Svatební noc (Kukla)


Osoby 
 , shrbená, bělovlasá stařena.
 , ramenatý mladý horal v chudém vesnickém obleku. Vlasy mu splývají zcuchány na čelo. Na hlavě má plstěný klobouk s červenou pentlí. Neurvalý hoch.
 , statný sedlák v pokročilejším věku. Svátečné oděn. Kalhoty do bot. dlouhý plášť a širák.
 , mladá žena, zahalená černým šátkem, pod nímž má bělostný oblek svatební.
 , stařec v ošumělém šosatém kabátě, sehnut pod příhradou se sklem a slámou.
  vesměs v uniformách pruské pěchoty z roku 1866. — Vojáci mají pušky s dlouhými bodáky.

Úprava jeviště

Výstup 1. 

 Hej, Petříku!

 Co chcete?

 Jsi juž doma, pustím se zas teda zpátky!  Slunce je za horama a ty’s mne zaved’ hodně z cesty!

 Zaplať pán bůh za vyprovození. —

 No. krom tebe nevšim’ bych si dnes žádného po svých trampotách a strachu z těch Prušáků! Ale — pro boha tě prosím, co ti bylo!? Ležel’s v lese, zrovna před ukrutným srázem, že mne až obešla hrůza!  To jsi nejspíš hodně pil?! … Viď?! …

 Strejče!? …

 No co? — Tak mám věřit’, co mi ráno všude povídali, … že se ti dnes holka vdává a ty’s proto přišel o poslední ždibec zdravého rozumu?  Snad by’s nefantaziroval pro mladou Staňkovou? Pro ženskou zástěrku … ty!?

 A proč ne!?

 I pro pět ran! Bylo by to k smíchu u toho, co si ze všech jen blázny tropil! …

 Ne ale z Kristy! 

 No nezlob se a nekoukej tak jako drahé časy!  Však já vím, jak jste se dlouho namlouvali a že tě nechala pro sedláka! Ale proto snad nebudeš vyvádět!? … Jdi mi s tou láskou za nynější doby!  Ty … Slyšíš? —

 Co!? 

 Podívej se!  To jsou vzdechy, vlásky a očička, … tohle máš tu lásku ženského plemena! Není potom hřích pro jednu bláznit, když teď — šmahem všecky koupíš!? To mně nezapřeš — . A nikdo juž to taky nepředělá! …

 A pak prý je mezi námi spravedlivosť!  Ale já si najdu spravedlnosť sám, že se lidi budou divit …  a div oči na tom nenechají! —

 Jen u čerta přestaň s tím hrdinstvím! Styď se! Jsi juž beztoho v pověsti a proto ti ve vůkolí přezdívají!

 To vím!

 A líbí se ti jméno — Petr divoch? Snad! Jsi v jednom kuse na štíru s chasníky ze vsi a juž si tak odjakživa zdivočile vedeš, že se tě tu každý bojí! Jak pak neměl tatík Kristě zbraňovat’ …  A věř, že se tě jen pro tuhle to zřekla!

 Ó což vy, chytráci! Kdybych byl živ jak ten nejhodnější, stejně se budete po mně ošklebovať a koukať, jako bych byl ňáký znamenaný, — protože jsem chudák člověk, který je rád, nají-li se bramborové šlichty, ale nepodlézá při tom nadutým sedlákům!  Sám jste prál, že jenom měšec platí a teď taky tak mluvíte?  Eh, jste vy to hloupí, zpozdilí a zotročilí!

 Mél’s teda dokázat, že’s onačejší a máš cit a srdce, — o kterých my nic nevíme! Ale ty? Hned před ohláškou doběh’s do vsi, Kristu pohaněl a ruku vztáh’ — na otce svojí holky! Pěstí jsi udeřil starého člověka! Fuj, — na takovéhle věci!!  Pomoh’ jsi si!? Dokázal’s jen, že se ti nedělá křivda, když ti přezdívají divochů a neurvalců!!

 Dost! — Juž nechci od vás taky ani slova!  Za tohle jste špatný zrovna jak’ ostatní! Co jsem vám udělal, že mne hanobíte? — Nebo vás poslali na výzvědy!? — Co? — Tak si mezi ně taky jděte!  Jděte, nebo …

 Co děláš!?

