Fragment (Orten)
Vyučen v mučení, jímž, Bože, stíhal jsi mne,
zříkám se poklidu i lásky neupřímné
a totéž nevěda, co jiní nevědí,
k tobě se utíkám k milosti zpovědi.

Jsou právě prázdniny a všechny věci letní
odjely na venkov: žáčkové nespočetní,
kufry a bolesti, nemocí zástupy,
jež sluncem léčeny zajisté otupí.
To všechno odjelo a ještě mnohem více.
Vedro se opírá drtivě o ulice
a vyráží nám dech, nám, kteří zbyli jsme tu.
Jsme takřka spáleni! — Nechci však klnout létu.
Okolo města drát a řekou teče láva,
co mělo dozrávat, uboze opadává,
a když chci zachytit nějakou vratkou věc,
jen sebe zachytím, jen sebe nakonec.
Těch strašných příběhů!
                                Dal bych je do dramatu,
kdybych se vyznal v hrách, na Achillovu patu
bych zase naříkal, že ještě v srdci tkví,
zas bych se králem stal zašlého království,
byl jsem však vysušen, jsem prázdný jako sud,
bez vína, bez šťávy, kterou měl doposud — — —

3. VII. 1941.

Poezie