Pravý výlet pana Broučka do měsíce/IX
(Chrám všeuměny a jeho nádhera. — Mecenáš. — Brouček básníkem. — Řády básnické. — Hostina poetů. — Náš hrdina vyloučen z kruhu pěvců. — Nešťastný nos.)

Blankytný přivázal pegasa k lazuritovému sloupu nádherného portálu a stoupal s panem Broučkem po křištálových stupních paláce. Vůkol
bylo tolik báječného lesku, že pozemšťan musil
stoupati s okem přivřeným, nemoha snésti té
oslňující záře.

Zatím vysvětloval mu Blankytný zařízení
velkolepé budovy: „Čaroskvoucí nazval toto své
veledilo ‚Chrámem Všeuměny‘, a to plným právem.
Jak jsi zajisté shora pozoroval, bylo k rozkazu
jeho vystavěno v podobě hvězdovité, a každý
paprsek té hvězdy zasvěcen jest různému druhu
umění. V jednom chová si nejvýtečuějši básníky,
v jiném znamenité malíře a jejich výtvory, v třetím
sochaře, opět jiný věnován je umění hudebnímu
a jeho slavným zástupcům atd. Zkrátka, v té
hvězdě soustřeďuje
se jako v čarovném
ohnisku všechen
umělecký lesk měsíce.
Uprostřed ní
pak sí
mecenáš, rozesýlaje
do všech těch
paprsků oživující
záři své štědrosti
a vroucí přízně.
Avšak tu stojíme již před ním.“

Vystoupili zatím do jakéhos ústředního vestibulu, a zrak páně Broučkův obodřil se již tou
měrou, že mohl rozeznati v zaři démantů, perel
a granátů vychváleného mecenáše. Tento honosil
se sice dosti slušným objemem — jako snad
všichni mecenášové všehomíra — ale měl jinak
stejně ušlechtilý a větrný zevnějšek jako ostatní
měsíčané, které pan Brouček dosud spatřil.

Vítej, zlatohlasá pěnice Wargentinská,“ 
volal Čaroskvoucí, uchopiv Blankytného křečovitě
za obě ruce a líbaje bo vroucné na čelo. „Jaké štěstí, že mohu sladkého drozda naší erotické
lyriky pohostiti pod svým krovem! —A kdo je
tvůj soudruh?“ dodal, pohlížeje s úžasem na
pozemštana.

Divil se velmi, když mu Blankytný představil
hosta až z daleké zeměkoule; ku konci
zvolal: „Bezpochyby pozemský básník?“ a než
mohl pan Brouček s nevolí odmítnouti tuto směšnou
insinuací, pokračoval v radostném rozechvění: „
Ó, zajisté přivábil tě můj Chrám Všeuměny,
zajisté pronikla zář této mé umělecké hvězdy až
na tvůj vzdálený svět. Ó, pojď již, ukážu ti s radostí všechny její paprsky. Především zajdeme
do paprsku poetů. Žel jen, že většina mých
slaviků dosud se nevrátila ze svých jitřních výletů
na pegasech a ostatní se zapírají, poněvadž právě
besedují se svými Musami; bylo by zločinem
vyrušovati je z jejich nesmrtelných prací. Avšak
za nedlouho slétne se zpěvná družina k rannímu
hodokvasu. Zatím uvedu vás napřed do hodovní
síně.“

Položiv si prst na ústa a mrkaje výstražně
po hostech, aby zachovali nejhlubší ticho, vznášel
se před nimi po špičkách dlouhou chodbou kolem
četných dveří, za nimiž bylo tu a tam slyšeti
šustění papíru, vrzání per a vzdychání.

A nyní měl bych vylíčiti čarovnou nádheru
vestibulu, chodby a hodovny. Avšak málomocné
péro klesá mi z ruky.

Ó, vy všechny rubíny a safíry, smaragdy
a topasy, opály a granáty, kterými naši marnotratní
básníci a romanciéři tak štědře ozdobují
své verše a knížecí komnaty, vy stropy vysekané
z jediného kusu lapis lazuli, vy nefritové sloupy,
vy přebohaté inkrustace, vy démanty stokráte drahocennější kohinúru, vy kouzelně čisté perly zvící pštrosích vajec, vy chocholy nejvzácnějších duhobarvých per — ó, přispějte mi na pomoc,
bych tušiti dal čtenáři alespoň matný stín oné
měsíční skvostnosti!

