Na prahu ráje/Slepá chůva
Tak čista sedí, úpravná a bílá
tam v besídce, — jen víčka má tak stinná —
a dí: — „Já byla jako chůva jiná,
a k milému jsem na mžik odskočila.

Bylť přišel z vojny. — Já se navrátila
a dům byl v ohni, matka ruce spíná:
je dítě tam! — a já tím byla vina!
— a já také to dítě zachránila!

Tak zohavena, — jaké pak to vdaní!
však dítě, — teď už výbavu mu strojí —
je ke mně hodné; — a když u mne stojí
tak plna štěstí, na rámě mi klepá,
tu neželím, že k vůli ní jsem slepá!
— jen kdybych mohla podívat se na ni!“