Riegrův Slovník naučný/Hobbes
Hobbes Tomáš, angl. filosof, nar. 5. dubna r. 1588 v Malmesbury. Vzdělav se v rodišti svém studiemi klasickými odebral se již r. 1603 na universitu do Oxfordu. Skončiv běh akademický převzal vychování mladého hraběte z Devonshire, s nímžto po Francouzsku a Italii cesty konal. Vychovav jej doprovázel pak bohatého Cliftona do Francouz, kde se s Gassendim a Galileim seznámil. R. 1637 navrátil se za domácí války do Anglicka. Přidav se ku straně Karla I. musil r. 1640 do Paříže utéci. Učil tu prince z Walesu, potomního krále Karla II. mathematice a vešel s Descartesem v přátelství, ježto naň blahodějně působilo. Však zjednav sobě náhledy svými o poměru státu k církvi mnoho nepřátel, musil Francouzsko opustiti (1652). Od té doby žil v domě hraběte z Devonshire. Zasvětil všecken svůj život skoumání vědeckému. † 4. pros. r. 1679. H. vyvinul náhledy Bakonovy vědecky v soustavu materialistickou. Filosofie je mu poznání účinků z jich příčin, jakož i poznání možných příčin z poznaných účinků, vytěžené pravým rozumováním (raisonnement) Jejím předmětem je každé těleso t. j. vše, co se rodí, složené je a se rozpadá. Rozvrhuje se na nauku o tělesech přirozených () čili filosofii  (A) a nauku o občanstvě (tělo občanské) čili filosofii  (B.). - A) H-ovo stanovisko je hrubě materialistické. Všecko poznání béře původ svůj ze smyslů. Tělesa pohybujíce se strhují i mozek v pohyb, jenžto se čitím jeví. Myšlení samé není nic jiného, nežli pouhé počítání (). Pravda a nepravda podmíněny jsou toliko spojením slov (výměry). Jenom  poznati můžeme, Boha poznati nám nelze. Obsah náboženství není předmětem filosofie než zákonodárství. - B) Jeho filosofie praktická došla většího povšimnutí. Zakládá se též na pouhém empirismu. Její úloha je státu trvanlivou správu pojistiti a právo státu mu získati (politika). H. vychází od pojmu právního, jejžto z přirozeného stavu lidí odvozuje. Každý člověk tíhne k libému a střeže se nelibého. Vše, čím kdo k tomu přispívá, aby sebe sama zachoval a bolestí se uchoval, je pravé. Každý, maje právo sebe sama zachovati a brániti, má i právo na všecko. Tím povstává , hrozíc všem právě tím, čeho se vystříhati právo mají. Proto káže rozum (sebemilenství) aneb přirozený zákon mír. Míru však dojíti lze toliko smlouvami a podrobením se vůli osoby jedinké buďto fysické buďto moralné (), čímž  () povstává. V ní teprv nabývá vnější právo platnosti. Absolutná vláda je nejlepší. Zákon přirozený, mír přikazující, je spolu i zákon mravní (). Vůle lidská není svobodna. Vůle je toliko nutná příčina samovolných činů. Je určita vnějšími předměty, jinak by sama sebou počíti musela (determinismus). H. potkal se doma s odporem tuhým. Proti jeho determinismu povstal biskup John  (), jemužto H. rázně odpověděl (, 1656). Richard  a Rob.  snažili se jeho theorii státoprávní a mravovědu vyvrátiti. Více povšimnutí došla jeho filosofie u Němců, u nichž hlavní přívrženci H-ovi jsou Lamb. , J. Chr. , Sam.  a . Feuerbach rázně vystoupil proti jeho nauce o vládě absolutné ve spise Antihobbes (1798). H-ovy spisy:  (Par. 1642, Amst. 1677);  (Lond. 1650);   (Lond. 1659);  (Lond. 1651,lat. v (Amst. 1668, něm. v Halle 1794);  (Amst. 1668, angl. v Lond. 1655);  (Amst. 1668, angl. v Lond. 1658). Veškeré jeho spisy vyšly v Amst. 1668 () ve 2 svazcích, pak v Lond. 1750 (), něm. v Halle 1793 Kt.