Sepsání války peloponnesské/122.
„Jsouť pak i jiné válečné okoličnosti nám
prospěšné: odpadnutí spojenců, působíc ujmu jich
důchodům, v nichž moc jejich hlavně záleží; pak zakládání
pevností v kraji jejich i mnohé jiné, kterých
nyní nelze předvídati. Neboť válka nepokračuje určitou
cestou, nýbrž sama sebou dle náhody na mnohá
nepředvídaná bezcestí zabíhá; kdo si v ní moudrou
horlivostí počíná, jde bezpečněji, kdo však přenáhleně
v ní jedná, nemálo zavadí. Považme pak i toto: kdybychom
měli jednotlivci spory proti soupeřům svým
o pomezí, snadno bychom to snesli; nyní však jsou
Atheňané na nás na všecky dost mocni, poměrné pak
k jednotlivým městům ještě mocnější, tak že, nebudeme-li
se jim brániti sborně, všickni kmenové a
města jednomyslně, ale budeme-li na různo rozděleni,
podmaní si nás beze vší obtíže. Jedna porážka,
to každý věz, byť i hrozno bylo jen o tom poslechnouti,
v porobu nás venkoncem uvrhne. O tom však,
že by jedna obec tak mnohé týrati směla, jen slovem
pochybně se zmíniti, jakáť hanba celému Peloponnesu!
V tom případě zasloužili bychom, aby se řeklo, že
se nám buď spravedlivě děje, nebo že to z zbabělosti
trpíme, jsouce patrně zvrhlí potomci otcův svých. Oni
zajisté Hellensko osvobodili, my pak si té svobody
ani zachovati neumíme; dopouštíme, aby jedno město
nám bylo násilným samovládcem, ač sami z jednotlivých
měst samovládce vyháněti za hodno uznáváme.
I nevíme, jak bychom tento stav náš tří těch veletěžkých
chyb sprostili: neschopnosti, nebo zbabělosti,
nebo netečnosti. Těchto zajisté nic jste se neuvarovali
tím, že jste zabloudili v pohrdavou vysokomyslnosť,
jaková již mnohým uškodila, ale kterou právě naopak,
poněvadž mnohé oklamává, nesmyslností nazývati sluší.