Pan Brouček byl sice oslněn, ale bručel
k sobě: „Nevím, nevím, nebude-li to nějaká
velkopanská hostina, kde je spousta stříbra a málo
na něm a kde lokajové odnesou ti talíř, než se chopíš vidličky. Známe to.“

„Zde si prozatím odpočiňte,“ zval mecenáš
hosty, „mne pak laskavě propusťte na okamžik. O, mecenášské povolání je trudné! Musím býti
všude, nemám chvilky oddechu. Právě jsem si
vzpomněl, že čeká na mne v tuto chvíli přední
z mých malířů, jenž maluje moji podobiznu v nadživotní velikosti; musím sedění odložiti. Pak třeba dáti některé pokyny sochaři, jenž modeluje pomník,
kterým budu za živa oslaven. Dále chci
vyzvati některého ze svých hudebníků, aby složil
k odhalení toho pomníku slavnostní kantátu.
Konečně napadla mi v noci znamenitá látka
k epopeji, jejíž zpracování musím za dobré paměti
svěřiti svému prvnímu básníkovi, Slunovítu Oblačnému ;
za takovou důležitou příčinou nerozpakuji
se vyrušiti ho z nadšení, načež ho také vybídnu,
aby se mnou pospíšil do vaší vzácné společnosti.
Za malou čtvrthodinku potom slétnou se všichni
moji slavíci k jitřní hostině.“

Ze slov mecenášových můžeš poznati, že zaopatření v jeho Chrámu Všeuměny má také
své nepříjemnosti,“ pravil Blankytný po odchodu
Čaroskvoucího. „Jeho ztrávníci promarňnjí většinu
času oslavováním šlechetného příznivce a posloucháním
jeho rad. Následkem toho nemůže sehnati
dost básníků prvního a druhého řádu a bere za
vděk i ledajakou plevou. Věz, že naše měsíční
básnictvo tvoří jakousi hierarchii několika přesně
oddělených stupňů, z nichž každý má svůj zvláštní
titul a své určité privileje. Básníci prvního řádu
titulují se ‚geniální‘, druhého ‚vysoce nadaní‘,
třetího ‚nadaní‘, čtvrtého ‚oblíbení‘, pátého ‚záslužní‘.
Prvnímu řádu vzdává se pocta pokleknutím,
druhému poklonou, třetímu shovívavým
úsměvem, ‚oblíbených‘ si už nikdo nevšimne a ‚záslužné‘
smí každý kopnout. Mne vřadila nespravedlivá
kritika mezi poety druhého řádu, ale
v pravdě nemůže se měřiti se mnou žádný měsíční
básník, nejméně ten duchaprázduý Slunovít
Oblačný, jehož banální prostřednost jen kamarádskou
kritikou a pochybeným vkusem obecenstva
dotřela se prvního řádu.“

Poučoval Broučka ještě dále, ale pan domácí
uvažoval již o jiných věcech. Zase takové čekání!
mrzel se. A ještě není ani prostříno!

Na dlouhatánském stole, obklopeném přečetnými
křesly, nalézala se dosud jen spousta
ozdobných váz s rozkošnými květy, na které pan Brouček nemohl již pohlédnouti bez ošklivosti
a zlosti; před každým křeslem stála jedna a při
ní vždy uěžná alabastrová nádobka zvláštního
tvaru a nejjemnější práce umělecké. Pepřenky
či tyglíky s hořčicí?

Zvědavý pozemštan prohlédl si jednu —
byla prázdna.

