Ottův slovník naučný/Praxitelés
Praxitelés, syn a žák Kéfisodotův, slavný sochař a kovolijec řecký ve IV. stol. př. Kr. Pocházel ze staré, vážené rodiny attické, z dému Eiresidai. Činnost P-lova spadá v dobu hegemonie thébské a sahá, jak se zdá, až do prvních let vlády Alexandra Velikého; aspoň mramorové sochy Rhee a Héry příjmím Teleia v Plataiích (Pausanias 9, 2, 7) nelze asi datovati před znovuzbudováním Plataií. Dlouhou, neobyčejně plodnou uměleckou činnost P-lovu potvrzuje již to, že literární podání přičítá mu okolo 50 soch a sousoší, z nichž arci leckteré jsou dílem jeho žákův a některé vůbec ani nenáležejí škole P-lově. Sochy jeho: 1. Apollón sauroktonos (viz , str. 523b, vyobr. t. str. 524a). 2. Dionysos, Stafylos a Methé, bronzové sousoší v Athénách, později v Římě. Zejména slavný byl satyr Stafylos v tomto sousoší, jenž naléval Dionysovi vína v misku; Plinius starší nazýva jej vyhlášeným (periboétos). Repliky rozkošné této sochy chovají Drážďany (3 exempláře),  (1 exemplář z Palatina, druhý z musea Boncompagni — Ludovisi), Mengarini v Římě, , Palermo, Louvre, Berlín (2 exempláře), Petrohrad, Vatikán ( č. 11), Palác konservátorů v Římě, Petworthouse a Tunis (fragment). 3. Satyr, jenž stál v Athénách v ulici trojnoží a jejž P. sám počítal k nejslavnějším svým výtvorům. Snad kopií této sochy P-lovy jest t. zv. Odpočívající Satyr. Není sochy starověké, jež by se byla zachovala v tolika replikách, jako právě tato, což svědčí nejlépe o veliké její oblibě. Není snad většího musea, jež by nemělo aspoň jednu ne-li více replik (seznam jich u Kleina, P., str. 204 sl.). Nejkrásnější jest torso z Palatina, nyní v Louvru, v němž Brunn shledával dokonce originální dílo P-lovo. Lehce se opíraje loktem pravé ruky, v níž drží flétnu, o peň stromu a levou ruku maje položenou na boku stojí zde mladistvý Satyr zadumán: v pootevřených ústech, lehce se třesoucích chřípích a v unylém oku chvěje se touha lásky, skotačivá bujnost a neurčitý stesk. Zvířecí charakter Satyra vyjádřen špičatýma ušima, bohatým, nespořádaným vlasem, jehož proudy poněkud zastiňují obličej, a koží zvířecí, kterou má lehce přehozenou od pravého ramene k levému boku. Několika tesy dláta jsou zde mistrovsky podány chlupy kůže. 4. Satyr ve chrámě Dionysově v Megaře. 5.—10. 6 soch Afrodity: a) Knidská (viz , str. 415b, nejlepší replika jest socha ve Vatikáně  č. 574, nejlepší replika hlavy jest v majetku prof. Kaufmanna v Berlíně a pochází z Trall), b) Kójská (viz  415b), c) v Thespiích, jež stála vedle sochy Fryny, d) bronzová socha před chrámem bohyně Felicitas v Římě, jež za vlády Claudiovy ohněm vzala za své jako celý chrám, e) ve chrámě Adóniově v Alexandreii na Latmu (v Karii), f) Afrodité pseliumené, jejíž repliky shledává Klein (P., str. 282 sl.) v některých bronzových soškách Afrodity, jež klade si na krk veliký, zlatý řetěz. 11. a 12. Erós v Thespiích a v Pariu (viz , str. 723—724). 13. Dionysos ve chrámě vedle starého divadla v Élidě; replika této sochy zachovala se na minci éleiské z doby Hadrianovy („“, XIII, str. 384). 14. Artemis v Antikyře (ve Fókidě); bohyně byla zobrazena jako lovkyně, majíc na plecích toulec, v levici pochodeň, po levé straně byl honicí pes. Repliku této sochy shledávají někteří na minci antikyrské („“ XXXIV., str. 168). 15. Artemis Braurónia na akropoli athénské, jejíž repliku shledával Studniczka v rozkošné Artemidě gabijské v Louvru, kdežto snad větším právem přičítají Artemidu braurónskou Kekule, Wilamowitz a Klein P-lovu dědu. 16. Létó a Chlóris (nejmladší dcera Niobina) v Argu (Pausanias II, 21, 8). 17. Létó, Artemis a Apollón ve chrámě Apollóna příjmím  v Megaře (Pausanias I, 44, 2); snad dosud zachovala se nám replika tohoto sousoší na jedné minci megarské z dob Septimia Severa (Imhoof Blumer a Gardner, , str. 6, tab. A, č. 10). 18. Létó, Artemis a Apollón ve chrámě Asklépiově a Létóině v Mantineii (Pausanias 8, 9, 1). Skupina tato pochází z r. 362 př. Kr. Base tohoto sousoší ozdobena byla reliefy zobrazujícími zápas Apollónův a Marsyův za přítomnosti Mus. Tři z těchto reliefů objeveny byly při výkopech francouzských v Mantineii a chovají se nyní v národním museu athénském pod č. 215—217 (Fougères, , str. 543 sl., Amelung, , Mnichov, 1895). 