Ottův slovník naučný/Grafologie
Grafologie (z řec.) jest věda zabývající se určováním duševních vlastností lidí z rysů jejich písma. Prvé stopy g. možno shledávati u Suétonia, jenž popsal neobyčejně zevrubné písmo císaře Augusta.  v Bologni vydal r. 1622 dílo „O umění, kterým lze podle písma určovati povahu a mravy“, z něhož však zachovaly se jen nesouvislé zlomky v knihovně lékařské školy montpellierské. Po něm obírali se g-ií téměř jen kněží, mezi nimi hlavně jesuité ,  a , pak amienský biskup  a cambraiský arcibiskup . Zejména  snahou stala se g. velmi populární; pohříchu neproniká u něho soustava grafologická dostatečně ze směsi jeho čilých, překypujících myšlének.  shromažďoval pilně různé rukopisy za účelem poznání jejich původců. Na podnět jeho oddal se g-ii , nedospěl však k vážnějším výsledkům. Methoda abbé Michona byla ryze empirická a celé jeho vystupování spíše diskreditovalo g-ii. Teprve nedávno někteří trpěliví systematikové uvedli řád do spletených pozorování prvních grafologů i tak především , zubní lékař v Rouenu ( a , nové vyd. 1895), duch střízlivý, na ten čas i nejlepší grafolog.  ( v „“, 1885),  a j. přišli po něm. V poslední době počali se starati o g-ii i učenci: , , Th.  a j. lékaři i anthropologové (, „“, 1886). Dobrou knihou příručnou je také L. ,  (1892) s obšírnou literaturou grafologickou.

Grafologicky mohou se posuzovati rukopisy, které byly psány nenuceně bez zvláštního účelu, tedy rukopisy . Grafolog má vynikati pamětí, musí se znáti v psychologii, logice, éthice, hlavně však potřebí jest mu důkladné znalosti lidí. Potom vezme zvětšovací sklo a zkoumá u rukopisu: 1. okraje nepopsané, 2. tahy písma, 3. jednotlivá slova, 4. hlásky, 5. háčky, 6. záškrty, 7. body, 8. vodorovnou čárku přes t; nad jiné však 9. podpisy a konečně 10. zvláštnosti písma (idiotismes). Vypozorované podrobnosti tyto a pod., jichž má g. na sta a jichž stále přibývá, přirovnávají se pak psychologicky a zaokrouhlí se v duševní podobiznu.

Kloní-li se na př. písmo , soudí se na  pisatelovu. Ve stojatém písmě 

zračí se jasně nepoddajná, pevná vůle, ovládající dokonale hnutí srdce. Klička u J, k, l mluví o vážné síle duševní, která nepohnutě, s železnou pevností trvá na tom, k čemu se byla odhodlala (despotisme).

Z  písma soudí se o různých psychologických a pathologických vlastnostech. Na podpise 

jeví se vlnitost ta jako následek stáří, nicméně probleskuje z písma toho přece neobyčejná houževnatost, jakož i jasný, ostrý, převahou pozorující duch. (Pod lupou viděti lze mnohé háčky na J.)

Z podškrtu P. J. 

soudí grafolog na trpělivost, jež jako pavouk přede své tkanivo, na pružnost, vybavující se z nejtěžších poměrův; ovšem ku  úsudku bylo by potřebí vyzvěděti, shoduje-li se podškrt jména (paraphe) s ostatními vlastnostmi písma, neboť o každé jednotlivé vlastnosti rozhoduje vždy více grafologických značek.

Z písma dra 

usuzuje grafolog: praktické náhledy, samorostlou sílu ducha deduktivného, velmi energického, nespouštějícího se zvoleného cíle, obětovnost pro cíl ten, diplomatičnost a při tom všem pražádné dvořanství.

Stísněná, takořka úzkostná duševní míra, vnímavost, opravdová oddanost k umění, provázená skromností, vyzírá z podpisu .

Spis o g-ii vydala L. Meyerová (Lipsko, 1895). D. Poppée.