Na šachtě/Díl I/VIII
Soukup se díval na Bětušku, která ležela podle něho
na bílém lůžku. Díval se na ni s onou něžností a zálibou
milence, který nevidí nikoho kromě své zbožňované a
zároveň s onou blahou spokojeností muže-samce, jemuž
se dostalo rozkoše náručí ženina.

»Tak jsi to nemyslel ráno doopravdy?« — tázala se
Bětuška již v polospaní.

»Nikoliv.«

»A proč jsi to tedy říkal, že mne opustíš?«

»Poněvadž jsem měl na tebe zlost.«

»A proč?«

»Ty víš —.«

»A nyní už nemáš?«

»Nikoliv …«

»Nu, tak vidíš, že jsem — měla —«

Nedomluvila poslední větu.

Usnula s úsměvem spokojenosti na rtech.

Soukup se díval chvíli ještě na její mírný obličej,
na plavé, večerním světlem skoro zlatem se lesknoucí
vlasy, na plná, bujná ňadra, vykukující zpod kraječek bílé košile a zdálo se mu, že není krásnější ženy. Zabil
by toho, kdo by mu toto náručí, toto tělo, tuto ženu,
dýchající celým životem jen pro něho, chtěl vzíti, zneužíti nebo ukrásti. Tak nějak úzko se mu stalo pojednou. tak jako by měl mu někdo ji odciziti. Proč mu
přišla tato úzkost právě nyní? Proč mu usedl na duši
tento stesk, skoro bolest možnosti ztráty? Nemohl to pochopiti.

Cítil ještě nyní horký její dech, sálající nezkrocenou
vášní ženy toužící a milující, ret jeho dosud hořel těmi
polibky vášnivými a opravdovými, ňadra jeho dosud
hřála dotykem ňader této ženy. rozkoš požitku skoro
ho omamovala a přece — — Tento cizí pocit, rušivý,
disonanční zvuk proletěl mu nitrem. Nemohl pochopit,
jak se mu dostal, jak se zrodil.

Či snad zůstal tam ohlas, echo toho, co před chvílí
slyšel? V tu chvíli, kdy držel Bětušku v náručí, kdy
mu celá náležela, s celou svojí ženskostí, kdy obětovali
na oltáři lásky oběť nejsvětější, posvěcenou božstvím
a lidskostí — ozval se na chodbě divoký, ječivý nářek
chrapotných hrdel. Byla to Neureitrová s dětmi, vracející se z márovny od mrtvoly svého muže.

Divoce naříkala, proklínala všecko kolem. Měla příčinu. Zaniknul ten, kdo byl otcem jejích dětí. Zdálo se
Soukupovi, že v tom okamžiku Bětuška ho divočeji
v náruč sevřela …

Zde kvetl život. Jaro života se vracelo. Snad jeho
obroda a tam — vedle — smrti prokletí, hřích, zánik …
Oni v náručí rozkoše šťastni — a tam vedle? — — —

Soukup se podíval ještě jednou na ladné tělo Bětuščino a obrátiv se na lůžku, hleděl do neurčitá. Malá
lampička se stínítkem matně osvětlovala pokoj; rozsvěcovali ji kvůli malé Bětušce, která se potmě často
probouzela.

Hleděl tak do neurčita a nechal kolem své paměti
navinovati dávno zmizelé představy. Vybavoval je
z paměti a odíval skutečností.

V tomto okamžiku, kdy dva protivné póly se u něho
stýkaly, kdy nepoznaný dosud pocit strachu o tuto
vedle něho ležící ženu a opět veliká k ní láska, stavěly
se proti sobe, jako by se mu v hlavě rozjasnilo.

A tam daleko viděl své dětství.

Viděl ten chudý kraj, tam na českém jihu. Jak jeho
otec tam v Radošovicích byl s ním společně u dědečka
se rozloučit. Viděl živě tu chalupu, chudou, polodřevěnou, v ní v koutě široký stůl, postel, papírové obrázky
na zdích, veliká kamna, hliněnou podlahu, dvě lavice,
škopek u kamen — a u stolu seděl stařec, podobný těm
písmákům, o nichž čítal v kronikách. A tento stařec
četl ve veliké knize. Viděl, jak otec přistoupil k tomuto
starci, ruku mu políbil a zahovořil k němu, co, na to se
již nepamatoval.

