Pravý výlet pana Broučka do měsíce/V
(Měsíční architektura. — Velebný kmet. — Měsíční domácnost — dostaveníčko všech umění. — Občerstvení, prozatím slíbené. — Náklonnost měsíčanů ku květinám. — Pan Brouček začíná pochybovat o jejich zdravém rozumu. — Měsíční filosofie. — Broučkův krásný sen a trpké probuzeni. — Ševel andělských perutí.)

Konečně ukázal měsíčan stranou do výše
a zvolal: „Hle, ráj mých tužeb a cíl naší pouti!“

„Ten holubník?“ podivil se pan Brouček.

A bylo to vskutku stavení podivné. Na vysokém
sloupu, který měl tvar čapí nohy, vznášela
se v povětří budova ne sice veliká, ale jevící
bohatou směs prazvláštních tvarů. Byla
to fantastická slepenina hranatých a kulatých
partii, s odvážně vystrčenými
arkýři v podobě drakův a jiných nestvůr, s visutými galeriemi
a křivými vikýři, se střechou v podobě zvonu
nahoru obráceného, s okrouhlými vížkami spirálovitě
točenými nebo nahoře zahnutými jako
pastýřské hole — zkrátka, pravá míchanice nejnemožnějších
slohů.

„Ctihodný Lunobor vystavěl si naschvál své
sídlo v této výši, aby povznešen nad měsíční
hemžení v nerušeném klidu nořil zraky do hvězdných
run všehomíra,“ vysvětloval Blankytný.

„Toť jako v pohádce zámek na slepičí
noze! A ta výstavnost — ajajaj! Čínský blázinec
nemůže být krásnější. Pěkně tu stavíte,
hehehel“

A pan Brouček opřev dlaně o kolena, zevloval
vzhůru s nevázaným chechtotem.

„Cože? Ty pozemský barbare smíš se smáti
výtvorům našeho stavitelství!“ rozhorlil se měsíčan. „Ty, který jsi bydlel na zemi bezpochyby v nějakém vlčím brlohu!“

„Pomalu s tou flintou, pane Blankytný!
Naše příbytky jsou stokrát lepší než vaše. Alespoň
se nepodobají bláznovským čiríčárům, nýbrž mají
své rovné čtyři stěny a svou poctivou tříhrannou
střechu, jak se sluší na rozumné domy.“ .

„Vždyť jsem si to myslil! Tedy jenom na bídné
kostky a jehlance vzmohla se vaše architektura!
A dovedete žiti v celých městech z takových
čtvercův a tříhranův, aniž byste zahynuli nudou! Ó, jak neskonale chudé a nízké jest
vaše stavitelství proti našemu, kteréž mrtvé
kameni jako hudbou bohův oživuje k vírnému
tanci a volným vzletem fantasie kouzlí z něho
nádherný přepych forem jako liany a květy báječného
pralesa!“

„Jsem jen žádostiv, jak se dostaneme nahoru.“

„K čemu bych měl svého Pegasa. Sedni
za mne.“

Měsíčan vyhoupnul se na křídlatého bělouše a Brouček po některém váhání vylezl za
ním. Kůň, rozepnuv na vybídnuti „Vzhůru, Pegase!“
šumná křídla, mžikem vnesl je ku prahu
stavení, a když tam sestoupili, spustil se opět
dolů.

Chodbou přicházel jim vstříc velebný stařec v temné říze, z které však bylo viděti jen málo, poněvadž celou přední část těla
a zakrývaly dlouhé a široké, sněhobílé vousy a v zadu zase kadeřavé
vlasy jako vlnící se mléko splývaly až na
podlahu. Z bělostné této záplavy vyzíral jen
ušlechtilý obličej, jehož pleť byla stejně jemná
a průzračná jako pleť Blankytného. Vypadalo to,
jako by stříbrná Iuna vyhlédala z liliových oblaků.

Pod obrvím, podobným vločkám suchu, zářily
vážné zraky jako dvé jasných hvězd a na hlavě
důstojně trůnila vysoká čepice, mající asi tvar
jízdecké boty, obrácené podešvem nahoru a špičkou
do předu.

„Ó, pěvče posvěcený, plesně vítán buď —
již poleť křídlem racka na mou charou hruď!“
zpíval ctihodný kmet překrásným basem.
A když básník před ním klesl na kolena,
stařec skloniv se k němu objal jej tak, že Blankytný
nadobro zmizel v jeho bílých vlasech a vousech
jako pod sněhovou závěji.

„A kdo tvůj divný soudruh, lahodně mi
zjev! — V něm, zdá se, nekoluje našich luhů
krev!“ zadeklamoval pak stařec, hledě s úžasem
na pana Broučka.