 Sice se stane neštěstí! 

 Můj Spasiteli, — to patří na šedivého blázna! Patří! Je zle, … vojna, … všude Prusa plno a pan Martin tropí komedie! … Plete se, do čeho mu nic není a trmácí nohy do skal — za takovými divochy!  Škoda, že si tak zakládáš na svých zkušenostech … ty starý, plesnivý hlupáku!! 

 Udělalo se juž tma dočista! Teď je na statku asi radosť a jásot! Napilí svatebčané dali se do zpěvu … Sedlákovi přejou boží požehnání a Kristě muzika hraje, je tam veselo, … smích, tanec a vejskání! Juchuchu!!  A já jsem tu v lese sám, když moje děvče slaví … svatební noc!  Sám, … jako tulák! — Jako ta štvaná zvěř!! —

 Kdo to?

 Jen otevřete!

Výstup 2. 

 Kdo je tu! Vojáci? …

 Ne! Jsem to já!

 Petr!? 

 Mně jste se nenadála!?

 Třásla jsem se o tebe! Včera’s odešel a víc jsi se nevrátil … Nespala jsem celou noc! …

 Však víte, co se stalo! Z toho se krev ve mně vzbouřila a chtělo mne to zrovna zadusit! Nemoh’ jsem vydržet pod střechou! —

 A kde’s bloudil?

 Sám nevím — pro žal a hněv.

 Ne ale — u vsi?

 Oh, co nejdál’ od ní …

 Nevíš teda, že se dějou v tam tu stranu divné věci! Po polednách slyšela jsem střílet … Potom zář ohnivá rozlila se po nebi a co lidí jsem tu zhlídla béžeť, … byli vyděšeni — jako v outěku! …

 Snad před Prajzem!

 Kdo pak ví? Nešla jsem přes prah, ale máme vojnu a jsme na samých hranicích. —

 Ó to by bylo hrůza, matko, kdyby zrovna dnes …

 Což by’s někoho litoval?

 Ne ne! To ne! …

 No, vzpamatuj se!

 Dal bych i duši pro ni … ale dřív’ musím  dostat’ do rukou! Jen ať se octne sedlák někde sám naproti mně!  Potom budou moci o divochu teprv povídať!

 Tak nemluv, — sic padneš v záhubu!  Já ti radš půjdu ustlat’, Petře! Utrmácel jsi se, snad teda drobátko zdřímneš! …  Pomodlím se za tě, aby se ti vrátil pokoj a přišly jinačí myšlénky… 

 Taky jsem se modlil … včera i dnes ráno … se zavřenýma očima v lese … zrovna u propasti, kde mne Martin večír našel!… Udělat než jeden krok a …  Proč sebe trestat! … Proč sebe!?  Co to!? 

 Prušáci! — Jsou juž na horách! — Matka se teda nemýlila! … 

 

 Tohle je klam a šalba!  Staněk a Krista!? Ne, to není možná! Jenom v pomatené hlavě zjevilo se ňáké mámení!  A přece jsou to oni! Vidím je tam! Mířejí na stráň! … Kam? … Co se to asi děje!? 

 Tak poslechni! Pojď spat! —

 Hej, Petře!

 Za nima … Jen za nima! … 

 Uprch’ a nedal ani odpověď!? … … A proč!?  Neměla jsem s něho spustiť oka, ale vzít’ a dovést’ ho až pod krov násilím! Je divná krev po otci a snad se mi juž nenavrátí …  Za to můžete jen vy tam dole! Však vám nesmí dát bůh taky štěstí, je-li ňáká spravedlnosť na světě! …

Výstup 3. 

 Jak ti je, dušinko?

 Síly mne opouštějí …

 Vidím to! Byla by nelidskosť chtíť s tebou dál! … Chvála bohu, že jsme juž u stavení … Tam drobet okřeješ a je-li možná, — zůstaneme tu do rána! …

 Sedlák a ona!? Dnes bloudějí po horách … v noci … a tady!?

 Jakube, prchněme odtud! Což jsi přišel o rozum, že nepoznáváš místo, kam mne vedeš?  Pryč! Já půjdu radš na samý konec světa!

