Cesta k mrazu/Skloň se k trávě
Skloň se k trávě, její řasy
mříží čísi zpívání;
písně mrtvých jsou to asi.
Skloň se, skloň se nad potůček,
jenž se loukou prohání,
jeden krůček, druhý krůček,
louka pije, připila si
na sesterství se strání.

A ty (nikdo nedívá se)
objímáš své drahé zase
v rozpuštěném sněhu zim.
Smutné ruce kolem visí,
mříží jasná slova čísi
temným vrbovím.

Skloň se, skloň se nad potůček,
rozhrň trávu, na rtech tvých
bude jeden malý cvrček
říkat verše zemřelých.

20. I. 1940.