Sborník historický vydaný na oslavu desítiletého trvání Klubu historického v Praze/Bratří čeští v Lešně
Podívejme se na krátko z milované vlasti skrze Slezsko do Polska, chtíce navštíviti hlavní titulek Bratří českých ve vyhnanství.

Krásné jsou krajiny české, kterými tam jdeme, živé jsou kraje pruskoslezské, někdy k našemu království a k Rakousku náležející; ale truchlivé jsou vzpomínky dějepisné, jež oživuji se na téže cestě, kudy šlechetní, nešťastní Bratří čeští, s těžkým srdcem s drahou matkou vlastí se rozloučivše, do vyhnanství kráčeli. Nalezli konečně žádaného útulku v pobratimské zemi polské, zvláště blízko hranic slezskopoznaňských na panství hrabat Leščiňských, jichžto rod z českého původu se vyvozuje. Nejvíce jich usadilo se v Lešně, v osadě rozložené na rovině, již přehlednouti lze s malého návrší na severní straně, nyní četnými větrnými mlýny pokrytého.

Teď vidíme Lešno jako výstavné, velmi průmyslové město, čítající okolo 11.000 obyvatelů, velké kostely, z nichž nejvíce poutá nás reformovaný kostel sv. Jana, od Bratří českých založený a zvláště tím zajímavý, že v něm i Jan Amos Komenský kázával, dále bývalý zámek, nyní gymnasium, upomínající na téhož slavného Bratra, několik továren na rozličné výrobky a j. v.; ale ještě na počátku XVI. století bylo Lešno nepatrnou vesnicí.

Teprve když Bratří v Čechách a na Moravě pronásledováni jsouce do Polska i Pruska se utíkali, někteří již okolo r. 1516 a 1517 zde se usadili, vzrůstalo a Lešno bylo s dovolením krále Sigmunda Augusta od Rafaela III. Leščiňského za městečko vyzdviženo. Vrchnosť zřídila zde školu, řemeslnické pořádky a propůjčila městečku i právo soudní.

Lešno zmohlo se ještě více, když Bratří čeští byli mandatem Ferdinanda I., daným 5. května 1548, z konfiskovaných statků vypověděni a mnozí do Polska a Pruska odešli.

Pán Lešenský, Rafael IV. Leščiňský, přijal a ochraňoval exulanty české, sám i s celou rodinou přestoupil okolo r. 1552 k Jednotě bratrské a zřizoval na svých statcích kostely a školy téhož vyznání, v Lešně r. 1555. I veřejně na sněmu před králem polským se prohlásil, že „učení Bratří českých za pravdivou vůli Boží ku spasení nejpotřebnější přijal, a kazatele z řádu toho vyznání za věrné pastýře své vzal“. A vyznává listem r. 1580, že mezi množstvím náboženských vyznání neshledal čistší, řádnější, stálejší, pobožnější, v příkladě i v učení poctivější a původní staré církvi křesťanské podobnější jako mezi Bratry českými… a že každého pána křesťanského povinností jest, aby netoliko sám pobožně a poctivě žil, ale také aby poddané své chránil a spravedlnosť i uspokojení mezi nimi činil, k tomu jich od nepřátel chránil. A ustanovil, aby kazatelé od starších Bratří českých za pastýře církve lešenské po všechny časy pořádně podáváni byli (jakož i mistrové do školy lešenské); a knězi ustanovenému vykázal faru, zahradu při ní, role a louky a požitky z městečka Lešna, k tomu pak aby knězi z poplužního dvora vydáváno bylo od vrchnosti neb úředníků jejich: 10 kop žita, 4 kopy pšenice, 5 kop ovsa, 1 kopu ječmene, 1 kopu hrachu. Zároveň osvobodil kněze a jeho potomky i čeleď od platu městského, od povinnosti a roboty pro zámek i dvůr, a syny a potomky své zavázal, aby nadání to potvrzovali a zachovávali.

Za takové přízně zkvétala pak církev lešenská a Jednotě bratrské přibývalo stále nových údů, tak že v krátkém čase zřízeny byly v četných osadách bratrské sbory a školy. Tvořily čásť původní Jednoty, majíce s Bratry v Čechách a na Moravě téhož vrchního biskupa (staršího), svého pak zvláštního seniora: do r. 1588 Jiřího Israela, potom Šimona Bohumila Turnovského.

