Moderní básníci angličtí/S Bohem Italii
Tě opustit mám, krásná Italie!
z tvých teras vysokých se nemám víc
v hloub nebes pohroužiti závratnou
zřít zlatý měsíc mezi mnou a tesy,
ni tmavé cypřišů tvých vrcholky
se rýsující stříbrem mlečné dráhy.
S Fiesole Valdame pro mne teď
má býti snem, a drahý Affrico
má šumět mi jen jak v zpěv básníka!
Já domníval se (kdo se nedomnívá?)
že stářím zmdlen, leč prostý bolesti
v tvém vzduchu, plném jemných vánků tvých,
dny svého žití skončím poklidně
a kosti složím v stíny mimosy.
Ach Naděj! Naděj! Málo bude těch
kdo míň než já tě milovali, málo
těch, jichž skráň víc jsi jala závratí!
Tys slíbila to a vše bylo dobře.
Neb rádi často o tom přemýšlíme,
kde budem spát, kde stane každý tep,
kdy srdce opuštěné bez touhy,
jak nebraly by smrt, ni víko rakve
vyhlídku v budoucnost, jak slunce zář
by mohla rozklad činit drahým nám.
Svůj všemocný vděk na ně klade tak
Přírody úsměv, veda nás v náš hrob.

Poezie