 A Stojíš sotva slabostí! … Ó ne! … Jsou tu snad taky jenom lidé! …  Hrozím se sám, … ale mám ji nechat v skalách zahynout!?  Hej, matko! …

 Teď teprva věřím, že se dějon zázraky!

 Což mne neslyšíš?

 Co chceš!?

 Jen milosrdenství!

 Vy dva!? Vy boháči? Posmíváte se žebračce … viďte!?  Jděte!

 Stařeno! —

 Jděte!!

 Ty se mýlíš! Už jenom dva uprchlíci, kteří nemají kam hlavy sklonit, prosejí na dnešní noc za přístřeší! … Nechceme moc! — Než otep slámy na holé zemi! …

 Pomátly se ti smysly?

 Divíš se? Povím ti, co se stalo! … (Rychle.) Dnes ráno jsem byl nejšťastnější člověk … Bral jsem si Kristu! — Však po polednách … hejno Prušaků najednou vpadne do vsi … Hodujem’ a nikdo se ničeho nenadál!… Dopadli tam naše vojáky na outěku a začla řež! … Řada chalup lehla popelem …  Náš statek byl mezi nimi …

 Vyhořeli jste?

 Ba vyhořeli …

 Já chránil, co se ještě dalo a tu cizí důstojník, co oheň svévolně spůsobil, měl se ke Kristě tak směle a nestydatě, že hněvem bez sebe — odhodil jsem toho ničemu! —  Dal mne zbíť, — zahnat od trosek hořce získaného jmění — i s plačící mojí ženou …  Ten ďábel!  A nám zbyl než holý život! …  — Tu se podívej! …

 Svatební oblek …  Ještě s pentlema a kytičkama z rozmariny! …

 Chudinka! …

 Všecko se rozprchlo a my se octli v lese sami dva … opuštěni! …  Jí tatík stůně, tak chcem’ k jeho chalupě …  … tam za horou! Ale mou ženu juž schvacujou ty hrůzy … V patách za náma je slyšet pochod Prajzů, … nad hlavou je noc; já klesám a ona umírá! — Tak řekni zas: „Jděte“ — Vyžeň nás, jest-li máš k tomu srdce …

 Ne ne! Odpočiň si u nás nešťastnice! Je už dost na božím trestu!  Ty’s ale muž, … ty můžeš přespat v lese! Kdyby se najednou Petr vrátil … víš, co by se mohlo stát!? — Toho se bojím, … rozumíš? … Tak odejdi — a ráno si přijď pro svou ženu!

 Jít od ní? … Já!?

 Ne! Nesmíš! …

 V první den manželského života?

 Já tě nepustím! 

 Slyšíš, co řekla?

 Jak sami chcete! … 

 Tak přece počkej!  Mluvila’s o Petrovi! A což, nechám-li ji tady, a on potom … taky přijde!?

 Skreju ji u sebe … a nic nezví!

 To že uděláš?

 Udělám!  Jako že je pán bůh nade mnou! …

 Teda jdi! … držíš se sotva na nohou … Musíš jít! Neboj se!  Daleko nebudu …

 Ty to chceš sám? …

 Chci! …

 Dala jsem slib, že tě budu poslouchat! …

 Tak jak!?

 Odejdu hned!  Spi blaze!

 Budu se modlit Jakube!

 Pán bůh tě opatruj! Nenadál jsem se, že tahle slova nám dnes pochovají všecko štěstí …

 Nechte toho milkování!  Je už čas!  A ty jdi svou cestou!

 Dobrou noc …

 Pojď! 

 Dobrou noc stařeno!

 Ráno přijď sedláku! …

 Tak mám tě! Mám!!

 O ještě ne!  A, … to jsi ty!? No, hned jsem si to myslil …

Výstup 4. 

 Marně se namáháš!… Mé ruce zmozolila selská práce! Nima se bráním, outrapám živobytí, … stačí mně tím spíš … na tebe!  Šel’s nám v patách… a viděl’s všecko! — Víš teda, kdo za nízkým okýnkem zamyká… od pláče zčervenalé oči… O svůj život nestojím, … ale tak vědět, že něco smejšlíš proti mojí ženě, potom bych tě…!! 