Nejvíce pak ovšem vzrostl počet Bratří českých v Lešně a v Polsku vůbec, když musili se po bělohorské bitvě vystěhovati z celé vlasti naší: r. 1624 napřed kněží a na počátku r. 1628 všichni ostatní, kteří zůstávali věrni učení bratrskému. Nešťastní vyhnanci, vedeni Janem Amosem Komenským a tchánem jeho B. Janem Cyrillem, opustili s velikým zármutkem v tuhé zimě v měsíci lednu 1628 milovanou vlasť, a přišli do Lešna dne 8. února. Byli mezi nimi nejvíce měšťané, učenci a šlechticové, kteří pak stali se tu předními obyvateli a nazývali svůj útulek biblickým jménem Ségor. Bratří přestěhovali sem i „klenot Jednoty“, knihtiskárnu Kralickou, archiv bratrský a množství knih, ze kterých u vyhnanství svém útěchy čerpali.

Vida zde pán Lešenský mnoho vzdělaných exulantů, zřídil nově ještě téhož r. 1628 školu, aby „mládež šlechtická evangelického náboženství přístojně v bázni Boží i vůli jeho svaté, tudíž i ve svobodných uměních ku chvále Boží vycvičena byla, a čtyři učitele lidi hodné po zdání Bratří českých ustanovil, jmenovitě: Jana Rybiňského za rektora i moderatora prvního té školy, Michala Henrici za konrektora, Davida Ursina za koadjutora a Jana Decana za kantora, a pojistil jim služné jistinou 8850 zl.

Lešno jsouc exulanty českými a jinými velice zalidněno a rozšířeno, bylo r. 1631 od krále Sigmunda III. za město povýšeno a mnohými svobodami nadáno. Měloť tři náměstí, přes dvacet ulic, přes šestnáct set domův a okolo dvou tisíc zapsaných, usedlých měšťanů, nepočítajíc ostatního četného obyvatelstva; pro ně byly čtyři kostely (dva českobratrské neb i reformované nazývány, jeden luterský neb augsburský a jeden katolický) a reformované gymnasium. Město bylo valy, příkopy a opevněnými branami chráněno. Krátce (dle Komenského řečeno), zde měšťanstvo, průmysl, obchod (všecko se tu koupiti a prodati mohlo), náboženství tak zkvetly, že Lešno jakousi podivuhodnou půvabností všecka polská města předčilo.

Bratří čeští dbali i zde ve vyhnanství o vzdělání mládeže, a Komenskému odevzdána „péče o studující mládež a což by k budoucímu opatření a zase vyzdvižení škol přináleželo“. Pečovali o další vzdělání, aby zdárně působiti mohli ku povznesení a zvelebení národa českého, až by — jak doufali — vrátili se do milé vlasti. Jednávali o tom soukromě i na sněmích, jež exulanti bratrští z okolních zemí konávali v Lešně, hlavním sídle Jednoty ve vyhnanství.

Pečujíce též o poučení a vzdělávání lidu bratrského a náboženskou útěchu v nastalých strastech, vydávali v Lešně knihy potřebné. Které knihy od Jednoty měly by se vydati, o tom jednáno bylo na sněmích na př. r. 1635, 1632, 1636 a j.

I vydali Bratří v Lešně hlavně díla J. A. Komenského, jeho tchána B. Jana Cyrilla, B. Jana Felina, obranné spisy od starších hlavně proti exulantu M. Sam. Martiniovi z Dražova a jiným protivníkům Jednoty bratrské, a to nejvíce v letech 1631 a 1633, 1635 a 1650, jak ukazuje následující seznam tisků lešenských:

r. 1630—1631 Komenského Praxis pietatis. Cvičení v pobožnosti.

1631. Téhož Janua linguarum reserata (latinsky), Labyrint světa a ráj srdce, Historie o umučení, smrti, pohřbu a vzkříšení Ježíše Krista. — Od J. Cyrilla: Mik. Wedelia Lékařství proti odpadlství a téhož Dvoje potěšné kázání, Bartol. Bitnera: Knížka potěšení pro ty, kteří časů těchto těžká pokušení pro pravdu sv. evangelia podnikají. — Písně nové k vezdejšímu jich užívání.

