Ottův slovník naučný/Švakrovství
Švakrovství () jest v civ. právě poměr mezi jedním manželem a pokrevenci druhého manžela, v právě círk. však poměr mezi jednou z osob souložících a pokrevenci druhé z nich. Podle toho pak, povstalo-li š. z manželství nebo ze souložení nemanželského, rozeznává se v círk. právě š.  () a  (). A toto zase dělí se podle toho, dálo-li se nemanželské souložení před sňatkem či po sňatku (jestliže totiž muž tělesně obcoval s příbuznou své ženy nebo žena s příbuzným svého muže), na  a  (); š. toto mělo ex post učiniti manželství neplatným. Podle práva civilního i církevního tvoří š. do jistého stupně překážku manželství (viz , str. 798a). V linii přímé bylo vždycky manželskou překážkou již u Římanů. V linii pobočné zapověděn však teprve za křesťanských císařů sňatek s manželkou bratrovou nebo se sestrou manželčinou. Právo círk. pokládalo š. za manželskou překážku až do sedmého stupně kanonické komputace. Později rozšířilo i pojem š. legitimního a nelegitimního tím, že prohlásilo za š. i poměr ze souložení mezi jedním manželem a sešvakřenými druhého (na př. mezi mužem a ženou švakrovou) jakož i mezi příbuznými muže a dětmi ženy z jiného manželství (). Tuto affinitu zrušil Innocenc III. a rovněž tak překážku vyplývající z . Konečně obmezil š. v pobočné linii na čtvrtý stupeň. Sněm Tridentský obmezil  na stupeň druhý. — Viz Rittner, Círk. právo katolické (čes. překlad), II. díl, str. 295—297.