Plamínky/Má úroda
Nad lány úrodnými stojím bez hnutí. 
Jak divně dojímá dnes polí úroda! 
— Mák zkrvavělý mezi klasy svítí, 
v pšeničném planém vlnobití — 
oh, jaká krásná neshoda — ! 

Jak refrain písní dávno nezpívaných 
by někdo zpíval v ticho slavnostní… 
Dva květy rudé tisknu ke rtu svému, 
k útěše srdci často zrazenému 
toulavá píseň čistým vzduchem zní. 

Má tóny zvláštní, štěstím zbarvené, 
jak po strunách když ruka přežene 
se v náhlém chvatu toužíc sevříti 
souzvuk, jenž musí zazníti 
v temno k pohádkám zladěné. 

Krev máků piju rety horečnými. 
— Má úroda, má duše, vzejde-li? 
Zní píseň svobody tak měkce, dlouze, 
přízvukem smutným o mé trpké touze 
však sní teď alt v ní jemný, nesmělý — —