Na záletech/Návštěva
Oprchalé terče sklání slunečnice,
na záhonech schudlých studí aster běl,
v ruce dýchají si muži orajíce,
zřidlé olšoví zří do vod schladlých skel.

Zbarvilo se žlutě lupení řep splihlé,
fijalové stíny lehly v orný lán,
v hnízdě vajíčko jen zbylo nevylíhlé,
suchý lupen na něm větry sešlehán.

Znám, ó znám ten čas, kdy večery se dlouží,
mlhy vyrůstají v soumrak studené.
Duše bouřně touží, srdce se mi ouží,
stesk se prolomil po době ztracené.

Časné vy večery mlhavé
v pustnoucím chladnoucím kraji,
vysoká okna továren
do šera vašeho plají.

﻿Domírá život na polích,
ale tam nový se zrodil…
dávný stesk v hrudi mé vzklíčelý
v život ten srdce mi vhodil.

Se srdcem staré lásky cit,
dávných tuh vzkypělé kvasy,
dávných snů modravý ve tmách svit,
ozvěnou vzkřísené hlasy.

Cítím zas to teplo varny,
čpavé, vlhké, plazivé,
zas ten šumot jednotvárný
kypí, bije v uši mé.

Železných zřím koles zvraty
spjatých hady řemenů,
černat zřím se kotlů pláty
z krvavých tlam plamenů.

Napjaté zřím v práci svazy
nahých paží, nahých noh,
slyším zvolání i rázy,
zde muž, dívka tam, tu hoch.

﻿Známé hlavy, známé rysy —
buďte zdrávi, vítám vás!
Mezi vámi zas jak kdysi,
přátelé, jsem v noční čas.

Hedvábnou čapku jsem nasadil
(visela na starém místě),
v čelo stáh’ — vlasy jsem přihladil,
skřipce skla otřel jsem čistě.

A již jdu dávném po zvyku
pozvolna od štace k štaci,
pravice tisknu dělníků,
z vojny jak druh když se vrací.

Je mi tak milo, známě tak,
z ciziny jak bych byl doma,
věřte mi, nevěřte, vlhne zrak,
štěstí mi pochvívá rtoma.

A já vím, odkud se bere:
Po shonu, po psotě cest,
po mlze sobectví šeré,
výpadech na práci, čest

﻿bezpečně mohu tu státi,
slov vašich vnímati zvuk,
bez obav smát se i lkáti,
oplácet stisk vašich ruk.

V žilách jim čistá krev proudí,
třeba v dlaň zažral se prach,
pro nůž že po stisku zbloudí,
netřeba míti tu strach.

Čin zraje, slovo jak kvetlo,
faleš tu není, ni lest,
stín taký, jak bylo světlo:
A to mi vzácné tak jest.

Práce zas těžké dýchám tu vzduchy,
rovnost v němž dělníky bratří,
v současné klíčení společných tuh
slíti se v jeden nezlomný kruh
duše má v pohnutí patří.

Cítím té síly rostoucí proud
i její čistící plamen,
sobectví, záští kvas obrátit v troud,
vůli, čin, duši sprostiti pout,
odmetnout na cestě kámen.

﻿Tam, zkad jsem přišel, čišel chlad,
v srdci měl každý jen sebe,
každý jen svůj tam sytit chtěl hlad,
polínka pod svoji pícku jen klad’,
druha ať před dveřmi zebe.

Ale ne, já nechci kalit
nářkem několik těch chvil,
vzpomínky z dob v číš chci nalít,
kdy jsem mezi vámi žil.

Zdá se mi, že líp mi bylo,
než mi, drazí, v duši dnes,
mnoho plálo, kvetlo, žilo,
nač teď mráz jen skepse kles’,

Co sen v růžový jas nořil,
vybledlo a pokleslo,
kde jsem velkosti se kořil,
vidím prospěch, řemeslo.

A tak, věřte, často klepe
na srdce mi skrytý sten,
že by u vás bylo lépe
zas to vidět z dálky jen.

﻿Ve všem citu, ve všem hnutí
ve vás, u vás pravdy víc,
v slovu, činu, vzdoru dmutí,
v krvi, v blesku zřítelnic.

I v té bídě, i v tom hříchu,
v lásce, strasti, družnosti…
My tam všichni šlapem’ v tichu,
v před, v zad plni úzkosti.

I já změkl parou její,
škraboškou vše zakrývám —
mám ji v kapse — vidíte ji? —
sňal jsem ji, než šel jsem k vám.

Hořkosti tu skrytý kal se
rozlil rázem z mojich plic.
S ní — bych na oko snad smál se,
ale věru neřek’ nic.

Z řady v tom dělník vykročil v před
(znám se s ním nejmíň dvanáct už let):
— Všecko je, pane — děl — pěkné!
Za vaše poklony srdečný dík,
dávný už bývá o návštěvách zvyk,
že se vždy lichotka řekne.

﻿Ale tak zdá se mi — usmál se teď —
přes všechny stíny a chladno a šeď
líp je přec při vaší práci; —
písní tam hudba zní, výš pne se duch,
zde však květ spálí hned mrazivý vzduch,
síla i vzlet se v něm ztrácí.

Vám šťastnou sudbou dán vděčnosti plod,
vám kyne slávy i uznání hod,
každý krok zaryje stopy;
paprsky metáte v temnoty říš,
myšlénku vypnete ve hvězdnou výš,
v hada křivd vbodnete kopí!

—  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —
—  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —
—  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —
—  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —

…Moh’ bych škrabošku teď vzít a sladce
pravit: Starče, dobře jste to děl!
Moh’ bych smích i spustit, neb dít hladce:
Příteli — co praví Kazatel? — —

﻿Moh’ bych zvolat: Bludička, klam k smíchu!
nestojí ten plevel za to, žít!
Dutá slova! — Odhoďme jen pýchu,
stůjme nazi, dolů šalby štít! —

Ale ne — to všecko pravda není:
Krásné je to, svaté, božské tak!
Mně jen cosi ve zracích se pění,
půjčte mi, ó půjčte mi váš zrak!

Ať to zřím zas, jako vy to zříte,
a jak já jsem kdys to také zřel:
Čisté, zářné, svaté, obrovité,
že jsem nadšen za to v zápas šel.

Nenechal jsem zde kdes zraky svoje
z doby oné? — Patřte v každý kout!
Je v nich víra, naděj, mládí moje — —
Což je nemůž’ nikdo naleznout?! — — —

Hledají, shánějí — neshlédnou zradu —
marna jich snaha i spěch!
Po špičkách tiše se z továrny kradu,
v srdci mém lítosti žeh.

﻿Byl bych se rozplakal louče se s vámi,
honem zas škrabošku v líc! —
Hledejte, patřte za zdě i trámy,
já už je nechci mít víc!

Mně je tak dobře s mými teď zraky,
jimiž zřím propast i prach,
krvavé stopy, střepy a mraky,
kde jsem zřel zlato a nach — — —!

Oprchalé terče slunečnice kloní,
astro, květem bílým i ty zemi skrop!
Shasla šalba mládí — co je nám již po ní!
Noho, zticha šlap do resignace stop.

Nejměkčej’ tam jde se, dojde nejjistěji,
nadějí kam roj před námi tiše tíh’…
Večery se dlouží, průzory se tmějí,
v mracích již se blíží bílý na vše sníh.

(Koncem září 1893.)