Výbor z Květů zla II./Člověk a moře
Vždy, volný člověče, mít budeš moře rád,
tvým moře zrcadlem, ty shlížíš duši svoji
v těch vlnách, valících se věčně za příboji,
a není propastí míň hořkou duch tvůj snad.

Tvá bytost v podoby tvé klín se ráda hrouží;
tvůj zrak ji objímá, tvá náruč zavírá,
tvé srdce z bouří svých se někdy probírá,
když divý, nezkrotný, ten nářek s šumem krouží.

Vy mlčelivi jste a chmurni oba dva:
vždyť nikdo, člověče, v dno nesestoup’ tvých skrejší,
ó, moře, nepoznal tvůj poklad nejtajnější;
tak každý žárlivě z Vás taj svůj ukrývá!

A přece bezčetné, hle, věky v boj váš patří,
jak bez milosti jest a bez všech výčitek,
tak milujete smrt a krev a vřavy jek,
ó, věční bojcové, ó, nesmířliví bratří!

de:Der Mensch und das Meer
fr:L’Homme et la Mer
hu:Az ember és a tenger
pt:O Homem e o Mar