Immortelly/Letní nuda
Slunce praží, světlo úpalné,
ani větřík nezavzdychá,
motýl utajil se září zpit
mezi květy do kalicha,
oh, jak bolestným ten denní jas,
a jak trapným je ten poklid ticha!

Ráno číš mých citů zperlena
vděkuplně rosnou slastí,
teď má hlava těžka, znavena,
jako pod korunou strastí,
hle, i radost nudnou obtíží,
kterouž chamraď - posměch chrastí.

Hle, toť člověk! - - Bohům vyčítá,
kdy se spokojit má s málem,
a jak děcko křehké mrzí se
u pohledu na ráj stálém,
takže by se cítil nešťastným
v blahu nebes neskonalém!