19. Hermés, chovající malého Dionysa, sousoší objevené 8. květ. 1877 v Héraiu v Olympii a chované nyní v museu olympijském (Syngreiu, vyobr. č. 3309.). V sousoší tomto zachovalo se nám originální dílo P-lovo. Z rozkazu Zevova Hermés odnáší malého Dionysa nymfám nysaiským na opatrování. Stanuv s malým chovancem svým pod stinným stromem, kol něhož družná réva se vine, bůh utrhl hrozen a okazuje jej božskému děcku, jež po něm žádostivě ručku vzpíná. Pohled Hermův, plný roztoužení a zadumání, neupírá se na malého Dionysa, nýbrž nese se v širou dáli. Pojetím i provedením Hermés náleží mezi zázračné zjevy umělecké; co se týká zpracování mramoru, nemá sousoší toto sobě rovného: tento mramor dýše přímo životem. Snivá, roztoužená něha v oku Hermově a naivní radost v obličeji Dionysově vystiženy jsou způsobem nepřekonatelným. I v detailech (na př. v podání chlamydy, v podání pně stromu atd.) viděti jest dláto mistra všech mistrů. Srv. , díl III, tab. 49—53, textový svazek str. 194—205, kde uvedena jest celá, již obrovská literatura. 20. a 21. dvě sochy hetaery Fryny, milenky P-lovy, jedna mramorová, jež stála v Thespiích vedle sochy Afroditiny, druhá z pozlaceného bronzu, věnovaná Frynou samou do Delf. 22. Tyché v Megaře (Pausanias I, 43, 6). 23. Démétér, Persefoné a Triptolemos, původně v Athénách, za dob Plinia staršího (Nat. hist. 36, 23) v zahradách Serviliánských v Římě. 24. Apollón a Poseidón, později v majetku Asinia Polliona v Římě. 25. Peithó a Parégoros (?) ve chrámě Afroditině v Megaře. 26. Trofónios v Lebadeii. 27. Thespiady (Musy), převezené Mummiem r. 146 př. Kr. do Říma (Plinius Nat. hist. 34, 69). 28. Agathodaimón a Agathé Tyché, původně v Athénách, později na Kapitolu v Římě. 29. Erós, o němž se zmiňuje Kallistratos 3. 30. Únos Persefony (?). 31. Mainady, Karyatidy a Seilénové, o nichž nevíme nic bližšího. 32. Pan, Nymfy a Danaé. 33. Diadumenos, bronzová socha athénské akropole (Kallistratos 11). 34. Stefanusa. 35. Kanéfora. 36. Bojovník vedle svého koně (?). Jeden z Dioskurů na Monte Cavallo v Římě má nápis Opus Praxitelis (Klein, P., str. 2.). Celá řada soch přičítá se mimo to P-lovi, některé asi právem (na př. Hypnos madridský, Démétér Knidská, snad také „Sardanapal“-Dionysos), jiné neprávem (Eubuleus v národním museu athénském). O Niobě a Niobovcích viz  a . — P. náleží k nejslavnějším sochařům všech věkův a všech národů. V umění řeckém Feidias a P. repraesentují vrchol plastiky, každý ve svém směru; arci populárnosti těšily se sochy P-lovy takové, jako výtvory žádného jiného sochaře řeckého. Svět, v němž žijí bozi P-lovi, jest zcela odchylný od světa bohů Feidiových. Bozi Feidiovi trůní v nedostupné výši, kam neproniká šum světa, plni vznešené velebnosti — nitro bohů P-lových pronikají tytéž city, jež klíčí v srdci lidském: touha, stesk, láska. V obličeji výtvorů P-lových tají se zvláštní kouzelná něha, tu teskná a dumná, tu snivá, laškující, roztoužená… V té příčině lze s P-lem srovnati z umělců starých nejspíše Apella, z renaissance Raffaela. Kdežto u soch Polykleitových celá tíže těla spočívá na noze opěrné (), P. přidává sochám svým ještě oporu, jež odnímá nohám čásť tíže a dodává formám postav jeho lehce opřených plynulé linie nevyrovnatelného půvabu (srv. na př. linii pravého boku Hermova, Afrodity Knidské, Sauroktona, linii levého boku u odpočívajícího Satyra atd.). Častěji P. užil též motivu pozdvižené paže (Hermés, Sauroktonos, Satyr), ovšem ne stereotypně, nýbrž vždy s jinou variací. Úžasná byla umělecká technika P-lova: v té příčině nemá konkurrenta a sochy jeho žijí a mluví po tisíciletích mluvou nám dnes zrovna tak srozumitelnou, jako kdysi srdci hellénskému. — Srv. Overbeck, , 4. vyd., II, 37—71; Collignon, , II, 253—305; Furtwängler, , 513—578; Baumeister, , str. 1397—1406 (Waldstein); W. Appelroth, P. (Moskva, 1893); Klein, P. (Lip., 1898); týž,  (t., 1899); „“, 1891, str. 265 sl. (S. Reinach); „“, 1894, str. 36 sl. (Wolters); „“, 1896, str. 280 sl. (Gardner); „“, 1898, str. 82 sl. (Perdrizet); „“, 1898, str. 173 sl. (Pick); „“, 1898, str. 189 sl. (Bieńkowski); „“, 2. ser., II. roč. seš. 5 (Pickard); , 1900 (Fowler); , str. 81 (Pottier); Arndt-Amelung, text k , č. 946—947; , XXI. svazek, 2. odd. str. 312 (Furtwängler). Vý.