V přírodě/XCIX.
Já smrt přistihnul na číhané
a v hněvu ved’ ji k přírodě:
„Tu rdousí nám jenom ty dobré
a špatní jsou u výhodě.

Ji v těžkou dávám obžalobu,
jak hřeší po všem národě,
a jestliže v tom tvoje vůle,
s kým zákonem to ve shodě?“

Smrt v smíchu cení lačné zuby:
„Ved’s k nepravé mne stolici;
tu ptej se dříve té tvé matky,
proč rodí takou směsici?

Proč bezcenných těch mužův loutek
na léta tolik doživí,
že bráti pořád jen tu chamraď,
i smrti již se protiví?“

A řekla příroda mně s výtkou:
„Smrt stiháš ve při nevzorné;
své bratry nauč býti lidmi,
smrt bude brát jen výborné.“