Ottův slovník naučný/Parma
Parma: 1) P., hl.  italské prov. t. jm. a bývalého vévodství Parmského, leží v úrodné rovině ve výši 58 m n. m. na , pravé pobočce Pádu, která přijímá zde ř. Baganzu, na trati Bologna-Piacenza s odbočkami do Brescie (40 km), Suzzary (44 km) a Spezie (120 km), dále jest spojena parní tramwayí s Fontanellatem, Bussetem, Rocabiancou, Langhiranem a Traversetolem, má 49.370 ob. (1901) a jest kruhovitě obklopena hradbami, které mají bašty, 5 bran, na j. vybíhají v hrad z r. 1591 a slouží obyvatelstvu za oblíbené procházky. Řeka Parma dělí město na 2 nestejné části, z nichž větší jest východní, přes řeku vedou 3 mosty. Hlavni třída města, probíhající jím od z. k v., jest Corso Vittorio Emanuele a Strada Massimo d'Azeglio, zvaná dříve Via Aemilia, jež protíná ve svém středu veliké náměstí zv. Piazza Grande s hodinovou věží a sochami Correggia a Garibaldiho. Větší náměstí jsou ještě: Piazza della Steccata s pomníkem malíře Parmeggianina, Piazza della Prefettura s pomníkem Viktora Emanuele II. a Piazza del Duomo. Oblíbené promenády jsou kromě hradeb Stradone mezi městem a hradem na j. s přiléhající botan. zahradou a na sz. odtud ležící rozsáhlý park Giardino Pubblico. P. čítá přes 60 . Přední a nejstarší z nich jest kathedrála ve slohu lombardsko-románském, vystavěná v l. 1059 až 1074, přestavěná r. 1463 a často obnovovaná; průčelí jest zdobeno 3 sloupkovými galeriemi a 3 portály se 6 lvy z červeného mramoru, vnitřek má 3 lodi a 8hranou kupoli s proslulou freskou Correggiovou (Nanebevzetí P. Marie). Na jz. od kathedrály jest baptisterium z r. 1196–1280 z veronského mramoru, 8hrané s 3 portály, 5 patry, 8 pyramidami a zvoničkou na ploché střeše. Z ostatních chrámův uvádíme: San Giovanni Evangelista při býv. benediktinském klášteře změněném nyní v kasárny, krásná to křížová stavba renaissanční od Zaccagniho z r. 1510 s freskami od Correggia, kupolí, 3 loděmi a 2 řadami kaplí; dále Madonna della Steccata, nejkrásnější renaissanční stavba města, postavená v l. 1521–39 dle vzoru chrámu sv. Petra v Římě podle plánů Zaccagniho, bývalý klášterní chrám benediktinek San Paolo s nádherným mramorovým náhrobkem hrab. Vojtěcha Neipperga, manžela vévodkyně parmské Marie Louisy, a s mythologickými freskami od Correggia v klášternim sále z l. 1518–19. Vynikající  jsou: Velkolepý palác della Pilotta, počatý r. 1597 od Farnesův, avšak dosud nedokončený, obrovská to kvádrová budova s mohutnými arkádami, v níž umístěny jsou archivy, musejní sbírky, knihovna a divadlo Farnese, zřízené r. 1618 pro 5000 diváků, v poslední době obnovené; palác vévodský, v němž jest prefektura; Palazzo del Giardino, nyní vojenská škola, vystavěný r. 1564 od Ottavia Farnesa s freskami od Agostina Carraccia; obecní palác z r. 1627 s krásným atriem; soukromé paláce rodin Sanvitali, Soragna, Pallavicini a j. v. Z  na předním místě stojí universita, založená r. 1512 a obnovená r. 1855, která má 3 fakulty, právnickou, lékařsko-chirurgickou amathematicko-přírodovědeckou, pak zvěrolékařskou a lékárnickou školu a čítá 46 docentů a 579 posluchačů (1901). K ní náleží botanická zahrada, přírodovědecké museum a hvězdárna. Dále má město biskupský seminář, hospodářský ústav, lyceum, vyšší gymnasium a reálku, technický ústav a školu, vojenskou školu, ústav učitelek, uměleckou akademii s obrazárnou a hudební konservatoř. Veliká knihovna, zv. Biblioteca Palatina, vznikla sloučením knihovny Biblioteca Parmense z P-my a Biblioteca Palatina z Lukky a má 298.389 svaz., 26.613 broš., 3000 inkunabulí, 4769 rukop., 60.000 mědirytin a 41.656 dopisů. Museum má rozsáhlou sbírku starožitností a obrazárnu se 6000brazy, mezi nimi krásné malby od Correggia, Holbeina, Cimy da Conegliano a j. Divadla jsou 3, značný jest počet , mezi nimi veliká nemocnice, chorobinec, porodnice, nalezinec, blázinec a j. v. P. jest město dosti  i vztahuje se její průmyslová činnost na výrobu zboží hedvábného a vlněného, krajek, plstěných klobouků, hudebních nástrojů, zboží skleněného, majolikového a hliněného, papíru, mýdla, konserv, potravin, tabáku a doutníkův atd. Čilý jest  s mýdlem, obilím, dobytkem, vínem a sýrem, v červnu jest veletrh na hedvábí a zboží hedvábné. P. jest sídlem prefekta, biskupa, appellačního dvoru, soudu I. stolice, obchodní komory, velitelství pěší brigády »Livorno« a porotního soudu. Zde narodil se fysik Melloni, skladatel Paer a malíři Parmeggianino a Lanfranco.

