Pravý výlet pana Broučka do měsíce/VI
(Étherická kapitola: Pavučina, fialky, motýlí křídla, sonety, jitřní rosa, zoufalství zrazené lásky, romantický útěk oknem.)

Harmonicky naladěné stěžeje dveří vydaly několik líbezných akkordův a do komnaty vdechla se (nemám vhodnějšího výrazu pro neskonale
lehounkou její chůzi) nejluznější bytost, jaká kdy na paprsku jarní luny navštívila
sen poetického jinocha.
Šíříc vůni fialek a
jasmínu blížila se étherická
podoba dívčí, vlastně pouhá záře v dívčí podobě, se stínem vlnivých kadeří kolem
světlé hlavinky, kterou pokrýval
azurový květ báječného zvonku, oděná
třcpetavych motylích křídel za rameny, pavučinové
nožky majíc obuty do zlatých kvítků střevíčníku —
podoba tak přejemná, že bezděky zatajil se
ti dech, aby neodfoukl ten vzdušný útvar, tak
pírkově lehounká, že - Hleďte, moje péro, chtějíc vystihnouti tu
pavučinovou něžnost, zaběhlo do líčení tak étherického, že pro tělesný zrak nezůstavilo na papíře
ani dechu!

Etherea, držíc v pavučinových rukou za štíhlé lodyhy dva veliké sněhobílé kalichy květné,
oslovila hosty hlasem, podobným echu andělské
hymny:

Své písně přináším vám snivou astru,
v niž rosa blýská jako slzy barda.
jež voní jako aloe a naHa
a nebojí se nízkých kritikastni.

Své písně perutí vás měkce zastru,
jež plamenná je jako zraky Sarda,
jež hebounká je jak sr-; Iwparda
a čistá jako číše z alabastru.

A zní jak hudba Eolových píšťal,
jak Vesny ples, když jásá do syringy,
an zlaté květy do vln sype dříšťal,

jak rozechví-li cherub s čelem sfingy
svým křídlem zvonku nebeského křišťal
a nebem zavzní sladké cingylingy!

Blankytný klečel před ní s rukama sepjatýma, v němém vytržení, a když mu podala
jeden z obou bílých květů, přitiskl jej horoucně
ke rtům.

Na to chvěla se Etherea s druhým květem
k panu Broučkovi. Náš hrdina se přiznává, že
nemohl odepříti obdivu líbezné vidině, ale s větší
radostí že by byl přece uvítal neétherickou kuchařku
s kouřící se polévkovou mísou. Nicméně,
pamětliv naučení Blankytného, spustil se před
ní na jedno koleno a zabručel něco jako: „Má
úcta, slečno.“

Etherea vznesla nad ním pavučinové ruce
a pěla:

Děs vane od tebe jak od Meduzy.
tvym pohledem tluk mého srdce skoral
a přece zní mi v ňadrech sladký choral
a na rtech cítím políbení Muzy.

Ach, do tvých rysů jako v moře hrůzy
můj duch se noří pro čarovný koral,
jak pod k-dovou strži smělý horal
když vyhledává amethystu drúzy.

Tak děcko vábí otrněný nopal
svých kvetů nachem a tak uši Gebra
zve plamen svatý: Křídla sobě popal!

Tak, nechať dromedárů bíla žebra,
lví děsné stopy, věnčí písků opal,
přec v náruč pouště vichrem letí zebra.

Pan Brouček naslouchal pobožně těm krásným
veršům a přijal pak bílý květ, který mu Etherea
s lahodným úsměvem podala. Držel jej za tenkou
lodyhu rozpačitě v ruce, nevěda, co s ním. „Zdá
se, že jsou ti měsičané do květin zrovna sfantělí!“ mínil v duchu.

„Velmi hezká květina,“ pravil po chvilce,
aby věc nějak ukončil. „A jak veliká! To již není
zvonek, ale zvon! A je až po kraj plný rosy.“

„Ano, nejčistší jitřní rosy,“ podotknul stařec. „Pravého nektaru. Jen okus!“

Pan Brouček podíval se na kmeta s úsměvem, vzdávaje
povinnou daň zdvořilosti domnělému chatrnému žertu. Ale hostitel vypadal zcela vážně
a vybídl ho znovu laskavým: „Nuže —?“

Náš přítel učinil mu tedy po vůli a v rozpačitém
úsměvu uad konáním tak dětinským
srknul trochu z květného kalicha. Byla v něm vskutku pouhá rosa,

čirá voda bez chuti. Neubránil
se růměnci studu, že se snížil — třeba žertem —
k takové směšné pošetilosti, a zastrčil
si květ mrzutě do dírky kabátu, mumlaje pro
sebe: „Už je jisté, že tomu fílosofovi přeskočila kolečka!“

Etherea poroučela se hostům sonetem:

Již prchám jako vánkem vůně květná,
leč vrátím se, jak motýl, na lianu
když bleskne duhou v reji pavianů,
jak živy démant ve všech barvách vzletna.