„Prosím vás,“ otázal se měsičana, „k čemu pak jsou tyhle hrnoulečky?“'

„To jsou slzničky.“

„Slz — slzničky? Jaká pak je to zase hloupost?“

„Nu, schránky na slzy.“

„Na — na slzy? I ty moje umučení —
co pak tu budeme plakat?“

„Budou se bezpochyby předčítat básně.“

„Bá — ásně? Ale to aby už — Slyšte,
mně se zdá, že si tu všichni ze mne děláte
blázna! Tedy zase básně! Při těch se mi každé
sousto v ústech obrátí. A ještě mám na nějaký
ten náprstek postního bouillonu snad čekati hodinu.
Ta malá čtvrthodinka je už hodně velká.“

„V tom se mýlíš, netrpělivče. Zapomínáš
opět na měsíční čas.“

Teď udeřil již pan Brouček vztekle pěstí na stůl. „Jděte mi se svým časem do horoucího —! Ta malá čtvrthodinka potrvá tedy šest hodin!
I to aby hrom —“

Výbuch jeho hněvu byl přerušen návratem
Čaroskvoucího, jenž přiváděl vytáhlého měsíčana,
oděného v jakýs podivný ornát s vetkanými zlatými
hvězdami a květy.

Mecenáš klekl a zdvihaje ruce k majiteli ornátu slavnostně
oznamoval: „Zde velekněz měsíční poesie, náš arcivěštec, jehož jméno sluší
pronésti jenom na kolenou, nejprvnější nás génij a nejzdárnější vychovanec a tlumočník mých básnických
intencí, Slunovít Oblačný!“

Blankytný pošeptal Broučkovi: „Klekni!“
a sám spěšně uvrhnul se před Oblačným na
kolena.

„Bodejť! Budu ještě klekat před takovým tatrmanem!“ zahučel pro sebe náš hrdina, jehož
nálada byla nyní nejhorší na světě.

Oblačný vznesl nad klečícím párkem žehnající
ruce a pravil pak blahosklonně: „Vstaňte,
přátelé! A buď mi srdečně vítán, milý Blankytný.
Gratuluju ti upřímně k poslední sbírce.“

I potřásl vlídně rukou básníkovi nižšího
řádu, který koktal cosi o nesmírném štěstí a neskonalém
obdivu.

Pana Broučka poctil Oblačný jen zvědavým
pohledem a nedbalým kývnutím hlavy.

„A nyní vás prosím,“ zval hosty mecenáš, „abyste usedli prozatím ke skrovnému občerstvení,
než se tu shromáždí celý můj Parnass.“

Tvář pana Broučka o malé poznání se rozjasnila.

Všichni usedli k tabuli a Čaroskvoucí přišoupl před každého jednu vázu s kyticí.

„Ó, jaká lahodná vůně!“ liboval si Oblačný,
čichaje ku svým květům.

„Rajský libodech!“ chválil jako u vytržení
Blankytný, čině totéž.

„Ááá!“

„Ááááá!“

„Doufám, že i mého pozemského hosta
uspokojí tato skromná kytice?“ obrátil se Čaroskvoucí
k panu Broučkovi.

Tento škaredil se již zase jako noc a mrskl
jen po kytici zuřivým pohledem.

Na to sepjal mecenáš k Oblačnému ruce: „Snad nezazlíš mi, velebný génie, požádám-li tě
pokorně, abys hostům mým a mně připravil
božskou rozkoš přečtením některé ze svých nových
básní. Ó, poklekni se mnou, pozemštane, a pros
veleducha, aby alespoň jediným paprskem své
poesie oslnil tvou hrubou pozemskou bytost!“

Pan Brouček se jen hrozně ušklíbl.

Ale básník nepovšiml si patrně zlostné jeho tváře;
nebot pokynul k němu vlídně hlavou a tahaje
ze svého ornátu objemný rukopis, řekl: „Nechci
ti odepříti té chvilky povznesení, neštastný tvore!
Přečtu jen prvních sto ghasel své sbírky Mlhoviny
hvězdné.“

A začal hned čisti chvějícím se hlasem,
s tváří roznícenou a zrakem zaroseným. Blankytný
a mecenáš naslouchali s dechem utajeným,
s výrazem, jako by polykali rajské pokroutky; časem vzdychali blaženě nebo zdvihali oči k nebesům
jako u vytržení nebo stírali slzy rozkoše,
které jim perlily po nadšených tvářích.

Pan Brouček zatím stěží tlumil výbuch rozhořčení,
ulevuje si alespoň v duchu: Jestli pak by člověka mrtvice neranila!