1632. List starších Bratří z Polska k rozptýleným posluchačům l. 1630 podaný. — Zpráva kratičká o morním nakažení…

1633. Psaní učiněné lidu božímu v jednotě bratrské zůstávajícímu od starších kněží l. 1633. — Komenského Hlubina bezpečnosti, Informatorium školy mateřské, Zlatá brána jazykův otevřená, Vestibulum januae latinitatis.

1634. Komenského O sirobě t. j. o potracování milých přátel, ochranců a dobrodinců.

1635. Spis moravských kněží o sjednocení 1620. — Listy dva Bart. Mitysky a Kašpara Hlavacia (z Lešna poslaných sběračův almužen pro bratrské exulanty v Polsce, ve Slezsku a v Uhrách) l. 1634 z Hollandu psané. — Na spis proti Jednotě bratrské od M. Sam. Martinia sepsaný… Starších kněží též Jednoty, na ten čas v Lešně polském v exilium zůstávajících, ohlášení (od Komenského a Pavla Fabricia).

1636. Komenského Kázání XXI. o tajemstvích smrti, vzkříšení a na nebe vstoupení Krista spasitele světa, učiněná v Lesně polském.

1637. Br. Jana Felina Rozebrání spisu druhého M. Sam. Martinia Obranou křesťanskou nazvaného, který proti Ohlášení kněží Jednoty bratrské l. 1636 sepsal a vydal (v Perně). — Cesta pokoje, t. j. pravý neomylný a jediný prostředek, kterýmž církev boží v pokoji, svornosti a lásce zachována býti může, za příčinou nepokojných spisův M. S. Martinia z písem sv. vyhledaná, prokázaná a všechněm věrným Čechům podaná. — Komenského De sermonis latini studio per Vestibulum, Januam, Palatium et Thesauros…

1638. Téhož Frage, ob Kristus sich selbst auferwecket, a snad Conatuum pansophicorum dilucidatio in gratiam censorům facta. — Dále jen Komenského díla:

1640 a 1641. Praxis pietatis 2 vyd.

1648. Methodus linguarum novissima.

1649. Vestibulum rerum et linguarum fundamenta exhibens, Lasitského: Historie o původu a činech Bratří českých.

1650. Janua, rerum et linguarum structarum externam exhibens. Independentia — alternarum confusionum origio, Kšaft umírající matky, Jednoty bratrské.

1655. J. Lasitii Historiae de origine et rebus gestis fratrum bohemorum. Útočiště v soužení a nebezpečenství.

Bratří čeští v Lešně pamětlivi pak byli jiných Bratří ve vyhnanství rozptýlených i tím, že vypravili časem z Lešna z ministrů neb i ze starších některé „k navštívení jich rozptýlených a ještě v dověrnosti stojících posluchačů do Lužic, do Míšně i do Čech“. Posilňovali se v naději, že je Bůh do vlasti navrátí, a připravovali se „k hodnému zase díla Božího dělání skrze rozněcování v sobě darů Božích“. Roku 1632 jednáno o tom i na sněmě v Lešně a za slušné tam uznáno, „aby kdykoli Bůh k navrácení se do vlasti cestu otevře a bezpečnou učiní, bez prokázání a osvědčení náležité vděčnosti z Lešna stěhování nebylo“. Ta pak vděčnosť aby pánu Lešenskému prokázána byla v tom, aby list děkovací byl jménem celé Jednoty napsán a dvěma nebo třemi osobami pánu podán, aby biblí česká pěkně vázaná (v níž by napřed exilium jejich a dobrodiní jim v něm učiněného vypsání krátké s podpisem vlastní rukou všeho zde panstva a kněžstva položilo) do bibliotheky J. Milosti na budoucí památku darována byla. Tolikéž řádu Jednoty asi dva exempláře s zakázáním se na potom J. Msti., že každé české knihy, kteréž vycházeti budou, exemplář do též J. Msti. bibliotheky odsýlati se bude, a že vždy i ve spisech svých o dobrodiní tom uctivě budou se zmiňovati s doložením toho, jakou plnou svobodu pod pánem Lešenským měli v exiliu svém, i Pánu Bohu v chrámích volně sloužiti i synody odpravovati a držeti.

