Strom bolesti/Z plamenů zdvižený


I 
Novorozeně jsem.
    Nemluvně, které vrní jen posud,
    zrozené z mrtvé matky, v hořícím domě,
    z plamenů zdvižené ohořelou svraštělou rukou
    stařeny chůvy,
    která za chvíli zemře od popálenin.

(Jsou rány, ty víš to, má duše,
    pro něž oleje není.)

Od matky násilím oddělené,
    z lůna jejího vyříznuté
    studeným ocelovým chirurga nožem,
    vyrvané jeho drsnou, chlupatou, v karbolu koupanou pěstí;
    vržený do světa
    zoufalství zmetek;
    nekryté pletí ni koží ni vlasem,
    sama krev, maso živé, rána, vřed, příškvar a neřest;
    nervů zmotaných klubko;
    nejmladší, nejstarší vina,
    spletená v jakýsi záhadný uzel,
    který si pro pamět zrobil kterýs bůh-blázen,
    aby pak zapomněl — opil se patrně v krčmě kdes zatím —
    smyslu a účelu jeho.

Nevidomý, s očima zalepenýma,
    tápu, v každou vrážeje hranu,
    bije do každé čelem stěny,
    ﻿hledaje marně z žaláře východu,
    který sám jsem si zazdil
    hodinu před tím, než jsem se zrodil.

Slepec, zanechaný vůdcem
    na křižovatce veleměsta,
    kde nejvíce do tebe vráží
    lidí i vozů, zvířat i vlaků,
    kde zvonce signálné řinčí, píšťala ječí a volá,
    sta zdvihá se rukou, jakoby nad tonoucími,
    a kletby rojí se jako mouchy ze zdechlin v létě —
    kde hmoty vládne železný zákon a její tíha
    a člověka drtí jak koleso červa.
    Víc opuštěný nežli včerejší nemoc,
    jež odložena tím, který v ní dožil;
    nežli hadr, který žebrák malomocný
    sňal právě s hnisavě rány,
    dřív než ji v potoku omyl.

Tak klopýtám, tápu, pahýly rukou
    vrážím do skutečností,
    jež byly a jichž nebude záhy,
    nebo do těch, které se zrodily právě —
    a províjím si stezku
    mezi věcmi, lidmi a smrtí,
    jež kde jen, kde jen, pověz mně, ústí?

﻿== II ==
A přece žiji a rostu a k čemusi zraji,

O nový rok zrozený
    s omládlého slunce mrazivým červánkem jitřním
    zároveň se světlem nebeským rostu a zraji.
    Neboť vězte to:
    jeho jak přibývá,
    muk mých i přibývá, bolesti, hrůzy —
    a který růst nad to je jistší?

Orgány nové si, cítím to, vyvíjím z každé své rány
    vždyť každá, vězte to, rána, vřed, boule
    je pupenec na lidském nalitý keři,
    z něhož vyrazit touží ne květ, nýbrž vítr i světlo,
    z něhož vystřelit touží vůně i láska
    i hvězdnatá propast:
    a zakroužit nad ním chce se jim ssavým hlubokým vírem,
    který by vyvrátil jej a unesl na konec celý.

A vězte i: každá rána a bolest hluboko setá
    jest více než budoucí chleba,
    jest více než slíbený život:
    je zasetá zrající Radost —
    a šílená raketa jásotu vytryskne z ní v den jeden
    a vesmíru osy až dotkne se výlevem zdraví a krásy.

A jistě již, cítím:
    všecka má bolest a bída
    je kukla jen temná,
    jež cosi hlídá a střeží
    ﻿a přelstíti touží člověčí oko,
    by nezřelo toho, co v nitru se zmítá
    jí pohybem prvním,
    kterým tma se hláskovat učí
    první o světle tuchu.

A vím; Letnice přijdou;
    a den bude nejdelší v roce,
    tak dlouhý, že dosáhne ramenem jedním
    až na pól a druhým ještě jej přeční;
    a ten vybouří bolest mou, aby pod ní nalez’ mou sílu.

Po jiném dni zatoužím tehdy,
    ne po tom, který rozpouští ledy severních moří,
    než po onom, kamenné lidské peklo v němž jihne
    na rosu vlahou,
    který dosáhá daleko před zrození člověka
    ramenem jedním
    a za smrt jeho ramenem druhým
    a ještě ji daleko, daleko přeční,
    a v objetí klenebné objímá hustý životů zástup
    — jako kupole chrámová pod sebou stísněné davy —
    hustý životů zástup, jenž dává teprve jedinou Duši.

A tehdy vyšlehne ze mne má Radost,
    dlouho jež v bolestech zrála,
    a uchvátí mne jak vítr chvátívá plevu.
    Mé ubohé tělo spadne pak se mne,
    jako spadl kdys s Lazara rubáš,
    a chvíli se povleče jako cár mlhy
    než pochopí, že má právo, být nyní hvězdou.

Ale já vzlétnu, vzlétnu za tváří Boha,
    ﻿puzený velikým výkřikem svého vnitřního ohně,
    jenž touží uhořet ve větším, ve větším, ve větším žáru
    a roztátí naposled v samotném Světle.
    I vzlétnu opilý, nesený vichrem,
    jejž rozdula odvěká Láska,
    táž, která vložila do mne tato má éterná křídla
    a sestrojila vzor jejich
    miliony let před tím,
    než jsem byl počat.

A nesený jí se se sluncem střetnu
    a pochopím, že nebylo více než čadivá lojová svíčka,
    jež dýmem svým haliti chtěla mně Světlo
    i malodušně chránit mne před ním.
    I odsunu je jako dítě odsouvá míč
    plátěný, z pilin zrobený, strakáčka kulovitého,
    jenž je mu v cestě;
    i odkutálí se jako škvára nebo zbělelá lebka.

A Světlo tváře Jeho zalije mne pak i všecko.

A v chvíli tu růžemi rozkvetou na zemi hřbitovy všecky,
    i ty statisíce let staré a propadlé do lůna země,
    a vůně šeříku zdvihne se jako modravý oblak
    ze všech mrchovišť, rasovišť země,
    kolikkoli jich kdy a kde bylo.
    A tvář země celá bude jediný bělostný úsměv
    třešňovky rozkvetlé v divokém máji,
    jak tomu bylo tehdy v táborském větrném kraji,
    kdy jsem s ní k zamořeným chalupám na stráni kráčel.

K nemocným skvrnivkou šla bez bázně tehdy,
    klidná, jasná a krásná.
    lék nesouc, posilu, naději, zdraví;
    pokojně stoupaly nohy její, laskavé pastýřky chudých,
    a střevíčky její o velkých kovových přeskách,
    střísněné rosou, jež nesešla posud,
    smály se jako smějí se bezzubá ústka dětská
    rybím okrouhlým smíchem.