»Tedy jdeš — jdeš do světa — chudá je ta naša
půda, nehostinná. Nu jdi, myslíš-li, že se ti tam dobře
anebo snad lépe povede v tom ráji, kde hledáš štěstí.
Já zůstanu zde. Jsem stár. Zde jsem žil, zde zemru,
chud a opuštěn od vás všech. Nenaříkám. Nic jsem
vám nedal, než ten holý život a zdraví. Nežádám od
vás ničeho. Otec šest synů uživí, šest synů otce neuživí.
Jsi ženat. Máš rodinu. Sbohem. Nezapomeň na mne,
ani na Boha ani na svou rodnou zem.«

Dosud nezapomněl těchto slov.

Potom jeli daleko, až přijeli sem do Ostravy. On a
dva bratři a sestra. Otec vstoupil tu do práce v dílnách
zámečnických. Zakrátko se jim vedlo tak, že se jemu,
který byl z dětí nejmladší, zdálo vše přímo zázrakem.
Oba bratři studovali. Sestra pomáhala matce.

Tak to trvalo několik let.

Jednou přinesli otce domů strašlivě zohaveného.
Rozžhavená litina »verku« vítkovického skoro vejpůl
ho přepálila. Byl mrtev.

Od smrti otcovy šlo to zpět. Sestra se později arciť
provdala za kováře a oba bratři studovali dále, jenže
blahobyt zmizel. Nastávala nouze. A ta utrápila matku.
A nejstarší bratr seběhl se studií. Zdejší okolí účinkovalo na něho. Odrodil se. Holdoval neřestem, až musil
se studií technických. Druhý bratr je dnes profesorem
v Táboře.

A jak mu to bylo hrozné, když tenkráte jako nejmladší syn rodiny, aby matce se pomohl živit, požádal
za práci u závodu. Dostal ji. Stal se »táčkařem« na dole
»Hermina«. Stal se horníkem posledního stupně. Byl
»táčkařem«, vozil uhlí pod zemí z nízkých slují předku,
kde nelze než v sedě nebo v leže prolézti. Smýkal se
často po břiše, tlače před sebou »táčko« s uhlím na
»svážnu«, kde je sypal do vůzka. Byla to práce odporná i namáhavá. Než, přece vydělal peníze. Zarobil, jak
se zde praví. Matka dostala malou pensí po muži, ale
ta byla tak nepatrná, že nemohla by z ní vyžíti. Václav
pomáhal. Aspoň netrpěli hladu.

Později se stal »vozačem«. To byl druhý stupeň jeho
kariéry hornické. Jezdil již s vůzkem po kolejích k těžní jámě. Mohl aspoň chodit rovně tam dole, pod zemí.
A konečně se stal havířem. —

A v té době mu zemřela matka.

Hornictví se mu zprotivilo. Neměl často ani odvahu
sjeti dolů. Něco jako by ho zdržovalo. Jako by mu
věstilo, že mu ta jáma bude jednou osudnou.

Tato neurčitost byla skoro základním rysem jeho
povahy. Často stával nerozhodnut před činem a opět
někdy bez rozmyslu konal něco tak náhle, že teprve
později přemýšlel o účinku. Měl duchapřítomnost, jíž až někdy překvapoval, a opět byl nerozhodný, hloubavý a uvažující. Bylo v tom něco z povahy těch lidí,
kdož sami sebe vychovávají, bez řidítka, bez kormidla,
bez kompasu určitosti a beze světla, jež osvětluje cestu
vědění, oním prostředím, dávajícím poznati, kde máme
viděti cíl.

Soukup mnoho četl, ale nevybíral. Hltal, co mu přišlo do ruky a před oči. Z toho zůstalo mu něco romantismu v hlavě i v duši.

Nebyl zlý, spíše dobrý, nakloněn vždy k bolestem druhých. Počal-li však o něčem
přemýšleti, bylo-li to něco. jež se dotýkalo jeho nitra,
hloubal o tom, přemýšlel, hleděl nalézti pravdu a přijíti věci na kloub.

Takové byl povahy. Neurčitost, nehotovost na jedné
— energie a hloubavost na druhé straně. Než při tom,
jak praveno, byl velice citlivý, ba někdy až předrážděně, skoro nervově citlivý. To bývalo ve chvílích,
v nichž žil těm, které miloval, a pro něž žil a obětoval
se.

A rostl tak.

Pochovali matku a nevěděl, co a jak bude dále. šel
opět na důl, ale s nechutí.

V tom čase právě přišel na závod »Herminu« asistent
Dušan. Při hloubení osmého horizontu byl zaměstnán
též Soukup a tam ho Dušan poznal. Z jeho odpovědí,
jasného rozhledu a čisté, zdejším nářečím »vaserpoláckým« nezkažené mluvy seznal, že Soukup má nadání,
ale že je nemůže vyvinout. Asistent Dušan často nechával ho u pump a byl vždycky spokojen jeho vzornou pozorností, a zde u těchto pump, jimiž prohlubovali jámu, poznal, že Soukup má zvláštní zalíbení ve
strojnictví.

