Cesta k mrazu/Ústí písně
Řine se z úst a ústí, rozlévá se
v jakousi bezbřehost,
je velmi zklamána, je velmi štíhlá v pase,
kdybych ji objal, snad by rozbila se,
to by byl most…

Jdu zcela potichu, abych ji neprobudil
z dvojité smrti té,
z té delty smrti v hrudi,
z té náhle procitlé, již ranní mrazík studí,
z té nežité.

Ty měla jsi být víc, než všechno tu je,
ty mělas za sen jít
do sadů dušiček (čisté je rozsvěcuje),
ty mělas zaplatit to, čím se vykupuje,
ty mělas stále pramenit.

Co všechno měla jsi! A jsi jen kapkou šťávy
jež křísí ospalé.
Nasedám do loďky, která se neunaví,
nasedám do loďky, jež bolestně se plaví
za bludičkami v močále.

4. I. 1940.