Ottův slovník naučný/Paedagogika
Paedagogika jest vědou o . Co do formy je to věda praktická, neboť nespokojuje se fakty a úkazy, jak přirozenost je podává, nýbrž usiluje o jejich účelnou změnu. Co do látky svých poznatků tato věda praktická má theoretický podklad svůj ve vědách přírodních i duchovědách dle toho, zda se týká výchovy tělesné či duševní člověka vůbec. Účelem jejím jest tedy vyšetřiti možnost, podmínky i povahu výchovy a podati poučení a návody k tomu, jak třeba vychovávati po stránce tělesné i duševní. Souhrn pak theoretického vědění, k němuž jako podkladu svému p. se odnáší, mohli bychom nazvati  v nejširším slova smysle, jejímž úkolem by bylo popsati, vyšetřiti a vysvětliti všechny životní jevy lidské, jak co do stránky tělesné, tak co do stránky duševní. Opírá se tudíž přirozeně jednak o , obsahující poučky anatomické a fysiologické o složení a životě těla lidského, jednak o , jež tvoří theoretický podklad nauky o výchově duševní, a o , neboť vychování samo bývá jevem sociálním, ano v době naší stává v popředí všeho sociálního usilování, jednotlivec vychovává se ve společnosti a pro společnost. Je tedy p.    , ,     ,   za účelem výchovy mládeže. Poměr p-ky k těmto podkladným vědám theoretickým je velmi důležitý. – Závislost védy vychovatelské na  dobře již vystihla slova Juvenalova: Mens sana in corpore sano (Zdravý duch ve zdravém těle), důležitost biologie pro p-ku v nové době pak vytkli zvláště Beneke, Herbart a Stoy. Biologický úvod do p-ky je žádoucí potřebou v celé soustavě. Jde o to, poskytnouti příštímu vychovateli znalosti o tělesném vývoji chovancově od doby před narozením, poučiti o zákonech dědičnosti tak důležitých, o vývoji veškerých funkcí životních, jež určují stav duševní, povahu a celou přirozenost chovancovu. Zvláště fysiologie čidel a soustavy nervové je nutnou pomocnou naukou pro p-ku v moderním slova smysle. Budoucím učitelům měly by se konati účelné přednášky o anatomii a fysiologii. – Druhou základní vědou p-y jest . Ta nám poskytuje poučení o možnosti a podmínkách vychování duševního, z ní se dovídáme o prostředcích, jakými na chovance možno působiti, aby dospěl k žádoucímu cíli veškeré výchovy. V psychologii poznáme přirozenost a vlastní povahu duše chovancovy a tím zjednáme si možnost na ni působiti, ji měniti, vzdělávati a vychovávati. Psychologie poučuje zkrátka o možnosti a podmínkách výchovy. Pravdu tuto pochopil v plném dosahu zvláště Herbart a snažil se psychologii učiniti základní vědou p-ky. Ovšem psychologie Herbartova v celku svém přes zajímavé a cenné jednotlivosti, chtějíc všechnu bohatost života duševního vyvoditi jednostraně z představ jakožto základního prvku, nedá se udržeti, a tím ani p. Herbartova nespoléhá na pevném podkladě. Utěšený rozvoj studií psychologických za posledního dvacetiletí opravňuje však naději, že bude p-ice zjednán pevný základ psychologický. – Nestačí však p-ice pouze psychologie, neboť výchova nemá jen stránku individuální, neznamená toliko předávání majetku kulturního s generace starší na mladší, od jednotlivce k jednotlivci, nýbrž výchova jest jevem sociálním, a tudíž třetí theoretickou vědou podkladnou jest p-ice . Sociální význam výchovy byl vždy v přední řadě uznáván a uplatňován. Zvláštní význam má tu , jehož Politeia je nejen nejstarší památkou studií sociálních, nýbrž spolu prvou theorií a soustavou paedagogickou v myšlenkovém vývoji evropského lidstva. Stejně v Politice  je věnován bedlivý a podrobný zřetel výchově jako jevu společenskému, podobné stanovisko zaujímají skoro všichni moderní paedagogové, jako , , . Dle Komenského rodí se člověk Bohu a člověku, t. j. společnosti pokolení lidského, aby se snažil prospívati jim službou co nejvíce; má býti tedy pro tuto společnost vychováván. Sociální význam výchovy uplatňuje se teprve v době nejnovější zásluhou  a výchovných