Na prahu ráje/Božetěch
Za viny otců a za hříchy svoje
zved’ těžký kříž a nes’ ho k branám Říma.
Šij skrušenu, s nohama krvavýma,
tam stanul, přešed sněžná horstva troje.

I zved’ svůj kříž a volá u bran stoje —
smích zazní zpět: To lžikříž! — a když hřímá,
je sražen v zem. — I šel. — Teď stýrán dřímá:
— stín jeho padá v zem i v mraků voje.

Co žil a trpěl, všechno jemu zdá se,
jak pod ním v bouři chví se horská lada
a nad ním orel vichřicí se třepá. —
A s mraků trhliny mu na kříž padá
— jak sní o vinách otců, — vnuků spáse! —
proud červánků, jejž nevidí zem slepá!