Sepsání války peloponnesské/143.
„A kdyby i pokladů v Olympii a Delfech se
dotkli a za větší mzdu nám naše cizí lodníky odlouditi
chtěli, byloby ovšem neštěstí pro nás, kdybychom
jim čeliti nemohli jinak, osadíce totiž loďstvo své
sami s přísedícími (metoiky) svými. Ale nyní i to
nám učiniti lze, a — co ještě nejlepším jest, — my
máme za kormidelníky občany a druhé veslařstvo větší
a lepší nežli celé ostatní Hellensko. A co se cizích
lodníků týče, nikdo z nich nevydá se v to nebezpečí,
aby své vlasti se zbavil a jim válčiti pomáhal za skrovnou
naději dosíci větší mzdy po několik málo dní.
Stav tedy Peloponnesských jest dle mého rozumu
takový, nebo tomu velmi podobný; u nás pak těch
nedostatků, jež jsem na oněch vytýkal, nic není, ba
máme nad ně mnohé veliké výhody. Vpadnou-li do naší
krajiny s pěším vojskem svým, my se loďstvem pustíme
proti jejich; i nebude pak jedno, zdali částka Peloponnesu,
nebo celá Attika popleněna bude; neboť oni
nebudou míti jiné země, jižby bez boje osadili, my
však máme jiných krajů dosti i na ostrovích i na
pevnině. Veliká zajisté věc jest panství moře. Považte
pak, kdybychom byli ostrované, kdožby byl nedobytelnějším?
A nyní se v takový stav myslí postavíce
co nejblíže, hleďme kraj svůj a dvory opustiti a
hlavně nad městem a mořem stráž držeti; aniž pak
pro majetek onen příliš jsouce pečlivi, odvažujme se
s Peloponnesskými, nás četnějšími, v bitvu rozhodnou
se pouštěti. Nebo svítězíme-li, nastane nám hned
bitva s počtem o nic menším; pakli budeme poraženi,
pozbudeme k tomu i společníků svých, v nichž naše síla
záleží; neboť ti nebudou se držeti pokojně, nebudeme-li
my s to, abychom proti nim válečně vystoupili. Nesmíme
tedy žal míti o dvory a pozemky, ale o své životy;
neboť ony věci nepanují mužům, ale mužové jim. A směl-li
bych domnívati se, že jsem vás přesvědčil, radil bych
vám, abyste šli a ty věci sami poplenili a okázali Peloponnesským,
že vy pro ně jich poslouchati nebudete.