Rýmovaná kronika česká tak řečeného Dalimila/LXXVII
Tehdy kněz Děpołt zličský,
jenž by nynie słuł kúřimský,
nechtě kněziu Přěmysłu słúžiti,
kněz Přěmysł musí na-ň jíti.
Kněz Děpołt proti jemu vynide,
a v tom boju Děpołt snide.
Zlicov město dobré bieše,
nad ním tvrdý hrad stojieše.
Čechy přěd Zlicov přijidú
a vałem u přiekop vnidú,
všickni: „Vz kúřim! vz kúřim!“ řechu;
pro to tomu městu Kúřim vzděchu.
Děpołtova čeleď do Polan jide,
tu bez máła s světa snide.
Tehdy knieni Svatava káza u Prazě most učiniti.
Kněz káza mnoho němečských kopáčóv zbíti.
Kněz u městě v okenciu stojieše,
a na město snažně hledieše.
Nali-ť z Řězna měštěnín jedieše,
jenž jemu dvěma penězma dłužen bieše.
Přěd súdem je sě na-ň kněz žałovati,
že j'mu jeho mzdy nechtěł dáti,
řka: „Táhł sem na hóru jeho kamenie!“
i ukáza mu všě znamenie.
A když to mu zapłati,
vecě: „Chciu je ofěrovati
neb za ně cěłý den musich děłati;
pro to je bezpečně mohu Bohu dáti.
K tomu mě Němci připravichu:
mé Čechy s právem mi to učinichu.“