Jednoho dne seděl Dušan v kanceláři a slyšel vedle
známý hlas, žádající pracovní knížku. Hlas tento byl mu povědomý a proto vyšel ze své pracovny. Poznal Soukupa. Byl čistě umyt a slušně oblečen.

»Co je?« tázal se asistent úředníka.

»Soukup chce knížku a bez výpovědi. Pan závodní
je na dole.«

A proč nechcete. Soukupe, dále robit?« tázal se
Dušan mladého muže, který na něho učinil pěkný dojem svým zevnějškem.

»Eh, proč — nelíbí se mi.«

»Pojďte sem. ke mně,« pravil asistent a Soukup šel
s ním do pracovny.

»Proč se vám to na dole nelíbí?« tázal se asistent,
»ale řekněte mi pravdu, Soukupe.«

»Nevím ani, pane asistent. Nevím to sám, ale zdá se
mi někdy, jako by mi ten důl hrozil, strašil, jako by po
mně otvíral ramena. Není to bázeň, ale je to něco neurčitého, co neumím pojmenovat. Když mne to napadne, nemohu tam dole vydržet. Prosím vás, pane asistente, dejte mi knížku, bojím se časem, že se tam
zblázníme. A Soukup se podíval tak na asistenta, tak
hluboce a bolestně, že nemohl tento pochybovati
o pravdě pronesených slov.

Asistent se na něho dlouho díval, jako by uvažoval
o tom, co řekl Soukup.

»Stává se vám to často, Soukupe?« tázal se.

»Pouze někdy.«

»Jaké čtete knihy?«

»Rozličné.«

»Romány?«

»Také romány.«

»Tak zvané krvavé?«

»Ty jsem čítal dříve, dokud jsem byl mladší. Dnes
je nečtu. Je to otrava. Uznávám to sám.«

»A jaké čtete knihy?«

»Lepších spisovatelů a potom též knihy odborné.«

»Odborné?«

»Ano. O strojnictví.«

Asistent byl překvapen. To se mu ještě nepřihodilo,
viděti horníka, který čte knihy strojnické.

»Zemřela vám nedávno matka?«

»Ano,« odtušil Soukup.

»A otec?«

»Ten zemřel již před několika lety na „verku“.«

»Žil jste s matkou?«

»Žili jsme z mého výdělku a její pense, ale ta byla
maličká.«

Asistent se opět odmlčel. Opět jako by přemýšlel.

»A co budete dělat, dostanete-li knížku?«

»Mám švagra kovářem, budu u něho.«

»Poslechněte, Soukupe,« pravil asistent přátelsky,
»což kdybyste se vyučil strojnictví, vlastně napřed zámečnictví a potom strojnictví, netěšilo by vás to?«

Soukup otevřel údivem oči, až mu bělmo vystoupilo.
Neodpovídal.

»Nu?« tázal se asistent

»Chtěl bych, to by se mi líbilo, ale kde vzít peněz,«
dodal teskně.

»Postarám se o to; kolik je vám let?«

» Osmnáct.«

»Nu tož, za dvě léta můžete být hotov, to už zprostředkujeme. Přijďte sem zítra odpoledne, o čtvrté.
Ke mně. Fárat už nemusíte. Vyřídím to s panem závodním. Přinesete mi ony knihy, v nichž jste četl o strojnictví. Zdař Bůh!« dodal ostře, jak měl ve zvyku, aby ušel slovům díků.

Soukup, vycházeje ze vrat závodu, nevěděl, zdali sní
či bdí. Celý nový svět se před ním otvíral. Bylo mu
nějak volně a veselo. Musil to s někým sdělit. Neměl nikoho než sestru ve Vítkovicích, k ní běžel, aby jí pověděl, co ho potkalo.

Cestou potkával známé horníky, ale už si jich ani nevšímal. Nikoli, že by se mu protivili, ale že cítil v sobě
něco jiného, nového, lepšího. Zdálo se mu to již nyní
býti vyznamenáním, býti strojníkem, vésti takový obrovský stroj, poroučeti tomuto titanu, složenému z tolika koleček, pák a řemenů. Nemohl se radostí udržeti.
Zavýskl si a vběhl přímo na »Hlubinu« do závodu.
Měl tam známého topiče. Vběhl do topírny, aby se podíval na obrovskou tlamu kotle, pohlcující denně spoustu uhlí. Jen se tak pozdravil se soudruhem, již opět musel ven, do vzduchu, do volnosti.

