Ottův slovník naučný/Albinus
Albinus: 1) A.  viz .

2) A. D. , vzdorocísař římský r. 193–197. R. 172 velel vojsku v Bythinii a potlačil vzpouru Avidia Cassia, za cís. Commoda bojoval s úspěchem proti barbarům na hranicích dackých, později v Gallii proti Frisům, r. 192 stal se velitelem v Britannii. R. 193 byl od svých legií proti Didiu Juliánovi za císaře prohlášen. Dohodnuv se se Septimiem Severem, který jej přijal za spoluvládce, pomáhal mu proti Pescenniu Nigrovi; když však tento r. 194 byl u Issu poražen, došlo záhy mezi Severem a A-nem ke sporům, jež vypukly ve zjevnou válku. A. byl u Trinurtia (Trevoux u Lyonu) poražen a na útěku sám se zavraždil. Viz o něm Iulius Capitolinus, Clodii Albini vita ve Script. historiae Augustae.

3) A. , též  von , vlastně  (* 1534 – † 1598), prof. poetiky ve Vitemberce a saský zemský historiograf, pilný vzdělavatel dějin saských a obzvláště míšenských. Hlavní spis jeho jest Meissnische Land- und Bergchronica. Ostatně všecky jeho kroniky míšenské jsou jen starožitnicky zajímavy.

4) A. , knihtiskař a knihkupec, působil od r. 1594–1630 v Mohuči. Dobyl si ve svém oboru váženého jména, ale přišel na mizinu a zanikl v bouřích švédské okkupace r. 1631–35. A. měl ještě r. 1604 dřevěné typy Gutenbergovy.

5) A.  (* 1624 – † 1679), rektor gymn. a farář v Naumburce, plodný básník něm. školy saské. z jehož duchovních básní většinou bombastických některé zdařilejší dosud se udržely ve zpěvnících protestantských. Nazýval se též A.  dle místa poblíže rodiště svého Dolní Nisy na rozdíl od vrstevníka svého – 6) A-na  (), pastora gdánského, jehož Heilige Lieb- und Loblieder náležejí mezi lepší duch. písně této doby.

7) A.  (* 1697 ve ve Frankfurtě n. Odrou, †1770), prof. anatomie na universitě lejdské, syn váženého anatoma a pathologa  A. (), professora na téže universitě (* 1653 – † 1721), vynikl jako badatel ve své vědě nad vrstevníky a právem zasluhuje jména reformátora anatomie. Jsa 16letý vstoupil na universitu lejdskou, jež tehdy nalézala se v největším rozkvětu majíc mezi členy svými Bidlooa, Raua, Weckerta a Boerhaava. Pobyv krátkou dobu v Paříži za příčinou studií v anatomii a chirurgii povolán r. 1719 kuratoriem university lejdské za lektora anatomie a chirurgie, a po dvou létech jmenován byl po svém otci řádným professorem anatomie a chirurgie. Nejhlavnějším plodem naskrze samostatných a po více nežli čtvrť století konaných anatomických studií jsou Tabulae sceleti et musculorum corporis humani (1747), jež v druhém vydání r. 1757 doplněny jsou dodatkem Tabulae vasis chyliferi cum vena azyga, arter is intercostalibus aliisque vicinis partibus. Obrazce k dílu tomu připojené ryty byly slavným ikonografem Wandelaarem. Z menších, ale neméně důležitých spisů A-nových dlužno uvésti: Libellus de ossibus corporis humani (1724), Historia musculorum corporis humani (1734) a dva jiné, z nichž prvý pojednává o sídle barvivého pigmentu v pokožce černochově, při čemž nová, originální a naskrze pravdivá pozorování v rete Malpighii byl učinil, druhý popisuje vývoj kostry v plodu. R. 1725 s Boerhaavem upravil nové vydání anatomických a chirurgických spisů Vesalových, r. 1737 vydal spisy Fabricia ab Aquapendente, r. 1744 spracoval neb, lépe řečeno, přepracoval Eustachiovy Tabulae anatomicae. Byv 25 let činným jako anatom a učitel toužil A. po odpočinku, a zřeknuv se proto stolce anatomického nastoupil r. 1745 kathedru theoretické fysiologie, ve které ovšem zvláštním způsobem nevynikl; jako anatom přirozeným způsobem fysiologii lidského těla rozebíral podlé jemné struktury tkaniva. Mx.

Albinus