Ottův slovník naučný/Palác
Palác (franc. palais, ital. palazzo z lat. palatium), monumentální dům šlechtický ve městě na rozdíl od , sídla venkovského. V novější době jméno p. přeneseno podle ital. významu i na budovy jiné, vynikají-li rozsáhlostí a velikolepostí stavby, pak nádherným a uměleckým vnitřkem. P-e jsou původu východního; již egyptští a assyrsko-babylonští velmožové a po nich Římané, zvláště v době císařské, vyznačovali jimi vně své bohatství a moc. V Italii kvetla stavba palácová ve všech dobách, protože šlechta vice byla soustředěna ve městech, ale v ostatní Evropě převážná většina panstva roztroušena byla v opevněných hradech. Teprve zanikáním hradů počaly se p-e hojně stavěti i v ostatní Evropě, a byli za tím cílem do všech zemí evropských povoláni stavitelé přímo z Italie; proto všecky první p-e mají úplný ráz italské renaissance jak u nás, tak v Německu i ve Francii. Obecně architektura palácová lišila se od staveb hradních vytknutím pater, pokud možno souměrným seskupením prostorných místností a souměrným uspořádáním schodišť a oken. Z renaiss. p-v italských nejznámější jsou: P.  ve Florencii (Filippo Brunellesco), p.  tamtéž (Benedetto da Majano), p.  v Benátkách (Pietro Lombardo) a p.  v Římě (Antonio da Sangallo). Mezi českými stavbami té doby nejznamenitější jest p.  na Hradčanech z r. 1545 (viz ). Barokní p-e, v Praze velmi četné, repraesentují především: p.  (Giovanni Marini) s velikolepou loggií, p.  (Giovanni Simonetti), p. hrabat Nosticů na Příkopě (K. J. Dintzenhofer), p.  (od Fischera z Erlacha; viz .) Kzl.

Staří Čechové říkali p. veliké síni čili světnici (mázhauzu) v prvním patře, kteráž na radnicích a panských hradech bývala všelijak vyzdobena. 

Architektura v Ottově slovníku naučném