Sestře sdělil, co ho potkalo. Švagr mu to schválil.
V noci se mu o tom zdálo, jak obstarává službu u kotle
a při stroji. Bydlil po smrti matčině u sestry. Mohl býti
v »kasárně« závodní, ale nechtěl tam bydleti. Znal,
jaké ovzduší tam panuje. Bydlil tam pouze týden a
utekl. Bylo mu odporno poslouchati, co se tam vyprávělo a za vtip udávalo. Celé jeho nitro vzpouzelo se
tomu, bouřilo a kypělo. Byli tam hoši jeho stáří i dospělí muži padesátiletí, hrubí, drsní, ve výrazech neomalení. Pociťoval odpor a neskonalý hnus k tomu,
co slyšel, i k těm, kdož to vyprávěli.

Na druhý den se dostavil v určitou hodinu k asistentu Dušanovi. Vstoupil do kanceláře již směleji, neobával se více, že bude musiti tam dolů pod zem. Nesl
s sebou několik knih, pojednávajících o strojnictví. Byly to staré knihy otrhaných desek a pošpiněných listů.
Byly v nich výkresy celých strojů i jednotlivých jejich
částí. Měl je po otci, jenž je dostal kdysi ve »verku«
od strojmistra, který odcházel do výslužby. Byly ně-
mecké. Soukup trochu němčiny sice umel ze školy,
takže mohl v knihách čísti, ale odborným pojednáním,
tam uváděným, nerozuměl. Koupil si tudíž slovníček,
kde byla strojnická terminologie česky vysvětlena a
tím si pomáhal.

Vše toto Dušanovi vysvětlil. Bylo mu, jako by se
měl vyzpovídati. Chápal, že pan asistent tomu rozumí.
Zvláštní nějakou důvěru pocítil od včerejška k panu
asistentovi. Stál zde před ním jako školák, dívaje se
na každé hnutí jeho tváře, na každý mžik oka. Nebyl
by se ani divil, kdyby se mu byl vysmál, kdyby byl
jeho snahu nazval neužitečnou. Vždyť sám uznával, jak
je malým před ním. Bylo mu osmnáct let a co uměl?
Nic. Byl »vozačem«. Co to je? Druh nádenictví.

Než asistent Dušan se nesmál. Prohlédl knihy, vyptal se na to i ono, zda tomu či onomu rozumí, zdali
by dovedl vypočítat, mnoho-li prázdné prostory zaujímá tak a tak veliký vnitřní rozměr kotle, ale poznal,
že Soukup nemá ponětí o počtech vyšších i nižších,
krychlový metr jako kubický, anebo pevný, rovnice
známé i neznámé, trojčlenky, vše mu bylo stejně neznámo. Přiznal se, co uměl, že již zapomněl. Stydlivě
to řekl, ale dodal, že by se to vše brzy naučil.

Nastoupil do učení. Asistent Dušan sám vše obstaral
a prvých šest měsíců, v nichž nedostával Soukup od
závodu platu, podporoval ho asistent. Ubytoval ho
u slušné rodiny, ošatil ho a Václav byl za to vděčen.
Denně večer chodil do pokračovací školy zámečnické
a za půl roku byl mezi nejlepšími žáky a za rok obdržel
vysvědčení ze strojnického oddělení s vyznamenáním.

Jeho duch našel uspokojení a touha, pronásledující
a ženoucí ho stále za neznámou vidinou, byla nasycena.
Zastavil se v běhu myšlenek. Něco jako by mu pošeptalo: »Jsi u cíle!« Nebyl totiž dosud u cíle, ale viděl
jej v dáli. Tam se leskl a zářil.

Jaký to rozdíl. Dnes a tenkrát a jaký rozdíl, vzpomíná-li, jak mu tehdy bylo, vzpomněl na dobu, kdy byl
vozačem aneb táčkařem. Tam v kasárnách hrubost,
sprostý, hulvátský vtip, někdy až krev do tváře ženoucí, a dnes …

Byl předmětem pochvaly. Ředitel školy dával ho
všem učňům za příklad, asistent Dušan dal mu odměnou pěkné stříbrné hodinky s dvojitým pláštíkem a
uvnitř vyrytým jménem.

Jak byl pyšným na toto vyznamenání. Zdálo se mu,
aby ruku políbil tomuto, ne o mnoho staršímu muži.
Vždyť jemu děkoval za vše, co uměl. Dušan uspořádal
jeho myšlenky, var podivných kombinací jeho hlavy
vlil do určité formy. Vybral pro něho i četbu beletristickou; udělal ho zkrátka tím, čím dnes je.

