Lešetínský kovář/IX.
Louky, háje už se stměly,
měsíček, můj tichý druh,
pouští z oulu zlaté včely
na nebeský modrý luh;
jedna vyletěla tady…
druhá tam… a třetí tam…
už jich svítí celé řady,
že je těžko spočítám,
a teď, hoj!
celé nebe jeden třpytný roj.

Tolik je vás, oček zlatých,
přehlížíte celou zem;
které z vás mi, světel svatých,
poví o miláčku mém?
Zda k vám, hvězdy, s tichým steskem
hledí mlhou vzpomínek?
Či mu zraky slibným leskem
jasní zlatý prstýnek?
Či mu sen
návratu přináší šťastný den?

Potěšte ho svojí září,
povězte mu, hvězdičky,
že tu smutná s bledých tváří
stírám horké slzičky,
že z komůrky osamělá
hledím na horu a les,
tam, kde širá dálka stmělá
miláčka mi kryje kdes,
tam, ach! tam,
kde své blaho, štěstí všechno mám.