Školní sonet
Ze chmurné třídy, jež usíná v tichu,
ze středu nudných a lenivých hlasů
po každé volné chvilečce v pasu,
abych se podíval na nebe v smíchu.

Oblaka bílá tak podivných tvarů
v azuru nezměrné hloubi se valí
zjeví se, proplují, mizí pak v dáli,
splývají s obzorem v modravou páru.

Vše září na nebi, směje se, zpívá
za rámem šedých a špinavých oken.
Ve třídě šero je, jak když se stmívá.

Hledím-li na nebe, vše kolem mizí,
všechny ty školské loudavé řeči
jsou mi tak ubohé hloupé a cizí.

Poezie