Písně kosmické/3
Ach, jaké to blaho: poležet
    zde na drnu poblíž boru
    a s zlatými dát se hvězdami
    do šeptného rozhovoru!

        Ty třepotné, smavé hvězdičky
    tak čiperně na mne hledí -
    ach prosím vás, je to pravda vše,
    co lidé prý o vás vědí?

        Že maličké vy prý hvězdičky
    jste obrovská samá těla -
    a od jedné k druhé prý sto let
    a k některé věčnost celá?

        Což nevidím, jak jste drobounky
    a v jakém jste k sobě skladu? -
    já - nahoře být - bych kamenem
    vás přehodil celou řadu!

        A že prý jste věčném ve reji
    a přes steré skokem míle? -
    Ej musilo by tu hluku být
    a šumu za noční chvíle!

        A zatím tak němě spřádáte
    svou života tichou dumu -
    když vesele prstem zaluskám,
    je věru v tom více šumu!