Básník vypracoval se z bělostné laviny a
sdělil kmetovi, co věděl o našem příteli. Lunobor
udiven kroutil hlavou, ale pozval pak oba hosty
laskavě dál. Chůze chodbou byla dosti obtížná,
poněvadž tam stálo tolik soch, krásných váz a
jiných uměleckých předmětů, že musel pan Brouček
míti dobrý pozor, aby něco nerozbil neb
nerozšlápl. Také komnata, do které je hostitel
uvedl, byla přeplněna klenoty umění. Hned při
vstupu upozornil je domácí pán na velikou uměleckou
cenu koberce na podlaze rozestřeného,
do něhož byl vetkán obraz slavného mistra;
vyhnuli se tedy opatrně koberci, aby veledílo
nepoškodili, ale museli přece kráčeti po špičkách,
poněvadž i mosaiková práce podlahy měla
cenu znamenitou. Že bylo všude plno soch a stěny
plny vzácných maleb, rozumí se samo sebou.
Ale i nábytek sám skládal se veskrze z uměleckých
děl: skříně představovaly mistrně vyřezávané
chrámky, kamna měla podobu nějaké apokalyptické
nestvůry a malá alabastrová nádoba s pilinami
stojící v koutě na podlaze a ukrytá za skupinou
soch, lahodila oku tvarem rozkošné lastury.

Lunobor uvedl své hosty ke stolu s drahocennou
musivní prací a pokynul Broučkovi ua
křeslo, mistrné to řezbářské dílo, představující
dvě sličné postavy ženské, jež držely v rukou
měkký polštář sedadla. Filosof upozornil hosta
na čarovný rej líbezných amoretů a gracií, plný
smavého jasu a poetické nálady, jejž na plátěný
povlak polštáře vkouzlil štětec velikého mistra.

Jen s ostychem nsedl pan Brouček na to
arcidílo a sotva že usedl, hned zase vyskočil,
překvapen tajemnou hudbou, která se ozvala
pod ním.

Měsíčané se usmáli a také panu Broučkovi
napadly hned podobné hudební hračky pozemské.

„Máme na zemi také podobné žerty,“ pravil s uzarděním.

„Žerty?“ káral ho vážně starý měsíčan. „U nás to není žertem. My tvoříme ze svých
domácností malé svatyně krásy, kde všechny
uměny ve družném závodění přispívají k povznášení
a zušlechtování naši mysli. Já jsem
arci jen skromně zařízen, jak na filosofa sluší.
Jinde teprve poznáš uměleckou nádheru měsíčních
obydlí. — Dovolte však nyní, drazí hosté,
abych se postaral pro vás o nějaké občerstvení.
Potřebujete ho zajisté po dloube pouti. Zatím
sáhněte si bez ostychu tamhle do mé knihovny,
libo-li.“

Pan Brouček arci s potěšením propustil
pečlivého hostitele. Byl již zase při chuti a slíbené občerstvení naladilo jej tedy příjemně. Usedl
bez okolků do musikální lenošky, ha natáhl daleko
před sebe nohy a zabořil se nedbale do
nesmrtelného polštáře, naslouchaje s požitkem
uměleckému výkonu svého sedadla. Na vlnách
té hudby vznášely se před okem jeho duševním
rozmanité pochoutky nejsvůdnějšího vzhledu.

Blankytný sice vybral nějakou knihu z bibliotéky, ale nyjící jeho zraky upíraly se na
dvéře a hluboké vzdechy svědčily, že všechna
jeho duše letí vstříc blízké milence.

Po chvíli vstoupil kmet zase k nim a odvedl
je do komnaty jiné, s větším ještě přepychem
uměleckým zařízené, kde čekala tabule,
pokrytá velkolepou historickou malbou na plátně,
která představovala ubrus. Ale jinak stály na
ní posud jen tři skvostné vázy křištálové s čarovně
krásnými květinami, jakých pan Brouček
co živ nespatřil.

Mudřec požádal hosty, aby usedli, a vyzval
pana Broučka, aby přivoněl ke kytici před ním
stojící.

„Vskutku — příjemná vůně!“ pochválil náš
hrdina.

„Je to výbor nejvonnějších měsíčních květů,“
vysvětloval hostitel.

