Sedmdesátpět let
Jak je to dlouhá, dlouhá doba, a jak plná závratných změn a převratů! A té velké naší historie po tolik let jsem nebyl pouhým svědkem. Můj poměr k  se měnil, a také jejich taktické názory neměly rovné linie, ale až s malou výjimkou válečné episody — když jsme byli s  v žaláři — byly Národní Listy vždy v čele aktivního národního hnutí. I když nemluvily za většinu poslanců, povedly mluviti  jako nikdo druhý. Nezapomenutelnou zůstane jejich velkolepá výzva k rychlé sbírce na obnovení  po požáru. A v heroické době naší literatury a našeho umění za Národními Listy byl všechen mladý, nový svět!

 šly Národní Listy svou cestou, na níž nebylo vždy souhlasu mezi námi. Mají však svým bojem proti t. zv.  beze sporu hlavní zásluhu o , jenž byl nezbytným již osvobozením z poraženecké ideologie naší politiky po prohraném pasivním odporu, které podléhali i Mladočeši a dokonce někdy i samy Národní Listy. Vášnivý boj protipunktační do hloubi vzpružil českou duši, dal jí novou  a nebojácnost, nelekající se nakonec ani odboje proti Rakousku, prohlášeného v Národních Listech mým článkem ze 4. srpna 1914 na samém počátku světové války. Ovšem ve formě tehdy možné, ale  kdo rozuměti .

Byly ovšem velké rozpory před válkou mezi pražskou redakcí a naší vídenskou politikou, které budily v našich řadách nedůvěru k naší t. zv. , nedůvěru, jejíž ozvěny ani dnes nepominuly. Ale není pochyby, že radikalismus Národních Listů jako varovný ohlas Prahy proti přílišnému oportunismu  vídeňské naší politice, třeba posici naši strany v národě zeslaboval. Byl jednak v linii rozmachu našeho sebevědomí a také výrazem pražské nedůvěry k Vidni i radikalismu generace, vyšlé z bouřlivých dob počátku let devadesátých.

Na konec byl tento dualismus přece jen neudržitelný a také bezpředmětný, zejména když moje politika v důsledku událostí zahraničních, nesmiřitelného rozporu rusko-rakouského i úplného semknutí německo-rakouského v samém základu se změnila, třeba na venek tomu výrazu nemohla dáti. Proto jsme se zejména s Rašínem snažili získati Národní Listy a zjednati tak mezi námi poměr naprosté , možný jen úzkým přátelským stykem a ničím neobmezovanou otevřeností. Ukázalo se, že  mezi námi rozdílu v nazírání na úkoly naší politiky i na její konečné cíle, třeba bychom se někdy různili v otázkách , jak jinak nebylo ani možno při rozdílu v obtížích vídeňského zápasu a v jeho méně obtížném posuzování v pražské redakci. Jak vážné bylo toto zjednáni vnitřní jednoty, ukázalo se v prvních dobách války, kdy Národní Listy, zejména skvělými posudky kol.  o událostech válečných, udržovaly  náladu české veřejnosti.

Naše žalářování s Rašínem přerušilo tuto vzácnou jednotu myšlení, ale po našem návratu byly Národní Listy zase svými; byly sice po památných dnech květnových zastaveny, ale tím hlubší a vřelejší byl poměr české veřejnosti k listu, který tehdy představoval , dosíci .

