Básně z roku 1865, svazek I./II. (znělky)
Když tak sedám samojedin v loubí,
tu se hlava k prsům nakloní,
v srdci mém to divně zazvoní
a má ústa oddychnou si z hloubi.

Jak když svlačec zelenavý vroubí
bujné větve staré jabloni,
až mu z květů rosu vyroní,
tak se smutek s mojí duší snoubí.

A mé srdce podivně se chvěje,
plno je, leč písně nezapěje,
těžká hlava klesá do ruky.
Za slzou se slza v líce seje,
v duši divná touha křídly věje,
jsou to mladých písní dozvuky.