Strom bolesti/Předjaří
Slunce se z oblohy lije v zlatistém dešti
    a dvůr i kout každý dnes prostoupí v milostném štěstí;
    a není žádného, byť byl hluboký jako ta studna,
    by se v něm nesmálo prstýnkem duhovým u dna.

A stromy a keře a pahýly, kořání,
    všecko co člověk serve a ve zlobě poraní,
    ať hvozdy to temné, ať prosvitlá doubrava,
    vše se mu v důvěře odkrývá a v lásce se oddává.

Tys také, ó srdce, jediná rána a jediný úpal,
    nepřítel zlý tě celé zrubal i zdupal;
    kde však slunce tvé svítí, chudáku zpleněný,
    aby tě objaly jeho hojivé plameny?