Ottův slovník naučný/Pelletan
Pelletan [pelta͡n]: 1) P. , chirurg franc. (* 1747 – † 1829), byl prof. chirurgie v Paříži, vynikaje zvláště jako řečník. Konal též pitvu Ludvíka XVII. Vydal Clinique chirurgicale (Paříž, 1810 a 1811, 2 sv.).

2) P. , spisov. a politik franc. (* 1813 – † 1884). Studoval práva, filosofii a literaturu, byl spolupracovníkem »Presse« a »Revue des deux mondes«, řídil s La Guéronnièrem »Bien public« (1848–51), jejž založil s Lamartinem, a bojoval proti druhému císařství v listech »Siècle« a »Courrier du Dimanche«. Do zákonodárného shromáždění zvolen r. 1863, náležel k opposici a vynikal jako ohnivý řečník, r. 1868 přičiňoval se o založení časopisu »Tribune« a stal se jeho hlavním redaktorem, r. 1369 zvolen opětně, byl členem vedení Obrany národní (1870) a v násl. šestiletí zasedal v Národním shromáždění na levici republikánské. Od r. 1876 byl členem senátu a obíral se především věcmi tiskovými, vyučovacími a náboženskými. Z péra jeho vyšly četné letáky a větší spisy: La lampe éteinte (1840, 2 sv.); L'histoire du brahmanisme (1846); Heures de travail (1854, 2. vyd. 1869); La loi de progrès (1857, 6. vyd. 1881); Les droits de l'homme (1853, 2. vyd. 1867); Décadence de la monarchie française (1860, 4. vyd. 1872); La nouvelle Babylone (1863); Les fêtes de l'intelligence (1863); La charte du foyer (1864); Nouvelles heures de travail (1870); Elisée. Voyage ďun homme à la recherche de lui-même (1877); Dieu est-il mort? (1883). Srv. Spuller, Figures disparues, 2. řada (Pař., 1891).

3) P. , politik franc. (* 1846 v Paříži), syn předešl., rediguje od r. 1880 »Justice« a od r. 1881 jest poslancem krajní levice. Napsal: Les associations ouvrières dans le passé (1874); Le théâtre de Versailles. L'assemblée au jour le jour, du 24 mai au 25 février (1876); Questions d'histoire. Le Comité central et la Commune (1879); La semaine de mai (1880; 3. vyd. 1892); Georges Clémenceau (1883); Les guerres de la Révolution (1884, nověji 1894); De 1815 à nos jours (1891) a j.

Francouzi v Ottově slovníku naučném