 Pusť! Zadusím se!…

 Napad’s mne sám, — já se jen bráním!… Ale rád bych, aby’s věděl, že jsem lepší, nežli ty! — Vstaň a měj už rozum!  Ne-li,… nebojím se tě! … Jsem silnější! …

 Co ode mne chceš!?

 To bych se měl tebe ptát! Ty’s číhal, … a vložil na mne ruku! … Řekni mi upřímně … proč?!

 Neoloupil’s mne o všecko!?

 Já? Jistotně ne! … Dočista jiný člověk!…

 A kdo pak!?

 … Ty sám! … Krista je děvče zvláštní, a celá ves jistí, že co do hodnosti, je ta nejprvnější! To k ní zvábilo známého furianta, který jí ale nerozuměl!…

 Cože!?

 To není holčice, s jakými’s hejříval. Myslela tě zjinačit, … i mně to řekla, … ale tys nevěděl, že slova: „Mám tě rád“ značejí taky: „Udělám ti něco k vůli … polepším se!“ Zůstal jsi lehké zboží co’s býval a teď myslíš, že tě o ni připravila — moje láska…

 „Láska!?“ 

 No, peněz jsem nezískal … je chuda! … V tobě se zmýlila, proto nebude juž taky žádného tak ráda mít! … Ale je dobrá duše, jakých je málo, … to jsem věděl dřív, než ještě přáli, že má být chudák jenom pro hračku pověstného, … nehodného, … že má býti … tvou!! …

 Jen pro hračku!?

 Bezpochyby! … No a já jsem hrubý sedlák ze vsi, ale její osud zaujal mé srdce divným spůsobem! … Dlouhá léta se mi láska vyhýbala … sestaral jsem, vlasy prokvétly … a teď tu … najednou přijde… se vším tím svým nepokojem, zármutkem i blažeností! … Mám mohovitosť, lidi mne ctějí a přece jsem neměl srdce jí to říci, … abych ti neublížil! Ale ty’s, jak se jen o mne hleslo, všecko’s pobouřil, … ji zhaněl a udeřil tatíka bez vší příčiny! Tenkrát musela na tě zanevřít, … nahlídla, že marně je co doufat a … proto jen šla se mnou k oltáři!  A teď řekni! … Máš právo se mstít!?

 Tobě se nebudu odpovídat! …

 Vím, co je to chlapče,… pohřbí-li nám někdo radosti a naděje! A vím, co bych těm udělal,  … co mne dnes vyštvali do noci ze spáleniště! … Ale to jsou ďáblové a vinni! …  Já však nejsem nejšpatnější člověk …

 Proč jsi teda měl tolik na spěch se svatbou? Proč’s mi nedal čas, abych svou chybu poznal a přived’ snad všecko k dobrému?!

 Krista mi řekla, že je už všemu konec … a potom přišla ta vojna! Pomyslil jsem … umřu-li v ní, zdědí co mám! … O mou ženu bude postaráno …

 Ó jen se tak nedělej, však ono to pravda nebude, že ti na ní tak záleží!

 Mně?  Ba já mám rád to děvče, že kdyby mi teď řekla: „Vyvedla jsem chybu, že jsem si tě vzala!“ … zřek bych se jí a odešel tam, … odkuď se žádnej nenavrací … jen abych založil — její blaženosť!…

 Ty že jsi takový člověk?

 Vždyť upřímná láska jen v tom záleží, když chcem’ vyzejskať štěstí pro milou duši — i za ztracení svých radostí, — ba i vlastního svého života! 

 Co je to?

 Vojsko!

 Pruská hlídka!

 A jde zrovna sem!

 Honem na zem a víc ani slova dokud nepřejdou! Odvádějí prý muže na vojnu! … .

Výstup 5. 

 Dovedete nás nazpátky do vsi! Znáte kraj a my ztratili potmě cestu! . Kudy teď?

 Poníženě prosím … tuhle pěšinou …

 Čí je ta chatrč?

 Vdovy po dělníkovi! …

 Je tam sama?

 Sama!…

 A muž — žádný?!

 Muž!?  A ba milosti … Žádný! . To by tak bylo, aby staré odvedli Petra na vojnu! …

 Ah!

 Co je ti?

 Všimni si dobře — tam toho!

 A kolik jde vlastně lesem cest!?

