Sepsání války peloponnesské/25.
Poznavše pak Epidamničtí, že jim z Kerkyry
nižádné pomoci se nedostane, v nesnázi se octli, jak
by si v přítomné potřebě pomoci měli; i poslali do
Delf, potázat se boha, mají-li Korinťanům vzdáti město
své, jakožto zakladatelům, a pokusiti se nějaké pomoci
od nich obdržeti. Ten pak jim odpověděl, aby
se jim vzdali a od nich vůdce přijali. Přišedše tedy
Epidamničtí do Korintha, odevzdali osadu svou po
příkazu věštby, a dokázavše, že měli vůdce svého
z Korintha, a vykládajíce, co jim bůh pravil, prosili
též, aby jich nenechávali zahynouti, ale jich se zastali.
Korinťané pak i po právu slíbili pomoci, soudíce,
že osada ta nenáleží větším právem Kerkyřanům
nežli jim, spolu pak i z nenávisti proti těmto, že
jsouce osadou korinthskou, jich zanedbávali. Neboť
neudělovali jim při obecných slavnostech ani obyčejných
počestností, ani nedávali Korinťanům přednosti
při obětech, jako jiné osady, ba pohrdali jimi, předčíce
jměním i sebe bohatší těmi časy Helleny, i přípravou
válečnou mocnějšími jsouce; pak se i mnohdy
velmi vynášeli svým loďstvem, jakož i proto, že Faiakové,
proslulí plavci, byli před nimi v Kerkyře obývali.
Tudíž si velmi svého loďstva hleděli a jím
nemalé moci dosáhli, měliť zajisté na počátku války
té stodvacet triér.