Plamínky/Zhořkl chléb
Dnes zase v ústech zhořkl mi chléb, 
   tolik mé jitření vzrůstá! 
Bůh ví, proč zase vzpomněl jsem 
   na lačná, žíznící ústa. 

Vzpomínkám takým včera kdes 
   divoce jsme se smáli… 
Dnes zase v ústech zhořkl mi chléb, 
   zlá bolest víc v srdci pálí. 

Nevím už na koho myslel jsem, 
   když jsem chléb rozlomil bílý — 
Skrčené reflexe zvedly se, 
   do ticha promluvily. 

Zas prudce chápal jsem: život ten, 
   kdyby byl na sto let dlouhý, 
nesplní nikdy, co my chcem, 
   nesplní naše nám touhy, 

nám, již jsme přišli šíř obzorů zřít 
   slyšet bouř vzdálených moří, 
a již tu nikdy snad nevzkřiknem’ 
   až příliš bdělí své: Hoří!

— Dnes zase v ústech zhořkl mi chléb. 
   Tolik mé jitření vzrůstá! 
Bůhví proč zase vzpomněl jsem 
   na lačná, žíznící ústa!