plánů, jež vytkla revoluce francouzská. Víc a více nabývá půdy přesvědčení, že život sociální jest jaksi veliký organismus, jehož účelem jest lidské vzdělaní. Člověk není napřed – jak již vytkl Aristoteles – jednotlivcem před společností, nýbrž právě společností lidskou vlastně teprve člověkem se stává. Výchovy bez společnosti by vůbec nebylo. Vedle fysiologických a psychologických podmínek musí tedy výchova a p. jakožto věda o ní hledati oporu a základ ve vědě o společnosti, v . Tento význam sociální výchovy bude se jeviti a uplatňovati též v celé organisaci školské, ve volbě učebních předmětů, v učlenění školské soustavy. Různé školy zařizují se právě podle společenských poměrů. Ve středověku, pokud všechno vzdělání bylo soustředěno v moci stavu kněžského, školy byly jen pro kněze a byly proto zřizovány při kathedrálách a klášterech, s postupujícím stále demokratisováním demokratisuje se zároveň výchova, škola stává se každému přístupnou a návštěva její povinnou. Tak spatřujeme v biologii, psychologii a sociologii theoretický podklad p-ky jakožto vědy praktické. Shrneme-li theoretické vědy ty jednotným názvem anthropologie (nauka o člověku),   p.   . – Známe-li základy, na kterých p. jako věda má býti zbudována, musíme se tázati dále, jaké jsou . Cíle ty jsou určeny zase vědami, jež možno nazvati , poněvadž udávají normy, jež je třeba zachovávati při činnosti vychovatelské. Takovou normativní vědou pro výchovu tělesnou jest  (jež takto doplňuje v díle výchovném biologii), pro výchovu duševní pak, ať individuální či sociální, jsou to tři vědy normativní, odpovídající trojdílnosti lidské duševnosti (stránka , t. j. smysly a rozum, , k níž i  má úzký vztah, a ). Ideály, k nimž výchova ve třech těchto stránkách má dospívati, udávají tedy vědy normativní: , podávající zákony správného myšlení a poznání vůbec, , určující cíle cítění a obrazotvornosti, a , vytýkající cíle správného, uvědomělého chtěná a rozhodování. ,  a  jsou takto nejvyšší ideje, k nimž směřuje výchova duševní, individuální stejně jako sociální. Chovanec má posléze výchovou promyšlenou a soustavnou státi se schopným, aby měl účast v nejvyšších projevech kulturního života všelidského, jimiž jsou  a , , . V oboru poznání () zvláštní postavení mají  a  jakožto forma jsoucna a  jakožto orgán, jímž duch na venek se projevuje a sděluje, a v němž kulturní vymoženosti pokolení minulých uchovávají se věkům příštím. Odtud vynikající význam  a  po stránce didaktické. – Přítomný stav p-ky neodpovídá tomuto postavení jejímu v celkové soustavě vědní, a od budoucnosti třeba teprve očekávati vybudování Paedagogiky přísně vědecké, až totiž vědy základní samy budou pevně ustaveny a poskytnou bezpečný a spolehlivý podklad applikacím praktickým. Ve skutečnosti zajisté ve vývoji vědeckém praxe předchází theorii čili »theorie jest kořistí a výkvětem praxe« (J. Durdík), i třeba tudíž dnes p-ku vědeckou opírati hlavně o  jak po stránce vnitřní (ideí vychovatelských), tak po stránce vnější (organisace výchovné čili dějiny školství).  p. v tomto smysle »podává obraz minulých stavů výchovy a sleduje vývoj paedagogických ideí od jich počátku až k přítomnosti v přísné souvislosti s hospodářským a veškerým duševním hnutím kulturním. Historická p. je takto učitelkou p-ky soustavné, jež sama jest dnes ještě úkolem budoucnosti«. (W. Rein). – : J. Durdík, O poměru p-ky k ostatním naukám (1898); P. Natorp, Herbart, Pestalozzi und die heutigen Aufgaben der Erziehungslehre (1899); týž, Pädagogische Psychologie in Leitsätzen und Vorträgen (1901); E. v. Sallwürk, Wissenschaft, Kunst und Praxis des Erziehers (1889); Otto Willmann, Ueber die Erhebung der Pädagogik zur Wissenschaft (1898); Fr. Drtina, Studium p-ky a školství (Almanach Slavie 1900, podává též bibliografii Paedagogiky); týž, Rozhledy paedagogické (»Čes. Mysl« 1900, str. 52, 124). Dna.