Vsadil bych se nevím oč, že tu zase neuvidím ani křížalu. Nežli bude
ten hastroš hotov se svou hvězdnou tasemnicí,
tnde po mně hladem a zlostí. Věru, tyhle slz —
slzničky — slzničky! nevíš opravdu, máš-li nad
takovou hloupostí puknout smíchem nebo vztekem ! —
tyhle slzničky hodí se dobře k takové
hostině. Člověk by plakal krvavé slzy nad tím
měsíčním pohostinstvím!

Četba Hvězdných
mlhovin na štěstí přerušena vstoupením nové
osoby, oblečené v podobný ornát
jako Oblačný.

Čaroskvoucí vyskočil, volaje: „Dnešní den
zasypává mne štěstím. Hle, .jaký novy, převzácný
host vešel pod blaženou střechu mou!“

On i Blankytný letěli příchozímu vstříc
a klesli pred ním na kolena. Pan Brouček popošel
též ku dveřím s myšlénkou, že snad budo
nejlépe, upláchue-li z Chrámu Všeuměny do nějaké
měsíční restaurace.

Avšak mecenáš obrátil se právě k němu.
a oslovil ho po tichu, úzkostlivě se ohlížeje po
Oblačném: „Hle, pozemštane, náš arcivěštec, velekněz
naši poesie, nejprvnější génij měsíční, Větroboj
Hvězdný!“

Nyní popošel i Oblačný uvítat svého kollegu.
Vzájemné vítání obou poetů prvního řádu bylo
velice pohuutlivé. S výrazem nadšeného obdivu
padli před sebou na kolena, pak zdvihl jeden,
druhého, pak od sebe odskočili a rozpřáhli ramena,
vrhli se druh dráhu prudce do náručí a tiskli
prsa na prsa tak pevně, jako by se chtěli rozmačkat,
potom se zase chytli za obě ruce, svírali
si je křečovitě a hleděli sobě do slzavých oči,
kloníce hlavu teď na pravo, teď na levo, jako
by chtěli vssáti do duše navzájem své drahé tahy
se všech stran.

„Nech se zulibat za své poslední epos, nedostižný
mistře!“ blouznil jeden.

„Ó, jsem pouze nemotorný tvůj žák, titane
písně. Nesahám ti ani po kotníky,“ bránil se druhý.

„Mlč, príteli, mlč! Já naopak hledím z prachu
za tvým orlím vzletem.“

A já ve sladké závrati pozírám do tvé
nevystihlé hloubky."

Zatím, co po té Hvězdný blahosklonně vzpřimoval skroušeně klečícího Blankytného a gratuloval mu k poslední sbírce, odvedli mecenáš s Oblačným pana Broučka stranou a tento pravil
mu šeptem: „Abys nepojal nesprávnych názorův
o měsíční literatuře, pozemšťane, věz, že Hvězdný
poněkud vyniká jen pečlivou formou, jíž umí
odívati své slabé a všední myšlénky. Za to je
ctižádost jebo nesmírně nedůtklivá a z pouhé tedy
útrpnosti ponechává se mu
řád, který mu nenáleží!“

„Jakž by mohl býti k čemu, když není v mém
Chrámu Všenměny a pod
mým vedením?!“ potvrdil
rovně potichu mecenáš.

Pak požádal všechny
hosty, aby usedli.

Hvězdný, jda k tabuli
kolem pana Broučka, poodvedl jej stranou a řekl
mu šeptem: „Přicházíš k nám tedy až z daleké
zeměkoule ? A bezpochyby za účelem studií v měsíční
literatuře ? Chci ti proto říci, abys neposuzoval
stav našeho písemnictví podle slabých
veršů, které jsi zde — jak mi řekl Blankytný —
před chvilkou slyšel. Oblačný má sice ob čas
jakés takés myšlénky, ale neumí je obláčeti
v poetické roucho. Jen abychom neranili jeho
nedůtklivou ješitnost, trpíme ho ze soustrasti
mezi sebou v prvním řádu.“

Když usedli všichni za stolem, obrátil se
mecenáš k novému hostu: „Především, vyvolence
bohů, musíš občerstviti svou tělesnou schránku.“

Nu, snad — snad konečně přece! oddechl
si Brouček.

„Nuže, přátelé, chopte se svých kytic!“
mluvil dále hostitel. „I ty přivoň si znovu, pozemský
hoste.“

Tu se pan Brouček nezdržel.

