Moderní básníci angličtí/Trojí setkání
Kdys věnec měla z růží,
když poprv jsem ji zřel,
tvář sněžná jen se stkvěla
ve vlasu, jenž se tměl.
Jak splývala jí chůze,
jak sladce zvonil hlas,
že neví, co je starost,
děl úsměv, v kterém jas.
Jen v tanci se mi mihla,
však posavad ji zřím
nad sněžným děcka čílkem
s tím věncem růžovým.

Na sněžné skráni měla
pak oranžový květ,
víc byla zamyšlená,
než poprv jsem ji zhled.
Po boku muž jí kráčel
ji těšiti, měl spěch,
že neuzří víc domov,
mi zradil její vzdech.
Jen chvilku se mně mihla,
však posavád ji zřím
nad sněžným ženy čílkem
s tím květem bělostným.

A dávno není tomu,
co jsem ji viděl zas,
na místo věnce závoj
vdov halil její vlas.
A nikoho tu není,
by za ruku ji vzal,
ji jemně v své tisk, v bolu
s ní družně zaplakal.
A přece ač se mihla
s tím srdcem zlomeným,
já v květu, v lesku mládí
ji s těmi věnci zřím.

Poezie

en:She Wore a Wreath of Roses