněž na akademii v Lubně při požáru horní
budovy, z níž vynesl s nasazením vlastního života dceru
i ženu inženýra Sojky, byl předmětem neobyčejné úcty.

Jak praveno, měl naději, že bude postupovat, ale
nechtěl postup protekční. Nechtěl si vlastní výčitkou
ztrpčiti své povýšení. Nechtěl se vyšplhati jako mnoho
jiných, stráviti léta, v nichž postup musí přijíti, pouhou nečinností, aneb tím, čemu se říká: úslužnost, uctivost
galantnost a podobné ještě i jinak a všelijak, ale co je
vlastní pravdou, shrnutou ve větě: nedostatek odborné kvalifikace. Toto zakrývá i přikrývá v mnolia případech ono. V mnoha případech, pravím, nikoli vždycky.

Asistent Dušan byl odborníkem. Studoval s vyznamenáním, odborné zkoušky složil rovněž s vyznamenáním. Na to spoléhal.

Na nic jiného. Nenáviděl protekční systém. Nenáviděl ho vůbec v životě, nenáviděl
ho tím více zde, při závodech uhelných, kde často na
místech nejdůležitějších, nejnebezpečnějších, s odpovědností za sta lidských životů, sedí lidé, jichž celé dvě,
třetiny odborné kvalifikace zahrnuty jsou ve slově: »protekce«, zatím co lidé, jež by s prospěchem mohli
zastávati ona místa, jak na prospěch závodů, totiž majitelů, tak k prospěchu těch, jimž mají býti vedoucími
příklady — krčí se v ústraní, odstrčeni, zapomenuti,
odkopnuti…

Asistent Dušan měl vzácný dar Petra Velikého: uhodnouti, co je v člověku a jak ho využitkovati, totiž,
kam ho postaviti, aby byl platným činitelem. Sám přísný k sobě, byl přísný vždy k jiným, ale vždycky
spravedlivý. Měl lásku i důvěru horníků. Asistent Dušan byl jim vzorem i příkladem. Lpěli na něm.
S ním a za jeho vedení byli by se neohroženě vrhali do
největšího nebezpečí. Na žádném jiném závodě, ač jich
tu bylo do nesečtení, nemohl se ani závodní, ani asistent, ani centrální ředitel těšiti z tolika přízně i skoro
lásky, jako asistent Dušan.

Nikdo neměl té přízně u dělnictva, jako asistent Dušan. Až se báli této přízně páni závodní, af dolu »Herminy«, či jiných, této společnosti náležejících. »Asistent
Dušan«, to bylo okřídlené slovo. Řekl-li něco pan asistent. bylo to zákonem, jejž nezměnil ani sám závodní. Měl lásku všech dozorců i horníků i subalterních
úředníků, a vážnost jeho sloupla ještě více od té doby,
co se rozhlásilo, že se dovedl postaviti a opříti i samé
mu hornímu radovi Bajerovi, jenž slynul pověstí učence.

A sám tento přísný učenec a muž světového jména
zamiloval si asistenta Dušana tak, že později učinil ho
svým důvěrníkem a spolupracovníkem učených svých
prací a vážných výzkumů v oboru hornictví.

A rada Bajer byl muž opravdové práce. Sám z počátků nepatrných, bez známosti a protekce jen svým
nadáním dostoupil výše, na níž dnes se nalézal. V něm
bylo kus náladovosti českého jihu, spojené s neúmornou vůlí a touhou po činu. Získal si světového jména a
za to vděčil pouze sobě, a proio měl rád a nadevše si
vážil toho, kdo nešplhal se do výše pomocí protekce a
komplimentů, ale kdo v celém vědomí svých schopností
dovedl čeliti nejvyšším — třebas i jemu.

A Dušan mu imponoval. Zejména jeho vzdělání mimoodborové vzbudilo u horního rady obdiv, ba skoro úctu.
Dušan však zůstal stejný. Nebylo na něm poznati, že by se z toho nějak zvláště radoval.