Četl ztěžka dříve v knize: »Der Führer des Maschinisten«, anebo »Morin's der praktische Maschinist«
a to pouze pomocí slovníčku a díval se na mnohá označení, nechápaje jejich významu. Co bývalo mu záhadou, dnes stojí jasně před ním. Jeho myšlenkový obzor
se rozšířil a pojal nové a nové obrazy. Jak mu to vše
připadá směšné, vzpomene-li si, že před rokem označení HP nemohl a nemohl rozluštiti. A dnes? — Směje
se tomu.

A druhý rok ještě s větším úsilím oddal se škole a
knihám, nic neznal než knihy. A výsledek byl nejlepší.

Korunoval jeho práci. Nic nelitoval, že se vyhýbal zábavám, hospodám, kořalnám, že neholdoval nočním
toulkám.

Byl vyučen a daň mu pochvalný diplom ze školy.
Byl vyznamenán tím, že mohl na zkoušku před komisí
obsluhovati stroj — skutečný stroj. Jak mu bylo při
tom vyznamenání horko. Celá komise, učitelé, strojníci, centrální ředitel, závodní, inženýr závodu, v němž
se učil, mistr jeho Ptáček a jiní přítomní zde jako hosté.

A obstál výborné. Mel sice celého »Kozáka« v hlavě,
celý Schanoi se mu zjevil v té chvíli před očima a
ještě mnoho jiných, leč přece v prvé chvíli bylo mu
úzko. Zraky všech obráceny na něho, na toho, jenž
kdysi spával o hladu a chtěl pracovat na haldě.

Ačkoliv zde neskládal zkoušky k nabytí vysvědčení
pro obsluhu parních strojů a kotlů, nechal ho ředitel
školy demonstrovati strojem, aby se pochlubil tak nadaným žákem.

Po zkoušce, v níž obstál Soukup s úspěchem, byl
předmětem pozornosti. Nedělali s ním ovšem závodní
úředníci ani centrální ředitel zvláštních okázalostí, ale
uznání mu odepříti nemohli. Zato asistent Dušan mu
přátelsky potřásl rukou a pravil: »Dobře jste se držel,
můj hochu. Gratuluji vám.«

A těchto několik slov mu bylo vyznamenáním největším. Blažilo ho uznání toho, jenž ho učinil novým
člověkem, lepším. Něco dosud neznámého vklouzlo mu
do nitra po této zkoušce. Byla to hrdost. Mužství se
přihlásilo. Poznal, že je samostatným, že se může spoléhati na své vlastní já. To ho sílilo.

Nikdy tohoto pocitu neměl. Stále se jen uhýbal, krčil.

Vědomí chudoby ho tížilo a nutilo k ústraní; dnes to
zmizelo. Je svůj, je řádným řemeslníkem. Je samostatným.
A potom, když si odbyl povinnou dobu u kotle jako topič a složiv zkoušku, stal se strojníkem výpomocným, směl býti u stroje.

Směl obsluhovati stroj, směl
jej zalívati olejem, přihlížeti, aby se nikde nezabral a
státi chvílemi za strojníkem, řídícím páku, jež vede v pohyb těžní klec.

V krátkém čase se dostal za strojníka ke stroji na větrní jámu, později ho dali ke kompresním strojům,
jimiž se tlačí zhuštěný vzduch do podzemních hloubek,
kam by se jinak větráním nedostal. Posléze, když měl
všecku praxi odbytou, přišel na »Herminu« za strojníka k těžnímu stroji.

Mezitím se stal asistent Dušan závodním na »Hermině«. Dušan mu radil, aby prodělal praxi u všech
strojů, aby všecky poznal, než se postaví ke stroji, při
němž je taková zodpovědnost. Učinil tak.

Jeho přání bylo vyplněno. Byl u těžní jámy, byl na
»Hermině« v blízkosti svého dobrodince — Dušana.
Byl strojníkem, skutečným strojníkem.

Jak mu srdce tlouklo, s jakou posvátnou úctou bral
do ruky páku, aby po prvé pustil stroj do chodu. Cítil
snad jako nikdo hroznou tíhu zodpovědnosti. Pustil
stroj do chodu. Obrovské těžní kolo se pomalu roztočilo a stále rychleji a rychleji … Než nelekl se tohoto obra a když po prvé zvonek dal znamení, přitáhl
jistou rukou páku a při druhém zvonění rovněž a po
třetím zastavil stroj rázem a tak tiše, jako by do peřin klec zapadla.

