Nové básně/Litevská píseň
Stojí lípa, pod ní pramen
jasnou šíří zář,
dcery slunce na úsvitě
myjou si tam tvář.

Přišla dívka, smutná, sirá,
k vodě usedla,
žalující své krásné oči
k stromu pozvedla.

Lípo milá, sluncem jasná,
kéž tvůj tmavý kmen
v otce mého promění se,
jenž spí věčný sen.

Lípo milá s hvězdným květem,
větve zelené
kéž se mění v bílé ruce
matky milené.

Lípo milá, pak by snivý
šelest listů tvých
proměnil se v šepotání
slov, ach, nejsladších.

(Památník, vydaný ve prospěch nadace Ad. Heyduka 1887.)