Světlo (Orten)
S laskavou lampou (tiše vyslovím
to slovo plné osamění)
jdi za město, kde stromy počínají
olšovou dálkou střásat listí k zemi.
Byla tu země, ale více není.
Jen přistup blíže. Samé hřbitovy.
Hřbitove, řekni mlčícímu kraji.
A zvedni lampu. Ruku pozvedáš.
Do šíra pohleď. Hledíš na rubáš.

Ach dýchat mrtvé! Tatínku, to ty jsi?
Ty, Františku, nešťastně zrozený?
Bolí tě rána? Čistá střelná rána?
To vy jste, moji nenarození?
K zemi se skláním, malé jsou mé sny,
chci se jich dotknout jako tenkrát kdysi.
Kde je váš hrobeček, studánka zasypaná?
Kde je váš den, kde vaše jitro je?
Dýchám je, mrtvy jsou. Nemají pokoje.

A nyní nazpátek, jako bys odpočíval,
jdi krokem váhajícím,
na vahách měř jej, dobře, dobře važ,
jdi k městu spícímu a staň se také spícím
jdi zvolna k domovu a nic mu nechtěj říci,
on všechno ví, on ví, neboť se s tebou díval.

A zvedni lampu. Ruku pozvedáš.
Nedej jí klesnout. Ať je vztyčena!
Ať není tma! Ať není tma!

5. XI. 1939.

Poezie