„Aááá —!“ liboval si zdvořile pan Brouček,
ssaje do chřípí libodechy neznámé měsíční flory. V duchu však mínil:

„O květiny ti nestojím. Raději bych čichal nějakou pečínku!“

„Pravý filosof nepohrdá vezdejšími dary,“ pokračoval stařec, voně
ku své kytici. „Však
jich nebudu již dlouho užívati. Útěchou jest mi
vědomí, že jsem věnoval celý svůj život zdárnému
bádání v nejvelebnějších mysteriích všehomíra a že zůstavím po sobě drahocenný odkaz,
který jsem ozdobil všemi měsíčními ctnostmi
a do něhož jsem vdechl všechnu ušlechtilou
podstatu svého ducha. Jest to moje spanilá dcera,
v niž jsem vychoval zářící vzor dokonalosti pro
měsíční děvy. — Avšak ty's dosud nepřivoněl,
pěvče!“

Zamilovaný básník jen roztržitě nachýlil se
ku kytici a vzdychal dále.

„Tak! A teď vám přečtu jednu kapitolu své
esthétiky,“ oznámil měsíčan, vyjímaje ze své řízy
objemný rukopis. „Doufám, pozemštane, že budeš
stejně spokojen i s tonto duševní pochoutkou.“

„Děkuju pěkně!“ povzdechl si v duchu pan
Brouček. „Draze si koupím u toho měsíčního
blázna svou snídani. Maji to zde prapodivný
způsob, předčítati hladovému hostu před snídaním
své měsíční potřeštěnosti!“

Zatím, co Lunobor začal objasňovati svou
definici krásna, přesedával náš hrdina mrzutě
na křesle, lituje velmi, že není také obdařen
skrytým hndebuím strojem jako předešlé sedadlo.

Perioda za periodou plynula nekonečným
proudem z úst měsíčního filosofa, který přerýval
svou četbu jen někdy důtklivým vybídnutím: „Ale vždyť nečicháš, pozemštane! Čichej přece bez okolků!“ načež pan Brouček vždy k váse
s květinami přivoněl a pro sebe zabručel: „Dokonalý blázen!“

Pan Brouček ujišťuje, že chvíli četbě mudrcově
naslouchal, ale že se mu nepodařilo vypátrati
v té spoustě slov ani nejmenšího smyslu,
čemuž věřím od srdce rád, poněvadž je měsíční
filosofie zajisté mnohem hlubší než pozemská a již
té aby ďas rozuměl!

Brzy omrzelo pana Broučka pachtiti se za
tou nedostižnou moudrostí i hádal raději, co asi
bude následovati. Kejklíř Fantasus přemetal před
ním celou metelici talířů s více méně lákavým
obsahem. A pojednou proměnil se ten kejkliř
v černého sklepníka, s krásnými zlatými licousy,
s ubrouskem na jedné a s talířem v druhé ruce.
Zaznělo známé lahodné: „Paprika, prosím!“
a pan Brouček uvazoval si spokojeně sněhobílý
ubrousek kolem krku. Ta tam byla báječná kommeta měsíčního mudrce a vůkol usmívaly se povědomé začmoudlé stěny se známými obrazy veselých pijáků; zmizely vásy s měsíčními květy
a místo nich stály na stole vedle kouřící se
papriky pepřenka se slánkou a zamlžená sklenice
zelenavě zlatěno moku s vysokou sněžnou pěnou.
Pan domácí chopil se nedočkavě príboru a - - -

„Běda, na tvé řase uhostil se makový bůžek
a oloupil tě o nejdůležitější část mého důkazu'“
zavznělo před ním a vrátilo jej z libého pozemského
snu do bledé měsíční skutečnosti.

„Ano — myslím —“ koktal pan Brouček, protíraje
si oči a hledě mrzutě na měsíční květiny před
sebou. „Myslím, že mne omámila vůně těch
pra — těch kouzelných květů.“

„Možná,“ připouštěl stařec. „Snad byla ta
nezvyklá vůně pro tehe příliš silná. Však jí brzy
přivykneš. Ostatně, nechci, abys tím ztratil nejvzácnější
část slíbeného duševního požitku —
přečtu ti kapitolu ještě jednou od začátku.“

„Ne, ne, pane Lunobore, děkuju mnohokrát!“
bránil se pan Brouček úzkostlivě.

„Ó, s radosti přečtu těch deset archů znova,
nečiní mi to žádných obtíží,“ stál na svém obětavý
hostitel.

„Ach, nikoli, pane libomudrci, nemohu toho
na vás žádat — a kromě toho je mi jaksi
divně — nějak dusno —“

Na štěstí vytrhl tu pana Broučka Blankytný,
jenž pojednou vyskočil směrem ku dveřím a poklesnuv
tam na kolena, s rozestřenou náruči zavolal: „Již hudbu tvého roucha slyším, anděli —
Tvá peruť liliová blízko ševelí — Ó, motýle ty
rajský, ke mně v růžích pluj — ať u tvých
nohou slastí zhasne život můj!“

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom I/V