Ruch (almanach 1870)/Z písní (Matoušek)


I. 
Přál bych si, by to švýcarské
slunéčko k nám se sneslo;
lid z klidu by se vytrhnul
a nové přijal heslo.

Snad by si vzpomněl slávy dnů,
otrocké nyní doby
a konečně by vychrlil
ukryté z prsou zloby.

O bože, vezmi za cenu
to moje mladé žití
a dej, ať nám to švýcarské
svobody slunko svítí!

II. 
Svou položila hlavinku
na má se prsa chvící
a toužebně se tázala:
„co máš mi ještě říci?“

Já vyprávěl pak o bolu,
jenž v prsa má se vhnízdil,
jenž hlodá tajně na srdci
a tvář mou mladou zhyzdil.

Já vyprávěl jí o lidu,
jenž nade vše mi drahý,
jenž silný dost a trýzněn jsa,
netresce svoje vrahy. —

Tu sklonila svou hlavinku,
ke srdci, ke oltáři,
a když ji opět pozvedla,
leskla se perla v tváři.

III. 
Nu tomu se nic nedivím,
to nedělá mi hlavu,
že bloudím posud nepoznán
v tom velkém lidstva davu.

Buď málo jsem se přičinil,
neb k slovům mým jsou hluší;
vždyť málo kdo to uhádne,
co v mladých prsou buší.

Že ale Ty mne zapíráš
víc nežli kohokoli,
že ale Ty mne nechceš znát, —
to nejvíce mne bolí!

Poezie
Ruch