Klec byla nahoře. Vycházeli z ní z dolu horníci.

Skoro ztrnule se na ně podíval okénkem ze strojovny.
Náhle byl pojat radostí. Teplo se mu rozlilo po těle. Takový pocit blažený. Zdálo se mu, že musí zvolati na
ně: »Zdař Bůh!«

Horníci kvapné odcházeli dolů k okénku cechovny,
kde odevzdali »sicherky«. Ani si ho nepovšimli. Nepocítili jeho radost nad tímto prvým jeho činem, na nějž
byl tak hrd.

A vtom již elektrický zvonek zvonil. Znovu pohnul
pákou. Věděl, že zde je všecko matematicky přesné,
určité. Dolu, nahoru běhala klec stále, stále …

Zamiloval se do tohoto obrovského stroje. Byl mu
oddán láskou milence. Stál každého dne nebo večera
— podle toho, kdy přišla na něho služba — již o půl
hodiny dříve ve strojovně, oblékl modrou blůzu a díval
se na všecky ty páky i kolečka, jež znal sice dokonale,
ale přece díval se na ně jako ve strachu, aby nikde ničeho nechybělo. V prázdnu, kdy stroj na chvíli zůstal
stát, chodil kolem něho, hladil velké setrvační kolo,
rukou přejel lesklá táhla, kruhové cylindry a každý
prášek, usazený tam, pečlivě setřel.

Postavil se časem ke zdi a díval se na tohoto obra,
který měl síly, že by tisíc lidí rozdrtil, kdyby jej chtěli
zadržeti, v běhu mu překážeti. Díval se, jak takový obr
tichounce se dává v chod, jen tak zašustí, jen sviští,
nekřičí, neřve, nelomozí. A přece jaká síla, jaká mohutnost v jeho ramenech!

Když strojník, opouštějící stroj, udělal mu místo, tu
stál již a pevnou rukou se chopil páky, jíž řídí a ovládá
se tento obrovský stroj. Jako by ho čekala zábava, tak
chvátal ke stroji. Práce byla mu potěšením.

Často přišel závodní Dušan a postaviv se ve strojovně, nepozorován Soukupem, díval se na tohoto mladého
muže, s tou inteligentní hlavou, tak pěkně rostlého,
zrovna zaníceného, nemajícího pro nic jiného smyslu
ani času, než pro tento obrovský stroj, jejž ovládal s lehkostí a skoro s bravurou. Dušan vida, jak Soukup
téměř ztrnule zírá oknem ke kleci a opět na číselník,
ukazující mu. kde, ve které hloubce se nalézá klec, byl
hrdým na tohoto muže. Něco nevysloveného přitahovalo ho blíže k němu. Nedovedl sobě vysvětliti, proč
tak neobyčejně tento mladý muž se mu líbí.

Často se Soukup maně ohlédl a spatřiv svého dobrodince, srdečně zvolal na pozdrav: »Zdař Bůh!« jako
by přistižen při něčem, odcházel Dušan rychle ze strojovny.

Stroj se stal Soukupovi potřebou. Vykonával svoji
práci z lásky, poněvadž se bál. aby se nemusil od tohoto svého miláčka odloučiti. Myšlenka na smrt nenapadala ho nikdy, spíše se zachvěl při vzpomínce na možné propuštění.

A minuly tak týdny, měsíce.

Hloubavý jeho duch, zabývající se stále strojem a
jeho sestavením, nalezl náhle posilu. Náhodou se mu
v hlavě rozbřesklo, rozjasnilo. To byla třetí perioda
jeho života: Táčkař, strojník, myslitel-vynálezce …

Jako když se před ním rozjasní, jako když z temna
lesa vykročí na jasný den. Když se tak díval na stroj,
přicházelo mu do hlavy, proč to tak vše musí býti.
Proč nemůže a proč to nemohlo býti jinak? Uvažoval,
zda by tato páka nemohla býti jinde a zdálo se mu, že
je to hračkou sestaviti takovýto stroj. Viděl v myšlenkách všechny částky stroje rozloženy od sebe a tak
mu to připadalo lehounké, dáti je k sobě, aby z nich
vznikl takovýto obr. A opět se mu v mozku zatmělo,
vše zmizelo, obraz vidma se rozplynul tak náhle, jako
se objevil a tu chápal, jak tápe, jak je nekonečně malým, slabým a nemožným.

