Čítanka jaro/A odhoď šat svůj…
Věci by byly opět živé
a všechno zpěv i času hlas
procházelo by jako dříve
tím co je skryto v nás

Jen nadzvednouti onu tíži
která se vryla do hmatu
a vědouc že již neublíží
došívá stehy kabátu

Jen nenavléknouti jej znova
návykem dlouhých rukávů
za mrazu jehož únorová
láska ti dala únavu

A hmatat tam kde není látek
kde nahá kůže spočívá
kde není místa pro kabátek
(je příliš velký za živa)

28. II. 1939.