Plamínky/Cudný večer
Tak nikdy snad nekveť starý ten akát! 
Najednou v bílý se zahalil šat. 
Oh — srdce moje — pojď spat! Pojď spat! 
V podvečer jarní snad k zvědavé písni 
pro cizí krásu se nedáš mi zlákat? 

V měděných parách čerň mátožných stínů 
zapadá, splývá… Ten dočasný klid 
i my jsme, děťátko, chtěli kdys mít, 
zima by přešla a jaro by zvalo. 
Stromek však tvůj proč bez květu hynu? 

Tak nikdy nekveť snad akát ten starý! 
Uctivě smekám — však před kým — kdo ví? 
Celý můj život dost nehotový 
na slávu trav polních pro tebe myslí — 
na bouře zrozené tichými jary…