Písně kosmické/13
Také to Slunce ohnivé
    pomalu pousíná,
    přijde i jeho hodinka,
    zhasne a mrtvě zsiná.

    A jen když za čas planeta
    na prsa zpět mu skane,
    zase pak dávným plamem svým
    na chvíli ještě vzplane.

    Ach což ta láska mateřská
    přes časy, přes hrob hoří,
    neumrazíš jí na horách,
    neuhasíš jí v moři!

    Matičce dáš-li do hrobu
    na prsa dítě její,
    ještě se vpadlé, ztlelé rty
    radostí pozachvějí.