V zimním slunci/Nepřítel
Ve chvíli klidu, v jizbě osamělé,
když vše, co cítíme, je lad a vděk,
se zjeví tvář našeho nepřítele
a v zrak nám hledí jeho pošklebek.

To v srdci bodne; — a jako když dechne
na poušti vítr v náhlém nárazu
do fata-morgany, tak z duše všechné
to vidmo prchá rajských obrazů.

Rty sevřou se a hrdlo žlučí chutná. —
Tu náhle jak by anděl síní spěl;
má zrcadlo a šeptne: »Duše rmutná,
sem pohledni, — kdo tady nepřítel?«