Moderní básníci francouzští/Hladový pán
Lid pravil ke mně: »Ze své slávy,
lesk jejíž celým nebem plál,
já v historie mramor tmavý
si věčný pomník vytesal.

Věk bezohledný, spravedlivý,
pochmurný mstitel starých práv,
na ňadra má, v nichž oheň živý,
mi připjal králů zlatý háv.

Ó mudrců ty vážný dave,
mé jméno, blesk jež předchází,
zní jasněj’ v dějin stránce tmavé
než vzduchem hromu nárazy!

Apotheosa za mnou spěje,
můj krok se v její nimbus vryl,
já tvořím příští lidstva děje,
kam sotva král se odvážil.« —

Já poslouchal jsem nadšen, vznícen,
a viděl ten lid chudý, bled,
jak bezdech, prvním krokem zřícen
se třese jako vetchý kmet.

A já mu děl: Ó velký králi,
pod čelenkou tvou, rci, proč v pád
se hroutíš, vládče neskonalý?
Proč potácíš se?
                          — Já mám hlad.

Poezie