Žil se svou sestrou v nejněžnější lásce a z té lásky
obou sletěl paprsek i do srdce Bětuščina. Jak praveno,
žili Dušanovi v dostatku. Zde uviděla a poznala Bětuška rozdíl mezi její bývalou světnicí o čtyřech metrech
zdeli a čtyřech metrech zšíři, s kasárnickou úpravou
vně i uvnitř, a úpravou bytu. v němž se nalézala. Vše
Jí bylo nové, všecko ji překvapovalo. Byla nesmělá tázati se, nač to či ono, a přece zvědavá zvěděti, k čemu
to je potřebné. Jaký veliký to rozdíl, co vidí zde a tam
doma. Tam jedno lůžko, modrá »švonepajová« cícha na
ni, dva zhlavce, vše těžké, proleželé, skoro prohnilé.
To není už peří, to je hlína, jež nehřeje. Na zemi slamník, na němž spávala. Almara, kufr, lavice, stůl, a
židle, toť vše. Snad ještě několik tretů, ale vše bez významu, bez ladu a vkusu.

A zde jaký rozdíl! Jaká krása. Jako by z říše ten
noty se vznesla do světa pohádek, tak se jí zjevilo ví,
nové, neznámé, netušené. Jak se všemu divila lekajíc
se mnohého, úzkostlivé se střežíc dotknouti se přednít
tu jí neznámého, i

A slečna Olga, pozorujíc ji, jak plaše si počíná v této
jí nezvyklé nádheře, byla jí učitelkou a matkou i sestrou. Vložila jí do duše nový názor o světě, vysvětlila
jí, že je jiný svět, tam daleko na Moravě, aneb za Odrou »na modré« straně, že jsou ještě jiné a vzdálenější země než Morava nebo Slezsko a mívala radost
když prostá mysl této dívčice, chápajíc bystře vysvětlované divy, na to či ono prostým rozumem svým, co
představiti si nedovedla, se dotazovala. Mnohdy až směšné byly otázky této děvušky.

Vladimír často domů přicházeje z dolu, slyšel toto
učení a vysvětlování, jemuž se, skryt za dveřmi, často
musil dáti do smíchu. Než neměl ničeho proti tomu,
poněvadž se zdálo, že jeho sestra časem churavící,
potřebuje toto vyučování a poučování, aby své choroby
zapomněla. A skutečně od té doby, co přišla Bětuška,
byla zdravější, málokdy se obvyklá její choroba nervová, spojená s bolestmi v hlavě vracela. Bratr Vladimír
věděl, že je to pouze tím, že se zbyla tížící samoty,
jež doléhá tak neúprosně na svobodné ženy, přicházející
do let a stáří. Zdálo se, že nevěnuje tomu ani pozornosti, ale cítil to.

S Bětuškou zacházel jako jeho sestra, klidně a mírně. Ne více. Byl velice zaujat svými pracemi, než aby mohl věnovati pozornost dívce, obstarávající domácnost. Právě v těch letech hloubal o přístroji, který měl
zmenšiti počet neštěstí na dolech. To zaujímalo celou
jeho misi, to bylo mu vodící hvězdou, to dráždilo jeho
myšlenky a vzněcovalo jeho šlechetnost. Tomuto vynálezu, jejž chtěl učiniti, věnoval všecek svůj prázdný
čas. O něm snil v noci a přemýšlel za dne.

Večer sedával ve svém pokoji a počítal a měřil, psal
a kreslil. Zdálo se mu začasté, že má už onen poslední
bod, ono neznámé X a zase poznával, že se klame, mýlí.

Sestra jeho, Olga, sedávala v předsíni pokojíku
s Bětuškou, která jí předčítala, nebo šily, vyšívaly,
nebo »vyučovala« svou poslušnou žačku. Někdy přišel
Vláďa mrzutý, zasmušilý, rozezlený neúspěchem, a tu
jeho sestra, znajíc jeho povahu, sedla k pianu a hrála.
Věděla, že hudbu zbožňuje; věděla, že v její lahodě nalezne sám sebe, svou duši, své myšlenky, svou ztracenou ideu.

V těchto chvílích byla Bětuška jako u vytržení.
Dívala se na mladého muže tím zrakem mládí, které
nezná onoho moderního způsobu mluvy mnohých dam,
jímž se uráží a tak do krve rdí pravá nevinnost, a který
končí zpravidla: »Pane, vím, co ode mne žádáte, ale
to se vám nepodaří; vím, nad jakou jsem byla propastí,
ale mne nenapálíte.« Ví-li již, co se od ní žádá, a nepodaří-li se to, nu potom snad není důležité tolik se
bránit …

Ale Bětuška tu seděla ve své nevědomosti, ve své
dětské nevinnosti, nevědouc, že by jí, ženě, hrozilo něco
zlého. I na ni hudba měla přímo čarovný účinek. I ona
podléhala jejímu kouzlu a často, když slečna Olga hrála
a Vláďa maje hlavu ve dlaních, opřen o stůl seděl podle
ni, Bětuška tam v koutku tiše plakala. Vzpomínala na matku, otce? Snad. Nitro její, přístupné dojmům, chvělo
se bolestí, smíšenou s něčím, co ji povznášelo, sílilo.