 Tahle ta jedinká!…

 Tož kdo jde oužlabím, musí jen tudy?

 Ba že jo!…

 Zas tedy pojďme! Je daleko a máme naspěch! Ku předu! 

 Viděl’s ho!? To byl ten palič a zhoubce! Zaved ho sem osud v čas!  Je noc, znám okliky a skrejše po skalách!… Teď za všecky své outrapy a bídu oplatím ti tak, jak si to zasloužíš!

 Nechoď nikam!

 Nech mne! Pust!  A zůstaň tady, dokud se nevrátím! 

 Jakube! … Jakube! … Je ten tam! Proč jde najednou na mne nepokoj?… Co je mi po něm!?… Ten zloděj!! … Ah, svou řečí nesmyslnou celého mne ještě poplet’!  Pokojně tak povídá o milování, o pomstě a o životu… Ale, najednou i ten chladný mudrák se rozpálil!… Ó což o to! Ono se to o cizím neštěstí hezky hovoří, … ale snášet je a trpět bez stejskání, — to ty taky nedovedeš! . A proč jsem ho vůbec poslouchal, a jak se jen stalo, že mi uklouz’, aniž bych ho byl … . Hej matko!

Výstup 6. 

 Ah, to’s ty?! … Jest-li chceš spát, — máš dávno odestláno…

 Co dělá Krista!?

 Kdo!?

 No,… sedlákova žena… Vím všecko, já poslouchal… Tak nemusíte zapírat!… Spí!?

 Ne… Modlí se… a zůstane tak nejspíš do svítání… Má smutnou svatební noc!…

 Zavolejte ji!

 Co’s řek’?!

 Nic se jí nestane, vždyť víte, kterak ji mám rád! . Ale nechcete-li, půjdu pro ni sám!…

 To není potřeba! .

 Ó ještě nikdá mi tak teskno nebylo,… tak hořko, jak zrovna teď!

 Šla, ani nemukla! To je až ku podivu!…

 Nechte nás drobet spolu! Ta paní se přeci nebojí! Je taky z hor a vím, že do nedávná sama tady všude chodívala!… Jen jděte! Jděte!…

 Ach bože, kýž je už ráno! 

 Kristinko!…

 Matka mi přála, že chceš se mnou promluvit pár slov!…

 To povídáš jen tak beze všeho?

 A jak bych, Petře, jinač rozmlouvala? Mám po lásce…. protože jsem o ni už přišla… no a bát se neumím! To víš sám, že jakživa jsem se ničeho nehrozila!…

 Že juž nemáš lásku? Podívej se jen okolo sebe!… Všecko je zas, jako jindá bývalo!  Ta tichá noc, … ten bledý měsíček nad náma;… — ta shrbená chatrč a šumot po lesích, kde jsme se prvně objímali…

 Máš pravdu,… to je všecko stejné… . Jen že ne my dva… a naše srdce!…

 Neříkej to! — Vím už taky, jak a co se stalo! Jsi provdaná žena a já ztracený bídník! Všecko vím,… i to, — že je na věky konec mezi náma!  Ale je možná, abysi nenašla v posledním koutku srdce ani památky … po našem milování?

 Optej se na to sám sebe!

 Tak i ty mně dáváš vinu ze všeho?! Víš, — nejsem snad nejlepší člověk, ale taky zas nic tak špatného, zač mně tady všichni máte!… Má prudká krev lecos způsobila, — ale pro mně každý zná jen trest, a nikdo odpuštění! — A co jsem tak nejhoršího spáchal?!… Jen že mne zmámila zlosť, když řekli, že ti doma Staňka namlouvají! Však tu chvíli jsem ucítil všechnu křivdu, svou … chudobu!!…. A nelhali!… Teď je to tak a ty jsi šťastna,… vdala jsi se opravdu… za boháče!…

 Petře, nedělej mi tyhle ty výčitky! Víš ty, co jsem se potajmu naplakala, když mne tatík ve dne v noci týral, že má láska k tobě bude jeho smrť!!?… A já přece pořád vedla svou!…  Ale když se stalo, co nejlíp’ sám víš, byl z čista jasna konec!

