Béda Dudík
Přinášejíce podobiznu Bédy Dudíka, jenž Moravě zpět vydobyl literní památky, uzmuté jí »divokým Švejdou«, činíme tak 1.) z vděčnosti, 2.) na další povzbuzení, 3.) jiným pro příklad.

Vděčnost se odbývá vždy co nejkratčeji, zvlášť vděčnost česká — Béda Dudík pochopí tedy, že jediným slovem považujem ji už za odbytou. Ale Dudík objevil svým činem zcela nový a pro nás důležitý talent, jehož by bylo škoda, aby se nevyvinoval dál. Rádi bychom, aby sám co nejpilněji pokračoval. Rádi bychom, aby jeho příklad pohnul jiné k horlivému následování. Nikde ve světě se nepokradlo tolik jako u nás. A snad je teď, kdy Švejdové a jiní pronárodové nejsou už daleko tak divocí jako dříve, čas, abychom si uzmuté na nich zase vydobyli zpět. S onou tedy přátelskou ochotou, která nás »Humory« vždycky tak krášlí, upozorňujem dotýčné horlivce na některé věci. Zejména se nám má vrátit:
 Část archivu pařížského, londýnského, madridského a veškerých archivů německých a švédských.
 Část všech knihoven tamtéž.
 Polovice drážďanské galerie.
 Polovice mnichovské glyptotheky.
 Polovice vídeňského Belvederu.
 Obě Lužice.
 Hrabství Kladsko.
 Půl Slezska.
 Země ostatní, ležící mezi českými hranicemi a mořem baltickým.
 Asi tak deset nebo patnáct milliard zlatých v hotovosti.

Obmezujíce se na seznam tento jen kratičký a zajisté skoro až směšně skromný, jsme ochotni později v něm pokračovat. A každý dotýčný Dudík může napřed už být mile přesvědčen, že dáme jeho velezdařilou podobiznu hned na první stranu svého všeobecně ctěného listu.