Klíč/IX
Chvíle čekání tak dráždivě a krutě šťastná — —

Zšeřilo se už; děti šly spát. Je krásný večer. Pršelo za dne a nyní je vše tak rozkošně svěží, plné lahody a vůně —

Paní vyšla z vily. Prošla pomalým krokem volné prostranství před ní. Mimoděk zrychlovala krok a skončila letem.

Bylo příliš brzo. Ticho. Neslyšet hlasu…

Paní stála u zdi. Byla by tak ráda pohlédla přes ni do polí, aby o vteřinu předstihla blížící se štěstí. Ale zeď byla příliš vysoká. Stála, čekala; stála krásná a bílá, zalitá měsíčním svitem.

Z dálky jakési houkání; sova; a opět nic.

Nebyl to krok?

Ne. Mýlila se. Jaké zklamání —

Napjata všecka, zemdlena očekáváním, jehož by se nechtěla vzdát, paní vily Dobré naděje naslouchala. Všecka se chvěla. Rozčilení ji přemáhalo. Musila se opřít o mohutný javor. Jaká slabost! Neodvracela zrak od malých vrátek.

Zachvění celé bytosti, ohromivý jásot: slyšet krok. Jistě slyšet krok —

Okamžik. Jaký okamžik!

Klíč zarachotil ve vratech.