P. byla osadou již v době předhistorické jak svědčí nalezené zde kolové stavby z doby bronzové, později byla obývána Gally a r. 183 př. Kr. zřízena zde římská osada, která stala se brzy bohatým obchodním městem, nazvaným za Augusta Colonia Julia Augusta a po pádu říše Západořímské Chrysopolis. R. 569 po Kr. dobyli jí Langobardi a r. 774 upadla v moc říše Francké. Za bojů mezi císařem a papežem město stálo často na straně císařské, zvláště za protipapežů Honoria II. a Klementa III., kteří byli rodilí z P-my. Avšak r. 1247 vyhnali Guelfové z města podestu dosazeného císařem Bedřichem II. a jmenovali na jeho místě Gherarda Correggia. Císař potom město oblehl a založil v bezprostřední jeho blízkosti nové město Vittoria, avšak tato osada byla Parmskými spálena a vojsko císařské 18. ún. 1248 poraženo. R. 1306 domohl se neobmezeného panství nad městem Giberto Correggio, avšak nedovedl se dlouho udržeti. Po dlouhých bojích připadlo město v l. 1335–41 rodině della Scala, pak rodu Correggio, dále Obizzovi III. z Este a konečně r. 1346 Luchinu Viscontimu z Milána. Po dobytí Milána Francouzi r. 1499 zabral P-mu papež Julius II. a připojil ji k Církevnímu státu, avšak r. 1545 učiněna hlavním městem samostatného  (v. t.).

2) P.,  italská, náležející ke kraji Emilia, ohraničená na s. provinciemi Cremona a Mantova, na z. Piacenza, na j. Massa-Carrara a Janov a na v. Reggio, měří 3238 km2 a má 294.312 obyv. (1901), t. j. 91 na 1 km2. Prostírá se mezi Apenniny a Pádem, jižní její čásť prostoupena jest Ligurskými a Etrurskými Apenniny, které dosahují v Monte Orsaro výše 1830 m a v Monte Silara 1861 m, k Pádu území provincie se snižuje a jest zavlaženo přítoky Pádu, Ongina, Taro, Parma, Enza a četnými průplavy. Minerálních pramenů jest 21, mezi nimi nejdůležitější Salsomaggiore. Z užitečných nerostů dobývá se sůl, vápenec, pískovec a petrolej. Půda jest velmi úrodná a plodí hojně obilí (ročně do 600.000 hl), kukuřice (do 300.000 hl), vína (přes 300.000 hl), luštěnin, konopí, kaštanův atd. V horách provozuje se chov dobytka, hlavně skotu (89.000 kusů) a ovcí (67.500). V rozkvětu jest i sýrařství (ročně 1,3 mill. kg sýra) a hedvábnictví (ročně 443.000 kg kokonových vláken). Průmysl jest mimo hlavní město nepatrný a zabývá se výrobou zboží hedvábného, obuvnického, uzenářského, papíru a klobouků. Provincie dělí se na 3 kraje: Borgo San Donnino, Borgotaro a Parma s 50 obcemi. Tšr.

3) P., kdysi samostatné  v Italii, spojené s Piacenzou. Vzniklo r. 1545, kdy papež Pavel II. daroval Parma i s Piacenzou svému synu Pietrovi Luigi Farnese (v. t.). Po jeho zavraždění (1547) obsadili Piacenzu Španělé, ale syn Pietrův  († 1586), který se udržel v P-mě, r. 1558 získal zpět i Piacenzu. Jeho syn je slavný Alessandro  (v. t.). Od jeho smrti obě vévodství pozbyla politického významu.  Odoardo (1622–1646) byl spojencem rodu Medici a Francie (liga Rivolská r. 1635); s papežem bojoval o Castro, jež potom Innocenc X. (1649) rozbořil.  rod Farnese r. 1731 vymřel. Obě vévodství přešla na , syna krále špan. Filipa V., r. 1735 ujal se jich mírem Vídeňským císař, ale již r. 1748 mírem Cášským Marie Terezie postoupila je (i s , v. t.) bratru Dona Carlosa . Za Filipa nastala pod vlivem ministra Tillota P-mě doba osvíceného absolutismu, jeho nástupce však  (1765–1802), dospěv, zahájil přísnou reakci. Ferdinand r. 1797 mírem v Campu Formiu přišel o čásť svého území, a jeho syn , od r. 1801 král etruský, musil celé dědictví otcovské odstoupiti Francii; titulu a důchodů vévodství Parmského požíval pak  (v. t.). Po pádu Napoleonově P., Piacenza i Guastalla byly doživotně dány jeho manželce  a po její smrti (1847) byly vráceny rodu starých držitelů Bourbonských. Ale proti Karlovi II. Lucckému r. 1848 vypuklo povstání a země prohlásila své spojení se Sardinskem. Byla sice pokořena rakouským vojskem, ale Karel II. zatím zřekl se vlády a nastoupil  III. (1849). Karel III. vládl násilně a reakčně, i byl r. 1854 připraven o život. Za jeho nedospělého syna Roberta vladařila vdova . Parma byla tehdy silně proniklá revolučním hnutím a snahami po národní jednotě Italie; proto Luisa ve válce r. 1859 odhodlala se k neutralitě; po bitvě u Magenty opustila však v zoufalství zemi, a ta dle nadšeného přání obyvatelstva r. 1860 (v březnu) byla přivtělena ke království Italskému.

Itálie v Ottově slovníku naučném