Ottův slovník naučný/Titulus
Titulus, lat.: 1) T., u starých Římanů nápis, umístěný pod voskovými maskami předkův (viz  1), dále nápis na svitku papyrovém (starověké knize), na budově, soše, oltáři atd. Zejména často značí t. nápis náhrobní.

2) T. zove se právní jednání nebo jiná právnická skutečnost, která byla  vzniku jistého práva nebo držby; podle těchto skutečností dělíme pak i t-ly, rozeznávajíce na př. t. pro empto, byla-li věc koupena, t. pro donato, byla-li získána darem, t. pro soluto, pro transacto, pro dote, pro herede, pro legato, pro derelicto atd. Dále rozeznáváme t. justust, je-li skutečnost jej zakládající uznána právem za řádný důvod nabytí práva, na př. koupě, darování, a t. injustus, na př. při krádeži, zpronevěře; rozdíl tento je důležitým pro otázku řádného vydržení, jehož jednou z podmínek jest držba, opírající se o t. justus, jak souhlasně s právem římským žádá i rakouské právo občanské (§ 1461 r. o. z.). Jiný rozdíl činí se mezi t. verus, je-li právní jednání, na základě kterého byla držba nabyta, právně platným, a t. putativus, není-li tomu tak; též v té příčině nespokojuje se rak. právo (§§ 1461, 1462 r. o. z.) pro řádné vydrženi pouhým t-lem putativným, jejž jinak právo římské, jednalo-li se při něm o pouhý omyl skutkový, za dostatečný pokládalo. J.V.

T.  viz .

Římské právo v Ottově slovníku naučném
Právo v Ottově slovníku naučném