Orloj/Nemotora
Nějaký baryton k ránu se roztesknil
cestou z taneční zábavy,
všem růžím se zaplétá v parku do sukní
a motá se za nimi.

V potlesku hvězd když dozpíval pod okny,
na všechny strany se klaní,
vám, vonící rúže, ty nej hlubší poklony,
klaní se do svítání.

Opravdu byl to nemotora,
nejstarší růže, svlékajíc bálové šaty, vyprávěla;
Tolik mi připomínal zbrklého profesora.
Až do krve jsem se za něho rděla.

Netušil, že se mu chychtáme za zády,
při tanci šlapal mi na střevíce,
a když jsem vcházela v noci do zahrady,
nevěděl, proč jsem ztratila u vchodu rukavice.