Ottův slovník naučný/Rostand
Rostand [-sta͡n] , dram. básník franc. (* 1864 v Marseilli), syn Josefa Eug. Huberta R-a, básníka a národohospodářského spisovatele, usadil se v Paříži r. 1885. Svazek veršů jeho , vydaný r. 1890, nevzbudil pozornosti a stejně zapadla báseň . Za to na divadle dobyl pozoruhodného úspěchu hned první svojí veršovanou komedií o 3 aktech  (v , 1894). Úspěch ten stupňoval se ještě při veršovém dramatě o 4 aktech  (1895), v níž Sarah Bernhardtova stvořila jednu z nejlepších svých rollí. Pro Saru Bernhardtovu byla psána i následující hra, „evangelium ve 3 obrazech veršem“, , mdlejší prací předešlých. Následovala veršovaná héroická komédie o 5 aktech  (hraná 28. pros. 1897 na divadle ), jejíž triumf byl z největších divadelních událostí posledního desetiletí a která dosáhla sta a sta představení a půldruha sta vydání a jest posud nejlepším dílem R-ovým, a hra o 5 aktech L’Aiglon (hraný v březnu 1900 Sarou Bernhardtovou), zdramatisovaná historie syna Napoleonova, vévody Zákupského, jejíž úspěch byl mnohem více vnější a podmíněný motivy vedlejšími. R-ův úspěch lze vyložiti z části reakcí proti analytické a psychologicky thesující literatuře na jevišti, reakcí francouzského „gallského“ ducha proti literatuře germánské a severské. R. má vervu, jiskřivého ducha a vtip jižního Francouze; dovede vynalézati historie lásky romaneskní a rytířské nebo sentimentálně galantní; obraznost jeho je dramaticky hybná a R. jest dokonalý umělec scény, který dovede vložiti do slova a věty celou situaci; jeho verš, ne zrovna delikátní neb individuálný, má pravý dramatický relief, je pittoreskní a baví svými concetti a bravurami na jevišti, jako unavuje při četbě. Tomuto verši, ne právě zvláštní ceny literární, zjednal R. domovské právo po dlouhé a skoro výlučné vládě prosy, po prvé trvale od dob romantismu na francouzském jevišti a v tom již byl důvod, proč byl přirovnáván k Victoru Hugovi nebo Racineovi a vítán jako messiáš moderní dramatické poesie. Ale vlastní umělecká a básnická cena R-ova jest mnohem menší. Zvláště „“ objevil meze a slabiny talentu R-ova, který je roztomilý, ale nehluboký a dosti malého rozpětí vnitřního. Psychologie jeho jest povrchní a routina nahrazuje invenci i poesii a citovou vroucnost. Velikému dramatickému apparátu neodpovídá rovnoměrná síla básnické idey, i zvrhuje se drama často jen v mašinerii honící se za podružným a vedlejším a kokettující s náhodnými slabostmi divákovými. Přes to jsou některé starší práce R-ovy, zvláště „Cyrano“, většího a rozhodného významu literárního. Přes mechaniku a routinu „Cyrana“ jest viděti novou neb alespoň obnovenou dramatickou logiku a náladovost a zárodky nového dramatického ne-li stilu, aspoň výrazu; škoda, že R-ovi chybí, zdá se, vlastní umělecké a básnické posvěcení a sebekázeň, aby z nich dovedl vytvořiti v první řadě literární dílo a ne — kasovní kus. Po „Orlíkovi“ jsou naděje v jeho význam umělecký a básnický velmi otřeseny. R. byl zvolen r. 1903 členem francouzské Akademie. — Ženou R-ovou jest , která napsala také příjemné verše, zejména  (1890) odpovědí na „“ svého tehdejšího snoubence. — R-ova „Cyrana“ přel. Jar. Vrchlický (v Ottově „Světové knihovně“). Šld.