 Ó mlč!…

 Co’s jenom dělal, že to muselo přijít’ v ty konce? Viděla jsem, že nedovedu žádného tak ráda mít!

 Je tohle pravda!?

 Nelhu ti, ale je už se vším amen!

 Tak bez tebe teda živ nebudu! A jestlis nemluvila lež,… pojď se mnou za les na kopec, — kde visí skála jak obr nad srázem! Stiskneme se k sobe,… skok… a vyvázneme všemu! —

 Smrť!?

 Bojíš se jí?! Máš dobře!  Však nemusíme umřít,… ale pustíme se radš přes hory doly,… za hranice, kde nás žádný nezná a tam začnem’ nový život!… Já budu dobrý, budu se lopotit jen pro tebe a k vůli tobě!…  Budeme spolu… budeme blaženi…

 Co myslíš?

 Pojď!…

 Je, Petře, pozdě!  To juž dělá mezi náma propasť! — Chudák tatík zašel by snad hanbou… A můj muž, který mne teď ctí nade všecko — —

 Poslechni Kristo! Nynčko je vojna,… lidi tu umírají najednou a z nenadání! A což, když přijde taky ten tvůj Jakub k ourazu!  Což kdyby ho našli takhle zabitého! — Kdyby — —

 Přestaň!

 Budeš potom mou?!…

 Ne, ani potom! Myslíš, že nevím, proč se ti oči třpytí hrozným světlem, proč se třeseš a zatínáš pěstě!? Vzpamatuj se! Vidíš, že to není láska, o čem mi vždycky mluvíš, ale jen blud a hřích!! — Nepatřím už jenom sobě, — vzal si mne za ženu člověk, kterého stih’ osud útrapou! — Na toho mně teď povinnost váže! Měla jsem být jeho v štěstí, — budu tím spíš v jeho hoři! — Ráno jsem mu přísahala, — jaké bych to byla stvoření? … Je dobrota vtělená a má lepší duši než my oba! — S tebou k otci nesmím, ani kdyby Staňka nebylo! — Proto kdyby se mu něco stalo, — sama bych si vzala život!

 Nehněvej se, … nehněvej,… vždyť vidíš, že jsem se zbláznil!…

 Slyšíš?!

 Padly rány… Budou tam Prajzové!…

 A Jakub je v lese…

 Pustím se za ním! Ale ty jdi!  Tady nemůžeš zůstat!

 A nehněváš se už?

 Ne!

 Ani… na něho!?…

 To se mně neptej!…

 Tak se měj, Petře, dobře,… zapomeň … a poručme už všecko dál jen pánu bohu! 

 Děvče! Děvče!! … Jaká se to děje se mnou změna?… Místo vzteku a zášti mi připadá, že je musím mít oba rád… A ji!? Ji mám rád ještě víc, že jistotně bych duši dal, abych ji přesvědčil… a … abych ji získal!…

Výstup 7. 

 Oh, Petře!

 No. Co se stalo!?

 Pomoz! Vojáci jsou mi v patách! 

 Prajzi!!  Dej sem ruku!  Ah!

 Střelil jsem z lomu po tom lotru… ale chybil, bohužel!  Oni to znají lip’… Ti mi dali! Dlaň ani necítím…  Utíkám roklí a oklikou, … Chci aspoň ještě ženu uvidět! … Ale jdou už po mně mrákoty…  A ruka mi hoří!…

 Musíš se skrýť! —

 Dřív’ mi dej vody!…

 Jestli je rána opravdu těžká,… což kdybych prch’,… …nechal ho tu, a ráno až bude všemu konec… 

 Vodu nebo zahynu…

 Fi zvíře!!… Zapomněl’s, co přála Krista?  Tady jsem!

 Podívej!

 Chvála bohu, není tak zle! Počkej jen!  A teď vstaň a uteč dřív’, —  než tam ti přijdou!!…

 Jen čerstva!

 Je konec!…

 A proč!?

 Omdlívám bolestí!

 A slyšel’s? To jsou oni! Mně tu najdou a zabijou! A má žena zoufá, a vezme si potom snad taky život!…

 Krista!? Pravda! To mi sama řekla!  Ale to se nestane!  Spíš’ odnesu tě ve svém náručí!…

 Ne chlapče, daleko by to nešlo! Jsou mi na stopě a budou stíhat, … až nás najdou oba!…

 No tak co počít, co dělat!?

