Pozdě k ránu/Rozkvetlý smutek
Do říše mořských pralesů
svůj černý smutek zanesu –

a sémě jeho dědičné
rozhodím v proudy měsíčné.

Ve věčný led, ve věčný sníh,
v nárazy větrů polárních.

Ti do truchlících lilií
až jeho sémě zasijí,

snad v lijáku slz palčivých
tam v sopránový vzkvete smích.