Národu národní kulturu/Karel kardinál Kašpar
Ve zbožné adoraci klečíme u jeslí novorozeného Spasitele světa. Do radostného vzrušení se mísí každého roku víc a více hořkosti při pomyšlení, že lidstvo kráčí kolem tohoto nejvýznačnějšího faktu světových dějin tak lhostejně, jako by se nebylo nic zvláštního
událo. A v tom vidím celé nebezpečí nejen pro kulturu křesťanskou, nýbrž i . Staří Římané věřili, že Říma dobude jen ten, komu se podaří s Kapitolu svrhnouti sochu Jupiterovu. V tom tkví hluboký smysl, že říše mohou býti jen tehdy rozvráceny, bude-li zničen jejich Bůh a víra v něho. Na tuto okolnost upozorňuje stále Otec veškerého křesťanstva a strážce Kristova odkazu ve svých velkolepých okružních listech i příležitostných promluvách, udává i směrnice, jimiž se musí lidstvo říditi, má-li se mu dostati požehnání křesťanství. Kdo však národ olupuje o jeho náboženské ideály, kdo tříští jeho jednotu, ten mu zasypává zdroj veškeré kultury. S bolestí pozoruji, že našeho tisku denního i odborného, ba i rozhlasu se používá tendenčně proti křesťanství a národu pod heslem pokroku. Jsem přesvědčen o tom, že malý náš národ by při své význačné zeměpisné poloze nesnesl tak ohromné zatěžkávací zkoušky. Je možné napraviti staré chyby? Ano! Důmyslně to naznačila lékařská fakulta pražské university, když dala postaviti roku 1709 na Karlově mostě sousoší svých patronů svatých bratří-lékařů Kosmy a Damiana se vzkříšeným Spasitelem a dala vytesati pod sousoší nápis: „Jesu Christo, orbis medico“ („Ježíši Kristu, lékaři světa.“)