Bohužel! neplnila se tato naděje dobrých Bratří českých. Ano ještě nová protivenství musili také ve vyhnanství od nepřátel snášeti.

Těmto byl život a působení Jednoty bratrské i rozkvět hlavního jich útulku proti mysli. I pokoušeli již od l. 1628 a 1629, aby Lešnu všelijakým způsobem škodili, pokud možno je i zničili; však s počátku nadarmo. Chránilať město bratrské zmužilosť, vážnosť a moudrosť pána Leščiňského.

Ale pikle proti Lešenským trvaly stále. I v samém městě nastalo Bratřím českým mnohé zlo. Přibyliť do Lešna také vystěhovalci němečtí augsburského vyznání, hlavně z Góry ve Slezsku, a těm povolil Rafael Leščiňský dne 4. listopadu 1633, že mohou svobodně náboženství své konati a vystavěti si svůj kostel, ale s tou podmínkou, že nesmí nová zde církev augsburská stavěti se proti církvi českobratrské, a že má první a starší církvi a obci prioritu, česť a přednosť nechávati a dávati. Ti však brzy vystupovali proti Bratřím českým a „mnoho roztržek a jiného zlého“ způsobili, jak si Bratří na sněmě lešenském r. 1635 stěžují. Nechtěliť augsburští do konsistoře společné, v Lešně zřízené, vjíti, „ani ceremonií, kteréž jim opustiti wittemberská akademie dovolila (exorcismu a komže), opustiti, nýbrž sobě od akademie k vrchnosti přímluvou novou vypraktikujíce, téměř již (r. 1636) co chtěli obdrželi; odkudž jim hrdosti patrně přibývalo, nesvorností a roztržek, pohoršení a své vůle začátek se dělal a skrze to zmenšení církve české strany kázně a řádů nastávalo“. Sáhalo se pak časem též od panského vrchního bezprávně na pozemky farní a na stavební místa, kde někteří Bratří na svém stavěti chtěli, a dopouštěl „činění i mluvení na zlehčení řádu Jednoty se vztahujících, anby jeho milovník a obhájce býti měl jakožto vrchnosť pobožná a zřízený sboru lešenského soudce“.

Nový pán města a církve patron Bohuslav Leščiňský, hrabě z Lešna, připověděl sice v listopadu 1636 věrným ochráncem a dobrodincem Jednoty býti a nad řády dobrými i porovnáním v Lešně mezi církví českou a augsburskou r. 1633 vyzdviženým ruku držeti, i nadání na sbor lešenský a školu tamější Jednotě potvrdil; avšak brzy sám od Jednoty na víru katolickou přestoupil, chtě státi se dědičným pokladníkem a generálem Velkopolsky. A v Lešně ustanovil, aby v městské radě, při soudu a všech čestných úřadech, ve společnostech a pořádcích řemeslnických, jakož i ve všech úřadech a službách bylo při hlasování vždy tolik augsburských, jako bratrských nebo reformovaných, ačkoliv počet jich nebyl stejný. Dle toho již roku 1637 do městské rady zvoleni jsou čtyři Bratří a čtyři augsburští. I přibývalo tím nepřátelům Jednoty odvahy a hrdosti ještě větší a Bratřím českým v Lešně mnoho zlého.

Za takových poměrů Bratří tím více toužili po vlasti české a hledali zvláště u Švédův pomoci, aby se z vyhnanství navrátiti mohli. Sám Jan Amos Komenský a r. 1643 zeť jeho Petr Figulus (Jabloňský) v té příčině s Oxenstjernou, kancléřem království švédského, jednali. Kancléř sliboval, že „na království českého svobody a exulanty při uzavření míru v Osnabruku pamatováno bude, připomínaje, že král Gustav Adolf jen proto do německé říše vtrhl, aby náboženství evangelickému k pomoci přispěl, čehož se také tak opravdově a horlivě ujímal i cele oddal, až i života svého se opovážil, anobrž i své potomky a království tehdejší i budoucí administratory přísahou zavázal, dokudž co jejich moci státi bude, aby evangelické pře pomocí neopouštěli. A kancléř kázal jménem svým oznámiti exulantům, že má „nad jich způsobem útrpnosť a co nejvýše na něm bude, že se o to starati a přičiňovati chce, aby zúplna při všech všudy svých věcech a svobodách byli zůstaveni a ty na budoucí časy zachovány, a království české z nich se těšilo, jak se sluší a náleží na království svaté říše a přední kurfirství. Pakli že by k tomu skrze přátelské jednání podle přání a žádosti jeho přivésti nemohl, leč by Pán Bůh švédskému vojsku žehnati neráčil, tehdy při nejmenším aby byli do toho způsobu přivedeni a postaveni, ve kterémž zůstávali dříve, nežli jest se ta záhubná válka (třicetiletá) začala“.