Bylo přirozeno, že Národní Listy i ve svobodném našem státě zůstaly  jak našemu všepronikajícímu a posvěcujícímu , tak i tradičnímu svému . Byly tudíž bezpodmínečně oddány , a jako vždy ve smyslu  sloužily tradičnímu ideálu strany,  a upřímnému, stranickými zájmy nefalšovanému . Národní Listy  být v svobodném státě jinými, než byly v době našeho zápasu s Vídni. Byly a musily zůstati listem , i když se v Čechách tak mnoho změnilo a když zrovna toto staré české vlastenectví přestalo být — moderním a „pokrokovým“. Vykonalo sice svou povinnost ve válce, když si naň vzpomněli i ti, kteří dříve nebyli jeho vyznavači, ale po válce a vítězství nebylo ho víc potřebí a nehodilo se také do poválečné mentality. Rozbujelému materialismu bylo v něm pro osvobozený národ příliš mnoho „naivního“ a také nepohodlného . Konečně nebylo to jen u nás. Ovšem zrovna u nás byl ten rozpor daleko , citelnější, poněvadž naše vlastenectví se nenarodilo teprve ve válce; u nás šlo spíše o celou  národa. Byli jsme orientováni , i náš zahraniční odboj do pádu Ruska. Měli jsme vždy rádi , ale úplně obrátiti se na západ, o nic demokratičtější než jsme byli vždycky i bez západní orientace, a vzdávati se víry v nové, národní a slovanské , příliš by ukazovalo, že Rusko udělalo svou slovanskou „povinnost“, a my že ho tudiž již nepoířebujeme. Této ušlechtilé politiky Národní Listy se svou  schopny nebyly… Víra v nový, poválečný zemský ráj byla však i u nás silnější, a za Národními Listy nestála již vedoucí politická strana, a tak žily víc velikou tradicí. Byla to těžká léta pro vedoucí orgán dosavadní české politiky, zejména když také jeden z nejsilnějších jeho sloupů, dr. , podlehl — duchu nové doby…  však sloužily Národní Listy svému , třeba jeho politika i ti, kteří ji ovládali, byli zásadně na — druhém břehu.

 bylo vedoucím heslem Národních Listů, i když nebyl v duchu naší , ne pouze slovní , nýbrž v moci stran a stranické jejich politiky. A i když jsou se stranou v oposici, nemůže být ani řeči o tom, že by Národní Listy nebyly v  těch, kteří jsou ochotni k obětem i nejtěžším, jde-li o .

Zlá krise hospodářská, i politicky nám tak nebezpečná, nezůstala ovšem bez hlubokých účinků na poválečnou mentalitu našeho národa. Zájmové strany jsou arci tak pevně svázány materiálními interesy, že je těžko mysliti na rozrušení jejich posic; ale konečně to není ani nejhlavnější. Stačí, že stále vzrůstající zklamání viry v možnost trvalého vítězství jednostranných zápasů vede k poznání, že , a to že platí i pro strany zájmové. Tak zejména mládež se vrací ke krásnému našemu , které nás nezklamalo a které jediné vedlo k vítězství!

Národní Listy vždy pevně věřily v tento obrat, v návrat k tradičnímu našemu  a nevzdaly se také víry v nový, lepší život . Proto věrně a vděčně se vždy chovaly k obětem bolševismu, a tato věrnost nejstaršího českého listu bude jednou vážnou , aby  mohlo nevzpomínati toho, co dělali u nás ti druzí a nevzdávati se víry ve Slovanstvo.

To všecko je mně zárukou, že „Národní Listy“, nehledě k letům, , dokud náš národ vůbec neztratí  a nezapomene, že .

Byl to jistě zázrak — ale ten zázrak byl , v naší nezdolné víře ve ! My jsme toho zázraku tvůrci! ! Tím zázrakem bylo  našeho národa po celá desítiletí útisku a zápasu za svobodu!

V tom, jen v tom znamení také uhájíme sebe a tvou svobodu! Tomuto vlastenectví, jež budily v českém lidu „Národní listy“ ve svých počátcích, které posilovaly, když nám bylo zle i když jsme je v přílišné sebedůvěře po vítězství přezírali, tomu zůstanou vždy věrny a cele oddány. A proto věřím a doufám, že zůstanou vždy mladými, že budou vždy v předních řadách těch, kteří budou u nás bojovat za věrnost národu i slovanství, a za bezpodmínečnou oddanost našemu drahému československému státu!