Tvář/Pastel
Zmatena stojí před růží uvadlou
stín svůj opustí jak pták v modré závrati
odchází slunce trousíc za sebou

Vše co děti leká ji postraší
po pýše lásky do smutku upadá
slzy své co vůně rozpráší

Nekřtěnátka podobná vzpomínají
na krátkost dnů a matek svých
jak ona nocí které spánek míjí