Toužíce po vlasti těšili se vyhnanci i společnými zpěvy nábožnými a prosili Boha, aby pohledna, „jak Tvá (Bože) loďka v bouři hrozné plyne, a v vlnobitích div hned neutone“, aby smiloval se nad nimi a naložil „otcovsky s smutnou naší vlastí“.

A pěli v oddanosti do vůle Boží:

„Dále pak Tvá nechť vůle jest ne naše,
Buď že nás vrátíš naší vlasti zase,
Aneb v vyhnanství nás z světa povoláš,
Dosti na tom mám, když věčný život dáš…
V té věčné vlasti, z níž nás nevyžene
Žádný nepřítel, pomoziž tam Pane!“

Avšak — bohužel! — sklamáni jsou Bratří čeští ve svých tužbách, nesplnily se prosby jejich a sliby jim činěné. Opuštěni jsou při konečném jednání osnabruckém; čeští exulanti z účastenství míru vyloučeni jsou!

Komenský ve hrozné bolesti, že opuštěn byl celý národ český, psal v Lešně dne 11. října 1648 kancléři Oxenstjernovi, jak smutné jest, že ačkoliv sliboval exulanty brániti, nyní je při jednání míru opustil; a jménem mnohých prosí a zapřísahá jej a skrze něho královnu švédskou, aby jich, utrápených, tak vůbec neopouštěli. — Předvídaje pak nyní konec Jednoty bratrské, napsal a v Lešně r. 1650 vydal Komenský dojemný „Kšaft umírající matky Jednoty bratrské, kterýmž v národu svém a obzvláštnosti své dokonávajíc, svěřené sobě od Boha poklady mezi syny a dědice své rozděluje“.

Ano, rychle blížil se konec bratrské církve lešenské, konec Jednoty Bratří českých!

Nepřátelé jejich nyní tím usilovněji proti nim vystupovali. Biskup poznaňský žádal, aby v Lešně farní kostel, jehož užívali Bratří čeští, byl katolíkům vrácen, an prý byl katolického založení a nemůže jim déle ponechán býti. Hrabě Leščiňský zdráhal se tak učiniti, poněvadž tento kostel byl pro českobratrskou církev vystavěn a příjmy nadán, a že katolíci, jichž tehdy jen velmi málo, nikdy přes tři neb čtyři měšťany, měli pro sebe kostel u zámku; zvětšil příjmy katolického kněze dvojnásobně; ale nadarmo. Hrabě byl r. 1652 před říšský soud pohnán a Bratří čeští odsouzeni, aby kostel, jejž byli sami s velikým nákladem přestavěli a zvětšili, vydali i s poplužím a desátky, na něž privilegium měli. Jen to vymohl hrabě Bohuslav, že kostel nebyl Bratřím českým dříve vzat, dokud by si nový kostel nevystavěli. A chtě jim ztrátu toho nahraditi, dal jim dne 16. září 1652 privilegium, jímž měli právo, na pozemku sobě koupeném, vystavěti si kostel s věžemi, zvony, obydlí, své gymnasium a svou nemocnici, a to vše osvobodil ode všech břemen a platů pro zámek, město a katolickou církev. Načež byl k novému kostelu (nyní evang. reform. sv. Jana) základ položen r. 1652, vystaven 1653 a ozdoben 1654, jak praví nápis na věži téhož kostela:

Ale sotva nový kostel ke službám Božím upravili, přišla na ně nová pohroma.