Tak žila společným životem těch, s nimiž byla v
spojení. Osvojila si způsob jejich mluvy, lepší vyjadřo
vání, správnější úsudek, zkrálka nové okolí vtisklo duši
její nový, lepší ráz. Naučila se vařiti, zvykla pohodlnosti, lepší život, vlastně lepší výživa působila na i
svým vlivem, že se utěšeně rozvíjela a sílila.

Ani nevěřila, ani nepočítala, jak rychle ubíhají dny
i měsíce, i léta.

V tomto jednotvárném, spokojeném životě, za který
byla těmto dvěma lidem vděčná, jež ctila jako své
dobrodince, ubíhal jí život beze změny.

Než i ten nejspokojenější život má své hroty a ostny.
Bylo Bětušce již skoro devatenáct let, když dobroditelka její ulehla jednoho večera a ráno ji nalezli mrtvou
v lůžku. Srdeční mrtvice učinila konec jejímu životu.

Vláďa bolestí bratrskou zaplakal. Lékaři ho sice jižvpřed časem na možnost náhlé smrti upozornili, ale přece tak rychle ji nečekal.

Bětuška byla všecka zdrcena. Nevěděla v prvé chvíli
co počít. Je to sen či skutečnost? Její dobroditelka
matka, zemřela, není jí více. Bětuška nikdy nepřestoupila onen kruh, za nímž podle jejího mínění, byla jiní
vrstva lidí, »těch lepších«, jak říkala, takže z obapolné
ho obcování těchto dvou žen poměr její služebnost
vždycky vystupoval, než přece ztratila touto ranou vše
Vždyť této mrtvé, této bledé, zamodralé osůbce vděčili
za vše, co měla a čím byla. Křečovitě plačíc, vrhla se
k rakvi, v níž ležela Olga, a plakala, zachvácena opravdovým bolem, slzy nejbolestnější, nejpalčivější.

Osiřela po třetí.

Uložili do země tu, již oba, asistent i ona, bratr i služebná, měli tak nevýslovně rádi. Zmizela na věky. Nevrátí se.

Po pohřbu druhý den seděl asistent Dušan ve svém pokojíku zamyšlen a smuten. Jeho byt se mu nyní zdál
úplně prázdný, opuštěný.

Vešla Bětuška.

Asistent se na ni podíval, jako by čekal, co řekne,
a jako by to, co řekne, již předvídal a tušil.

Bětuška váhala, nevědouc jak začít, až konečně po
delší chvíli pravila:

»Pane inženýre, těžko na nás dolehla ruka boží.«

Dušan mlčel, jen hlavou zakýval.

»Pane inženýre, odpusťte, ale musím vám něco říci.«

»Mluvte.«

»Ale nehněvejte se, prosím vás.«

»Mluvte bez obalu.«

»Vím, že — že —« zarazila se.

»Nuže, Bětuško, co chcete říci?« tázal se jí Dušan,
přistoupiv až k ní.

»Vím, že mne už nebudete potřebovati. Slečna Olga
zemřela a já jsem zase opuštěna. Mám jen strýce,
Bogdu, ale k tomu bych nerada šla, a proto vás prosím,
nevyhánějte mne, až si najdu nějaké slušné místo.
Slibuji, že se budu starati co nejvíce, abych si něco
našla, ale u pořádné rodiny.«

Domluvila a dívala se na asistenta svýma šedýma
očima, které na něho upřeně hleděly, jako by v jeho
odpovědi spočíval její osud.

Bětuška se na tuto řeč připravovala po celou noc.
Nespala. Stále viděla Olgu, jak stojí u ní a těší ji a
chlácholí. Některou chvíli se jí zdálo, že by přísahala
na to, že Olga stojí u ní. Ráno bojovala ještě sama se
sebou. Odhoďala se k tomuto kroku pouze z krajní
obavy, že rázem ji asistent propustí a počne choditi na stravu buď do nějaké rodiny nebo do hospody. Nač
by také vedl domácnost — tak si myslila. ;

Dívala se na něho tak nějak bolestně, tak se jí oči
leskly, jako by byly plny slz nejbolestnějších. A možno
říci, že s hrůzou čekala, co odpoví.