Pak zarokotá ebenová flétna
jak rajský drozd mým dechem thymianu.
mým štětcem vzplane tanec Indianů
neb ménad ples neb kouřící se Etna.

A kouzlem hlasu, které slavík dal mi,
z mých retů trylek vypučí jak iris,
chci zakřepčit vám lehkou nožkou almy.

I tragédky si připnu zlatý kyrys,
z mé řezby vyjde Juno s tělem palmy
a pod mým dlátem Isis a Osiris!

Po tomto slibu odechvěla se z komnaty na
svých motýlích křídlech.

Lunobor obrátil se s pýchou k panu Broučkovi: „Kůže,
co říkáš mému drahokamu? Není-li vybroušen
do nejjemnějších hran v čaroskvouci zázrak vzdělanosti ? Kvůli tobě snížila se k obrazům z luhů zemských, které zná lépe nežli veškeří
naši zemězpytci dohromady — což kdyby
své sonety byla protkala kouzelnymi orchideami
hájů měsíčních! A za chvilku vrátí se s harfou
a flétnou, s paletou a dlátem, s řezbářským nožíkem
a dramatickou maskou — pak teprve
užasneš nad její všestrannou dokonalosti a na
perutích všech uměn vzlétneš do závratných výsostí
krásy. Já pak přinesu k dovršení toho duševního
hodokvasu druhou kapitolu své estétiky!“

Také velebný kmet opustil po těch slovech
komnatu a Brouček zalomil rukama nad hlavou: „Již vidím, že se tady nedostanu ani ke lžičce
úkropu. Ten starý vlasáč udělal si z nás prostě
blázny. A teď mám ještě poslouchat druhou kapitolu
a drnkání na harfu — ó, bože, kéž bych
byl tisíc mil odtud!“

V tom padl jeho zrak na měsíčního poetu
a ztrnul novým leknutím.
Měsíčan svíjel se na podlaze jako ve smrtelných
křečích, rval si vlasy, drápal si prsa a tloukl
jako šílenec hlavou do stěny.

„Pro pána krále, co tropíte, pane Blankytný?“ zvolal uděšený pan domácí. „Co se Vám stalo?“

Ty ptáš se ještě, vrahu mojicb blahých
dnů —jenž's urval hadím drápem královnu mých snů? ! — O, skonči dravá muka, milosrden buď — a skvoucí čepel dýky ponoř v moji hruď!“ úpěl měsíčan.

„Cože? Toť již vrchol potrhlosti! Chápu-li
Váš měsíční žvást, myslíte dokonce, že jsem Vám
odloudil Vaši Ethereu! To mi věru ani ve snu
nenapadlo a povím Vám upřímně, že lakové zefýrové půvaby nejsou podle mého gusta. A pochybuju také velmi, že bych já mohl uspokojiti
její měsíční vkus. Co Vám vnuklo tu šílenou
myšlénku? Snad ty její spletené básničky, v nichž
mne tuším i pojmenovala dromedárem?! Snad
nemyslíte, že by se zamilovala do člověka, kterého teprve sotva jednou uviděla?!“

„Ó, krátký pohled stačí, jeden plachý mžik — by na věky šíp lásky v bezdno prsou vnik' — cha, chá!
Bouř' šílenství mne smyká,
svátý list — Pryč, odsud,
pryč z těch děsných černé
zrady míst!“

„Odtud pryč? I s největší
radostí! Třeba na kraj světa
z té filosofické peleše, z níž
beztoho nekouká ani plesnivý
suchar!“

Měsíčan pádil k oknu.

„Tudy?“ zvolal pan Brouček.

„Ahá! Zahvízdnete bezpochyby
na svého šemíka?“

„Z takových míst a za takových okolností,“ poučoval
jej Blankytný, „spouštíme se po rytířských šerpách nebo po závoji zbožňované děvy. Muě poslouží z nouze tento němý
svědek mých bolestí!“

A přivázav cíp onoho prostěradla, které
mu konalo služby kapesního šátku, k lepotvárné
římse okenní, spustil se po něm střelhbitě do
hlubiny.

Pan Brouček rozpakoval se následovati krkolomnou
cestou; ale v tom zdálo se mu, že zaslechl
za dveřmi kroky filosofa s rukopisem a
líbezný akkord harfy. V zoufalé odhodlanosti
učinil po příkladu Blankytného; jen že kluzké
ruce neudržely látku, všecku prosáklou slzami
a pan domácí bleskem sklouzl do propasti —
na štěstí přímo za poetu na záda okřídleného
koně, který v okamžiku příštím vznesl se s oběma
vysoko do povětří.

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom I/VI