Vypukla válka mezi Janem Kazimírem, králem polským a mezi Karlem X., králem švédským. Švédové opanovali Lešno a ušetřili města i obyvatelů jeho, kteří se jim byli hned vzdali, nepovažujíce Švédy za své nepřátely. To a stará nesnášelivosť náboženská podráždily stranu polskokatolickou proti Lešnu, a rozhořčení proti němu vzrostlo ještě více, když Bohuslav Leščiňský do Pruska odešel působit pro dobro svého města a Polska. Vyhlašován byl proto za nepřítele vlasti a katolického náboženství. Když vrátil se na počátku měsíce dubna 1656 do Lešna, dělána mu naděje, že mu to bude odpuštěno, odvrátí-li se od Lešenských. Nechal se přemluviti a odešel 23. dubna t. r. do Vratislavi.

I hotovili se nepřátelé Jednoty bratrské, že Lešno zničí. V městě byli tři praporce švédských jezdců, kteří s Poláky i na blízku Lešna potyčky mívali. Dne 27. dubna přitáhli Poláci, byli s počátku odraženi, ale nastrojivše zálohu, zahnali stíhající je Švédy a některé obyvatele do města a vracejíce se zapálili několik stodol a mlýnů. Měšťané pozbyli mysli a v noci a z rána se rozutekli. I Švédové město opustili, tak že, když odpoledne 28. dubna oddělení Poláků k Lešnu přišlo, nalezlo brány otevřeny a město z největší části prázdno; ale přes noc tu nezůstali. Druhého dne 29. dubna u větším počtu vešli Poláci do Lešna a hrozně je zpustošili. Na rozličných místech zapálili, do nového kostela Bratří českých nanosena sláma a zapálena. Tři dni město hořelo. Vše, i kostely, radnice a v nejbližším okolí, okolo 70 větrných mlýnů lehlo popelem. Na nenahraditelnou škodu shořely i četné památky české, jmenovitě některá dlouholetá díla J. A. Komenského, jako: velký slovník jazyka českého, na němž byl přes 40 let pracoval a právě k tisku připravoval, Sylva pansophiae, Kázání, jež byl Komenský co kněz po 40 let míval a j.

Krutá byla to rána pro nešťastné vyhnance české. Znova rozptýleni jsou a Jednota bratrská zbavena jest útulku a střediště svého ve vyhnanství.

Nepřátelé nad zkázou jich jásali, z exulantů jedni se divili, že jich Bůh nevyslyšel, druzí, zvláště sami krajané ve Slezsku a Lužicích, se posmívali. A tak zarmoucené těšiti majíce více rmoutili.

Bratří z Lešna rozptýlili se nejvíce do Slezska, do města Krosna a jinam v okresu frankfurtském n. O., a založili tam nové sbory. Někteří pak vrátili se do Lešna, jako na př. rektor školy Adam Sam. Hartmann, syn bývalého kazatele u kaple Betlemské v Praze, a kantor Pavel Cyrill. Lešno znenáhla teprve pozvedalo se z rumu a popele, a kostel a škola vystavěny jsou s pomocí souvěrců v Německu, Švýcarsku, Hollandsku a v Anglii.

Čechové měli opět svého kazatele; avšak německý živel nabyl mqpi a převahy a vytlačoval jazyk český, až konečně i české služby Boží v Lešně přestaly.

Posledním kazatelem českým byl tu od r. 1676 Jan Tobianus, exulant z Uher, jenž byl od r. 1677 i později za rektora Dan. Jabloňského, vnuka J. A. Komenského, konrektorem gymnasia lešenského.

Posledně kázáno bylo v Lesně česky r. 1700.

Vymřeli Bratří, věrni vždy jazyku českému, a potomci jich zachovali sice víru jejich, ale podlehli nátlaku cizího živlu. Po věrných, dobrých otcích zůstaly tu jen hroby a některé písemné památky, chované při reformovaném kostele sv. Jana. Žel! že nebylo jim šlechetným, těžce zkoušeným Bratřím popřáno, aby se do milované vlasti české navrátiti a v ní ku zvelebení jazyka a vzdělání národa klesajícího pracovati a po vykonaném díle v posvátné zemi vlastenecké odpočívati mohli, jak byli vroucně toužili ve smutném vyhnanství.