Živě se pamatuje na den, kdy přišel do bytu závodního Dušana. Ani již neví, jaká byla toho příčina. Ví jen tolik, že od té chvíle nastal u něho nový život. Co
mu bylo posud neznámo, to zachvátilo jeho nitro.

Poznal Bětušku. A rázem pocítil, co je láska. Ozvala
se u něho, nezafukala jako křehké pláče na okno jeho
nitra, ale rázem rozrazila dveře jeho srdce a vedrala se
tam. Láska, jíž dosud nepoznal, nepocítil, nepřežil, tak
veliká a mocná láska, tak čistá a svatá, jako modlitba
dítěte, vyrušila ho z dosavadního klidu.

Tento mladík, ustupující uctivé před každým, poněvadž chudoba a strádání byly dosud jeho nejbližšími
přáteli, tento vždy v sebe uzavřený muž. který dovedl
vzdorovati všem nástrahám, vyhnouti se chybám druhých, nenásledovati těch, kdož chybovali — tento silný
muž dovedl podlehnouti slabosti — ženě.

Bylo mu dvacet tři léta. Vše, co v sobě zapíral, co
vlastně ani neznal, to, čemu ho nikdo neučil, to rázem
vyčetl v očích Bětuščiných.

V oné chvíli, kdy celou svou neporušeností mládí se
zavěsil na předmět své touhy, měl o jeden předmět
více, jejž mohl zbožňovat. Stroj a Bětušku. Toto dvojí
bylo mu nyní jedním. Doplňovalo se v něm a díval-li
se do očí Bětuščiných, zdálo se mu, že v nich nalézá
porozumění oněch záhad a tajů, o nichž snil u stroje.

I Bětuška nalezla zalíbení v tomto mladém muži.
Žena, kypící zdravím, silná, plná ženských vděků,
skoro stejného stáří s ním, toužila a často předla svůj
dívčí sen …

Než ku podivu! Jako by byla ošklivá, či stížená
ošklivým neduhem, nikdo si jí skoro nepovšimnul. Snad
se báli. Vždyť to byla hospodyně pana závodního …

Když poznala, že není Soukupovi lhostejná, že vynalézá a hledá příčiny, aby se s ní sešel, poskytla mu
možnost dohodnouti se.

Bylo to tehdy, kdy byl závodní Dušan po pohřbu své sestry odjel se švagrem a sestrou na jih. Bětuška
tenkrát zůstala v onom velikém bytě samotná. Dívčí
její srdce zatoužilo po srdci, po někom, kdo by jí porozuměl, komu by se mohla svěřiti. Mladá její krev
bouřila, život se hlásil ku právu. Příroda volala k povinnosti. Tyto veliké, nádherně zařízené pokoje, v nichž
byla samojediná nyní poručnicí, jako by se vysmívaly
její samotě, jako by volaly po společnosti. A tu vzpomněla si na onoho mladého muže, s nímž se byla před
měsícem seznámila. Málo spolu tenkrát promluvili, jen
do očí si pohlédli — a porozuměli si.

Soukup ještě dnes se pamatuje na ten večer, kdy po
prvé Bětuška mu dovolila, aby s ní zůstal déle. Ještě
dnes krev v něm vře …

Bylo v jeho povaze, že do všeho, co podnikal, vkládal celou svoji duši, totiž do toho, co ho zachvacovalo
celého, čeho se chápal vším životem a láskou. A Bětušce náležel celý, od prvého pohledu, kdy po prvé nesměle se zadíval do jejích očí, od té chvíle, kdy jí ruku
podal a od onoho okamžiku večer, kdy zachvácen touhou a vášní rozechvěn, sevřel Bětušku do své náruče
a zlíbal ji, od té doby jí patřil celý. V ní ztratil sebe.

A Bětuška se nebránila, nekousla ho, jako tehdy v noci horního žáka; jen se mu z náručí jemně vydrala
a celá se chvějíc, sepjaté ruce křížem na ňadrech majíc
přeloženy, šeptala:

»Pro Boha, pamatujte se. Co to děláte?«

Hněvala se na oko, ale v duši mu odpouštěla. Vždyť
to bylo tak sladké, toto divoké a skoro vzdorné uchvácení její vůle! Viděla před sebou státi onoho mladého
muže, rovněž se chvějícího a skoro prosebně na ni hledícího. Aby mu dokázala, že se nehněvá, položila mu
ruku na rameno, řkouc:

»Jděte už domů, prosím vás.«

»Hněváte se?« pravil.

» Nehněvám.«

»Smím přijít zítra?«

»Máte službu.«

»Nemám.«

»Přijďte,« zašeptala a podala mu ruku na plné usmíření.