 Nic …

 Je už teda s náma všema amen’,… nebo co i mně zbyde na světě… potom!? —  Veta po všech! …  Po všech? Ó ne,… to ještě ne!  Seber se!

 Vždyť umřu…

 Ty ale musíš zůstat živ — — — pro ni!!…

 A kdo mi dá život?

 Kdo? — Já!

 Což třeštíš?

 Snad. — Ale jen se opři na mně — a honem pod střechu! 

 A Co teď?

 Ta chalupa je přilepena zrovna ku srázu! Jen projít’ zahrádkou a stojíš u hlubiny, kam jde pěšinka — ouzká jako had! Na tu se cizí neopováží,… než já a ženské, co tam chodí na léčivé bejlí! Chybný krok je neštěstí, však vedu tě já a to buď utečeš, — anebo tam slítneme spolu… a zabijem se oba!

 … Ty se dáš v šanc za lidi, co ti jen lítost a hořkost spůsobili?

 Sám jsi řek’, že láska požaduje oběť každou! Pamatuješ? A ty musíš být živ k vůli — Kristě! — Proto tě zachráním! Pojď!!… 

 Viděl’s? Už je pozdě!

 — Oni!…

 Bodáky blejskly se v houští! Jsem jejich než k cestě dojdem’!

 Ó ne, — jen seber všecku sílu! Vejdi sám, zastrč dvéře a probuď matku i Kristu! Ty dvě znají tu cestu tak jako já!

 A Prajzi!?

 Ty ňák zadržím!

 Tak bůh ti zaplať! 

Dva vojáci .

 Pro boha!  Byl svrchovaný čas!…

Výstup 8. 

 Stůj! —

 Co chcete!?

 Kdo jsi?

 Pocházím z téhle chalupy…

 Běžel sem člověk, kterého stíháme. Neviděl’s ho? Co!? Kde je!?… 

 Což já vím?

 Jen nezapírej!

 Nechte mne a pusťte! Neviděl jsem tu žádného!  Světlo zhaslo, — jsou na outěku!

 Ale ty lžeš! Okolo musel!…

 Nemoh’ než oužlabím, kde jsme prohlídli každý kout! — Byl asi raněn! Jistě tu prosil o pomoc a — za ukrytí!  Viď, že o něm víš!?

 Ba ne! — Jdu zrovna ze stavení…

 Tak je tam prázdno! Žádný muž! Co!?…

 Muž!… Tam?…

 Aha, juž váháš, lháři!  Do chatrče!

 Ne! Nechoďte!  Spějí tam ženské…

 Nedbejte nic! Já život vsadím, že neodejdem s prázdnem!

 Ani krok!

 Ah vidíte!? Je tam! On je tam jistě!  Vyzradil’s to nyní sám!

 Tak se teda nemejlíš! Tady je! Já mu poskyt' skrejš před vámi! Ale než-li vejdete kdo dál, potkáte se napřed se mnou! 

 Hej, holá hoši! Z cesty s ním!

 Toho se chraňte,… proto že první potom trávu šlapat nebude!

 To budeš ty sám!

 Anebo ty! 

 Oho!  To uhlídáme!!

 Běda!  Ty vrahu!…

 A vy jenom zrychla sem! Vrátka jsou zastrčena? Vyrazte je!  A za mnou! Outočník je náš!! Vskočí do vnitř, druzí za ním.)}}

 Vešli tam! Můj bože,… co se teď stane…

 U sta hromů!  Ptáček přece vyletěl!…

 Samotni! Jdou sami!…

 Unik’ nám do srázu, kam není možná ho stíhat!…

 Je teda zachráněn,… ode mně… pro ni!… Všichni mne zapovrhli, teď možná i pro mne zapláčou… A nejvíc ona!!…  A už to je dost… za ztracený život… neurvalcův… 

 Pojďme k našim v oužlabí! Za to se vymstíme jinde! Uplách’ jen, že mu pomohla noc! … … a tu ten ničema!  Hej brachu, s tebou ještě slovíčko!  Je mrtev!…  Nu… také dobře!. Mrtvé… nechme s pokojem! 

Divadelní hry