V zimním slunci/V den odplaty
V den odplaty až budeme se chvěti,
jak zvedne knihu anděl Hospodinův,
snad řekne Bůh: „Smaž písmo jejich činův,
neb slabě stvořil jsem své lidské děti.“
I uposlechne boží anděl stkvělý,
však z knihy dál jak blesky zlými mraky
vstříc plát nám bude ohnivými znaky
ne, co jsme činili, — však opomněli.

Dlaň Lazarovu marně nastavenou
a za srdečný úsměv úsměv díku,
a vlídné slovo, slzu nesetřenou,
vše nezrozené skutky lhostejnosti,
jež tady vykonat jsme mohli v mžiku,
zda tam lze nahradit až do věčnosti?