Deník zajatce v I. světové válce Josef Šrámek/Předmluva
Můj dědeček Josef Šrámek se narodil 26.10.1892

Ve dvaadvaceti letech ho odvedli na frontu.
 ve věku, kdy většina z nás se zajímá o zábavu, případně o všeobjímající pochopení dějin a společnosti
 ve věku, kdy jednoroční vojenská služba v míru je považována jako příkoří
 ve věku, kdy každé snížení nezasloužené životní úrovně vnímáme jako sociální nespravedlnost

Vzápětí zažil hlad, zimu, smrt…
 lidi, ze kterých se v blízkosti nebezpečí a smrti stala zvířata. Z některých draví zabijáci, z jiných jateční dobytek
 situace, kdy o životě a smrti rozhodovala náhoda
 nemoc, která znamenala smrt protože nikdo nemocnému nepomohl.
 útěk do zajetí, jako jediné racionální východisko člověka, pošlapávající všechnu ideologii, které věřil.
 stovky dní, kdy pravděpodobnost, že se dožije něčeho lepšího se blížila nule.

Ve svých nejhorších dobách si psal deník. Téměř zázrakem ho zachránil i v situaci, kdy zajatci v karanténě byli svlečeni do naha a kromě vzpomínek jim nebylo necháno nic. Díky tomu se dnes s odstupem můžeme podílet na jeho zkušenosti.

I my máme své problémy, a někdy nemusí být malé. Tento deník nám pomůže si uvědomit, že mohou existovat i situace nesrovnatelně horší. Možná nás naučí i těšit se z toho, co máme.

Po válce se Josef Šrámek vrátil domů jako francouzský legionář.

Oženil se s Ludmilou „Anči“ Novákovou (která je v tomto deníku zmiňována) a měli spolu 2 děti, Josefa a Jarmilu.

Zemřel 3. 2.1984.

Poznámka: 
Tento text obsahuje výroky, které lze chápat jako hanobení rasy, národa nebo náboženství. Je mou povinností upozornit, že tyto výroky, zachované v zájmu historické autentičnosti

 nevyjadřují názor žádné žijící osoby,
 nevztahují se k žádné žijící osobě ani skupině
 netýkají se současných událostí.