Ottův slovník naučný/Judex
Judex (lat.) . U Římanů slul j. především vrchní magistrát spravující soudnictví, ale po výtce porotce, jemuž magistrát byl povinen ponechati vlastní rozsouzení právní rozepře. Jmenovitě jest v soudnictví civilním j. zkrátka nebo  j., j.  jednotlivý porotce, který svým nálezem rozhodoval soukromoprávní rozepři. V trestním soudnictví posledních dob republiky pak slovou  porotcové zasedávající ve velikých porotách trestních (quaestiones perpetuae), ale vyskytuje se název j. (sc. quaestionis) i pro úředníka řídícího trestní řízení porotní. Po úplném vymizení porot v pozdní době císařské slově j. zkrátka císařský úředník, kterému přísluší soudní pravomoc v první nebo vyšší instanci, j.  pak podřízený císařského úředníka, jehož tento zmocnil, aby místo něho konal soud v té neb oné věci. Hý.

J.  (totiž appellatur), soudce, z jehož nálezu se někdo odvolává; j.  (appellatur), soudce, k němuž se někdo odvolává; j. , soudce vyloučený z rozhodování jisté záležitosti z toho důvodu, že jest v oné záležitosti súčastněn (viz  soudců); j. , soudce z téhož důvodu podezřelý; j. , soudce ve vlastní záležitosti; j.  (doslovně: soudce, který z nějakého cizího sporu učinil spor svůj vlastní) nazýval se u Římanů soudce, který při rozhodování nějaké záležitosti nadržováním jedné straně druhé straně ublížil a tím se vydal možnosti, že na něho podána bude žaloba o náhradu škody (actio in factum). V právu moderním nazývá se podobná žaloba . red.

J. , dvorský soudce, viz , str. 505, též .

J.  viz .

J. , zemský soudce, viz , str. 505.

Římské právo v Ottově slovníku naučném