Ottův slovník naučný/Jarloch
Jarloch (něm. ), kronikář čes. (* 1165 — † 1228 dle Hájka), byl rodu vznešeného a nejspíše příbuzným hraběte Jiřího z Milevska, v 12. roce svého věku dostal se do praemonstrátského kláštera v Želivě, sloužil opatu Gottšalkovi po sedm let a provázel ho r. 1182 k volbě biskupa Jindřicha a r. 1183 k řádovým schůzím v Kounici, Berneku a Jaroši; byl i při jeho smrti 17. ún. r. 1184 v Lunovicích a převezl mrtvolu jeho do Želiva. Nabyv r. 1186 svěcení na kněze, byl již r. 1187 ustanoven opatem nově založeného praemonstr. kláštera v Milevsku; jméno jeho vyskytá se r. 1221 na listině krále Přemysla I. mezi svědky opaty. Kronika jeho počíná hned jako pokračování Vincentiovy kroniky r. 1167 a sahá do r. 1198, kde končí slovy , vše ostatní jest ztraceno; však sama o sobě svědčí, ze sáhala dále, nebo při r. 1197 mluví o smrti biskupa Daniela, která udala se o 16 a půl léta po roce tom. Pracovati počal asi na poč. XIII. stol., tedy v pokročilejším věku, neboť čerpá z části ze svých vzpomínek a ze zpráv starších mnichů. Kronika jeho, jak již Dobner tušil, jest totožná s kronikou Želivského mnicha a jest nejspolehlivějším a nejlepším pramenem pro dobu českých dějin v l. 1173-97, úpadku to země, kde se 10 Přemyslovců svářilo o trůn a zaprodávalo se úplatným Hohenštaufům. J. vypravuje objektivně, nezatajuje chyb Přemyslovců, chová velkou úctu k duchovním představeným a proto vyšel z líčení jeho kníže-biskup Jindřich Břetislav dokonalejším, než zasluhuje. Zachovaly se tři rukopisy: 1. Strahovský, J-ův rukopis pro klášter milevský, 2. Piterův opis v klášteře rajhradském a 3. Litoměřický čili Vokounský.

Čeští duchovní v Ottově slovníku naučném