A přišel. Chodil později i ve dne, když měl v noci
službu. Bětuška mu někdy i uvařila oběd. Vyprávěli si
svoje příhody a zvykali si, až konečně poznávali, že
nemohou jeden bez druhého žíti. Schůzky jejich stávaly se pro ně svátky. Vždyť dosud žádný z nich nepocítil onu sílu lásky, která oživuje, zušlechťuje a očišťuje. Oba měli trpkou životní školu za sebou, oba těžko
a skoro zázrakem se povznesli, oba počali tam na šachtě, na dvoře, ale nejvíce je sbližovalo, že oba našli jednoho dobrodince. Často o tom hovořívali, až konečně
přišli k závěru, že je to osud. Bětuška ovšem přemýšlejíc o tom, končila obyčejně závěrem, že to tak Pán Bůh
usoudil.

A v tomto fatalismu žili, ba později věřili, že si byli
předsouzeni, že je to vyšší vůle. či jak jinak by to
bylo? Oni dva nikdy předtím se neviděli a osudy jejich
tak navlas jsou si podobny. On neměl otce, ona zas
matku, oba vychováni bídou a nedostatkem a dnes oba
stojí na stupni, s něhož skoro s hrůzou se dívají tam
dolů, kde rvou a řvou ti, jimž byli do nedávná ještě podobni. Dnes se otřásají vzpomínkou na to, co bylo,
dnes oba se bojí klesnouti opět tam dolů, odkud jim
pomohla ruka jejich dobrodinců.

Nebylo jinak. Náleželi sobě a poznavše toto vyšší ří-
zení, nebránili se mu. aniž zprotivovali. Vždyť to bylo
všecko tak určité a jasné. Nač se tudíž zpěčovati?
Bětuška se poddala bez odporu tomuto mladému muži, v nějž věřila. Z každého jeho slova poznávala, že ji má
z celé duše rád, a proto poddávala se s celou něhou,
ale zároveň s celým žárem své vášně …

Což dbali o to, co přijde! Co jim bylo po tom, jaké
následky budou? Žádný z nich nepoložil si otázky: jak
bude dále? Zpiti rozkoší žili okamžikům. Kdo se ptá
ve chvíli blaha, prožité rozkoše, kdy objímá ho měkká
náruč ženina: co bude dále, jak a kterak… Těžko se
klidně uvažuje a filosofuje, když vroucí krev volá v člověku: žij…

A nebyli by ani chápali zla, aniž by byli věřili, že
tím hřeší, kdyby nebyl náhodou závodní Dušan se
o věci dověděl. Stávalo se často sice, že volal k sobě
Soukupa. Tu toho, onde jiného bylo potřeba, ale nepřišlo mu na mysl všimnouti si poměru jeho k Bětušce.
Až rázem poznal vše. Pozoroval, že Bětuška se poznenáhlu mění…

A za krátký čas měl Soukup ve své domácnosti Bětušku. Šla za ním bez váhání. Závodní Dušan mu dal
větší byt, i Bětušce za všecku službu se štědře odměnil.
Nezazlíval jim. Slova štěstí slyšeli z jeho úst a slova
ta zněla tak nějak dojemně, skoro bolestně …

Soukupovi vše toto tak letmo proletělo hlavou. Vedle
něho klidně dýchala žena, tam v kolébce dítě, celé štěstí
své má zde v těchto dvou bytostech. Jsou mu vším.
Vždyť teprve mezi nimi poznal radost ze života, ony
přirostly mu k srdci tak, že odtržení od nich znamenalo
by pro něho zničení. Jak rád chvátá ráno do práce
s vědomím, že pro ně pracuje a večer chvátá opět domů
k nim! Nic ho nezdrží, vždyť čeká již, až překročí práh
této světnice, kde obě tyto Bětušky ho milují.

Tyto myšlenky ohrožujíce mu pohnutý jeho život,
často se mu vracely, tím častěji, čím více se o své štěstí
bál. Bloudil často za noci otevřeným zrakem po stínech na stropě a stěnách, jež vrhala lampička, ukryta za kolébkou a tak ho časem zamrazilo. Ani sám nevěděl,
proč. Či snad proto, ze se bal tak velice o to své štěstí?
Snad. rozdíl mezi dneškem a dřívějškem byl příliš
veliký. Nechápal, odkud tento rušivý dojem. Nepátral
po něm. Těšil se, že to vše, jaké je dnes, bude i zítra,
i za rok.

A ve snu se mu zjevila Bětuška, jak klečí u oltáře
s ním. A podobné sny prý znamenají — neštěstí…