Bodláčí z Parnassu/Heraklovi
Proč k tobě jen se vracím každým dnem,
ty jediný a velký mezi lidmi?
Jen proto, potřebu že Herakla
dnes cítím nejvíc v světě schátralém!
Ty vidět vše, co rve nás, tísní, hlodá,
na pracích dvanácti bys neustal,
vše očistil bys, utlouk’, vystřílel,
svým kyjem zavlád’ jak Zev hromem kdys
a spasil bys nás, již tu úpíme
v jhu stymfalid a hyder, lvů a — bláta.

Ó kdyby bohů bylo skutečně,
a kdosi zíral s výšin v naše děje,
vždy někoho by musil, jak’s byl ty,
k nám vyslat reka, aby spasil svět,
jenž celý velký Augiášův chlév
se roztěká kol, smrádne, bahní dál.

Tys spravedlivý byl a mohutný,
dost máme spravedlivých — slabochů!
a v tom je celá kletba století.

Tvou střelu mít na hydry hlavu jen,
jež vypíjí a střebe naši krev,
by v posled pohltila nás i děti,
a sluje fanatismus, tvůj mít kyj
na pokrytství a faleš, tvé mít koště
na veliký ten Augiášův chlév,
kde pavouků sta visí od stropu,
jež slují předsudek a podskok, zášť,
vztek proti bratrům, proti otcům nevděk,
kde výparů se jedovatých mrak
až k nebi vznáší — div lze dýchat v nich.
Jak možno k Hesperidek ovoci
tím chlévem přebrodit se?

                                         Reku můj,
tvůj byl by čas, kdybysi povstal dnes
v kostumu moderním. Ó vtěl se zas,
svět bude tvým jak před věky, ó přijď!
Ne Tamerlan, ni Napoleon též,
ti byli, přešli, jako stínů hra,
leč Herkul, ryzí přijď a velký člověk,
ó přijď, svět čeká — Augiášův chlév.