Výbor z Květů zla II./Trýznitel sebe sama
Chci bez hněvu tě, záští, bíti,
jak řezník by to udělal,
a jako Mojžíš v kámen skal!
Svou Saharu chtě napojiti,

já z oka tvého pod víčkem
dám vodám strasti vytrysknouti.
Můj chtíč, v nějž bude naděj douti,
má plouti v slaném pláči tvém,

jak loď, jež v moře širé jede,
má srdce moje nasytit
tvůj drahý vzlyk, jenž bude znít
jak bubnu hlas, když v útok vede!

Což nejsem souzvuk nepravý
já v celé božské symfonii
již hltavou tou ironií,
jež, třesouc mnou, mne udáví?

Je v hlasu mém, jenž křikem znívá!
Má všecka krev, to černý jed!
Já zrcadla jsem zhoubný hled,
v nějž Megéřina tvář se dívá!

Jsem rána a jsem nože chvat!
Jsem poliček a já jsem líce!
jsem údy, kolo šibenice,
jsem oběť a jsem její kat!

Jsem upír, jenž své srdce zchvátí,
— jsem jeden z velkých spuštěných,
k věčnému smíchu souzených,
jimž nelze již se usmívati!

fr:Les Fleurs du mal/1861/L’Héautontimorouménos