„Pěkně děkuju,“ vyjel ostře. „Můj nos
namlsal se již dosti.“

Slovo „nos“ pronesl s důrazem, aby nesvědomitému hostiteli připamatoval jinou, vnitřní část svého těla. Ale ulekl se až účinku svých slov. Nastalo hrobové ticho, Blankytný, zděšen,
pohlížel na oba básníky prvního řádu a červenal
se až po uši, Oblačný a Hvězdný klopili oči,
hostitel šilhal nesměle po společnosti a přesedal
v nesmírných rozpacích.

Brouček rozhlížel se udiven kolem a opakoval
bezděky: „Ano, můj nos — můj nos—“

Ale Blankytný zarazil mu prudkým vztá hnutím
ruky a výstražným posuňkem další slova
na rtech a povstav rychle, všecek uzardělý,
omlouval se ostatním : „Kdybych byl mohl tušiti —
Prosím, uvažte shovívavě, že to pozemšťan —“

„A že dosud nikdy nebyl v měsíční společnosti, doložil mecenáš vstávaje také. „Dovedu
jej s Blankytným mezi malíře a prosím velebné
věštce, aby zatím ztrávili chvilku vyměňováním
svých nadhvězdných tajemství.“

Tot vypadalo pro pana Broučka jako jemné
vyhození. Zmaten ubíral se z hodovny za mecenášem
a Blankytným, netroufaje si ani poroučeti
se věštcům, kteří jedva po něm mrskli očima,
stahujíce rty v posunku ošklivosti a opovržení.

Na chodbě pravil k němu Blankytný nevrle: „Nenadál jsem se, že budu uveden do takových
rozpaků tvými pozemskými nezpůsoby!“

„Nezpůsoby? Co pak jsem vyvedl?“ .
Jestli že vaše pozemská řeč nešlití se takových
ohavných slov —“

„Ohavných slov! Jakých ohavných slov?
Vždyt jsem přece neřekl nic jiného, nežli že můj
nos —“

Oba měsíčané zdvihli proti němu výstražně ruku.

„Zadrž!“ zvolal Blankytný. „A již nikdy více neposkvrň tím šeredným slovem náš čistý měsíční vzduch!“

„Probůh, jakým slovem? Snad — snad dokonce nesmím mluviti o svém nose, hahaha?“ „Ovšem, že nesmíš. A smutným svědectvím je pro tebe a pro pozemšťany vůbec, že třeba teprv poučovati tě o tom, co ti má vnukati vlastní přirozený cit."

„Tedy opravdu? Bez žertu? Ne, nemohu tomu ani uvěřit! Nos — chudáček nos je tedy u vás věcí tak neslušnou, že nesmíte ani jméno jeho vyslovit? Ta nevinná část obličeje, kterou nosíte přímo mezi očima všemu světu na odiv? U nás na zemi jsou konečně také slova, jichž nenžíváme v lepší společnosti nebo k nimž alespoň přidáváme omluvu ‚s odpuštěním‘. Ale to je něco zcela jiného. To jsou —“ „Nechme této nepěkné rozprávky. Pravím ti jen, že tě ihned opustím, jestliže mi neslíbíš, že již nikdy, nikdy více neproneseš ohyzdného toho slova!“ .Je to sice směšné, nesmírně směšné, ale když vám ten výstupek tváře, či arkýř obličeje, či jak to mám tedy pojmenovat —“

„I pouhé narážky na tu věc jsou neslušné.“

„Nuže, dobrá. Dám si pozor, aby se mi ten
nevýslovný ubožák nepřipletl do řeči. Ale je-li
vaše společenská řeč tak choulostivá, že nesnese
ani takové nevinné slovo — jste-li takové netykavky, pak obávám se velmi, že narazím každou
chvíli něčím.“

„To jest velmi pravdě podobné,“ vmísil se
do hovoru mecenáš. „Proto právě byl jsem nucen
zbaviti tě společnosti oněch dvou vznešených
duchů, kteří by nesnesli opakování takové sprostoty.
Avšak odvedu tě mezi malíře, kteří jsou
otrlejší v těch věcech.“

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom I/IX