Asistent Dušan se díval na ni dlouhou chvíli a potom
pravil:

»Bětuško, chtěl jsem vás právě dnes požádat, abyste
zůstala zde a vedla mou domácnost dále. Znáte všecky
mé zvyky, víte již od nebožky sestry, jak jídlo upravit,
beztoho jste poslední dva roky sama vedla kuchyni a
tudíž nebude vám za těžko, aby vše zůstalo tak, jak
bývalo. Zůstaňte zde,« pravil Dušan srdečně, »veďte celou domácnost jako dříve. Pokoj, do něhož vedou
dveře z předsíně, upravte si za ložnici, abyste byla
úplně oddělena, a co se týče platu doufám, že se shodneme. Jste poctivá, spravedlivá, to již sestra říkávala,
zvykl jsem na vás a potom nemám rád cizí tváře stále kolem sebe. Nu?«

Bětuška nemohla odpověděti. Toho nečekala. Překvapilo ji to. čekala vyhazov, propuštění a zatím. Slzy
jí vstoupily do očí. Ani promluviti nemohla, až po hodné chvíli se vzpamatovala; podávajíc asistentovi!
ruku, jen zašeptala:

»Zaplať Pán Bůh, pane inženýre — záplať vám Pán Bůh.«

Tak rázem se vše změnilo, rázem, jako tenkrát když
šla na šachtu. Tenkrát i dnes byl to on, pan inženýr,
který jí podal ruku a zachránil. V této chvíli vděčnosti byla by bývala hotova ke každé oběti, aby se zavděčila …

Dušan obětí nežádal. Byl spokojen, že uvázala se ve
vedení jeho domácnosti, byl rád, že převzala úkol
hospodyně, že nemusil změniti způsob svého života, že se mohl věnovati opět svému bádání v oboru mechanickém, což bývalo jeho nejmilejší a stálou zábavou.

Ještě za života sestřina podařilo se mu nalézti malý
přístroj. Jímž regulovalo se narážení »vůzků« na náražích do klece. Tento malý úspěch, který vzbudil
obdiv a vynesl mu kromě uznání i slušný kapitálek,
poněvadž vynález byl patentován a zaveden na všech
uhelných závodech, pohádal ho stále k nové práci. Měl
jisté neurčité vidno, ale neměl jasnosti, neměl onoho
závěrečného X, jímž by byl korunoval svou myšlenku
ve skutek a čin. Ve svém pokoji měl celý závod v miniatuře. Obě jámy, větrní i těžní, zvýší od země ke
stolu, a na těch zkoušel své vynálezy a poznával jejich
nedostatky.

Když se byl s Bětuškou dohodl, odešel do svého pokoje. Druhý den po této rozmluvě odejel na čtrnáctidenní dovolenou, jež mu byla udělena. Odjel do Itálie,
kam předtím byla odjela jeho provdaná sestra se svým
manželem.

Bětuška osaměla v tomto velikém, nádherně upraveném bytě, ale nestýskalo se jí. Něco, jako hrdost,
naplnilo celé její nitro. Vždyť byla paní nad tím vším.
Paní! Toto slovo ji zrovna do srdce bodlo. Nedovedla
ani mysliti na paní, ženu asistentovu, k nějakým nástrahám nebo úmyslům byla příliš nevědomou, ale že
je paní nad tím vším. A pan inženýr jí slíbil, že k výpomoci při prádle nebo mytí podlahy, nebo vůbec většího čištění, dostane »z placu« dvě ohrabovačky.

Toto vědomí že bude moci poroučeti a ne jen stále
poslouchati, sílilo její hrdost a ženskou marnivost.

Ona mohla a měla právo poroučeti, rozkazovati. Ona.
A vše to, co je kolem ní, poslouchá jejích rozkaz.
Všecko. Nebyl vedle ní kromě posluhovačky »z placu«
nikdo, ale i to ji posilovalo a povznášelo.

Rázem pochopila úkol paní. Byla hospodyní a když
se v podvečer dívala z okna do špinavých ulic města,
pociťovala něco jako radost nad tím, že není nucena,
jako ti tam, plahočiti se za denním chlebem. Nebyla to
pýcha, ale radost, že dny hrůzy, které prožila po smrti
otcově, minuly, a že se více nevrátí. Jen toho se bála,
aby se více nevrátily.