Výbor z Květů zla II./Ženě, která šla mimo
Kol zněla ulice v svém řevu omamném.
Tu štíhlá, ve smutku, a velebná v svém 
šla žena mimo mne a rukou okázale
si nesla, zvedala svých šatů zdobný lem;

šla hbitě, vznešeně, svou nohou, soše rovnou.
Já pil jsem, rozčilen, tak jako výstředník,
jí v zraku, v nebi tom, kde bouře siné vznik,
i radost vraždící, i sladkost nevýslovnou.

Blesk… potom noc! — Ty, jež jsi prchavý zjev krás,
a jejíž pohled mne zas náhle vzkřísil k žití,
což tebe neuzřím, až na věčnosti zas?

Tam, v dáli! pozdě již! ba nikdy, může býti!
vždyť nevíš, kam jdu já — já, ty kams míjela,
ty, již bych miloval, ty, jež’s to věděla!

de:Einer Vorübergehenden
fr:Les Fleurs du mal/1861/À une passante