Pentateuch (Hejčl)/Hypothésa nová písemných památek, čistě racionalistická čili evoluční
1.) Hypothésa tato sluje hypothésou písemných památek (Hoberg, l. c.), poněvadž předpokládá, podobně jako hypothésa první, že se pentateuch skládá z více částí, kteréž pro stručnost se označují následujícími siglami či značkami: P = PC (Kuenen) = Priester-Codex = Q (Wellhausen) = annalista (Schräder) = »Grundschrift« = »první elohista« (u dřívějších) = »opus originum« = A (Dillmann). — J = Jahvista = C (Dillmann) = prorocký vypravovatel. — E = Elohista druhý, mladší = B (Dillmann) = theokratický vypravovatel. — JE = jehovistická kniha dějepisná (Wellhausen). — D = Dt = Deuteronomium. — H = (Heiligkeitsgesetz) = S = Sinaigesetz (Dillmann). — R = Redaktor. — Sluje nová a možno říci moderní hypothésa písemných památek jednak proto, že vznikla později než prvá, jednak proto, že se od ní též podstatně liší svým nahým, výlučným stanoviskem evolučním a racionalismem. Proto sluje též:

2.) hypothésou čistě racionalistickou (Zschokke-Schäfer-Schlögel, l. c.). Vidí v knihách posvátných jen přirozené plody hebrejské, které podobně jako knihy jiných národů starých dob obsahuji mythy ethické (hexaemeron, ráj, potopa a t. d.), smýšlené zázraky a proroctví, jež byly do knih od různých autorů vpašovány. Nejvhodněji však sluje hypothésa tato

3.) evoluční. Hegel ve svých pracích filosofických, zvláště ve své »Phönomenologie« a »Philosophie der Geschichte« tvrdil, že dějepis jest jen jiný a vyšší přírodopis, vše že jest nutný vývoj, dokonalejší tedy že musí býti vždy mladší než nedokonalejší, poněvadž to potřebovalo doby pro svůj vývoj, svou evoluci. Zásada tato přenesená na pole filosolie náboženství praví, že monotheisinus, jako dokonalejší forma náboženská, musí býti nutně mladší než polytheimus. Přívrženci evoluční hypothésy přijaly tyto poučky Hegelovy filosolie za své a počali dle nich nejprve »rekonstruovati« (= na hlavu převraceti) dějiny israelské vůbec a pak dějiny literatury israelské, které tvoří jejich část, zvlášť.

Při této rekonstrukci došli k následujícím důsledkům:

a) na poli dějin náboženství a zákonodárství izraelského: V době předmojžíšské nelišili se Israelité ve svých názorech náboženských od ostatních Semitů. Ctili tedy pověrčivě přírodu a hvězdy, kterémuž kultu odpovídal též pokleslý stav mravní. V době Mojžíšově, snad i částečně jeho vlivem vyšinul se Israel k náboženské formě o něco dokonalejší — k poctě národního božství, jež slulo Jahve. Mojžíš, kterého vynesla na povrch bída Israele v Egyptě, vyvedl svůj lid za doby moru z této země použiv odlivu přes Rudé moře na poušť, spravoval svůj národ, čímž položil neurčité zárodky k budoucímu zákonodárství, předstíral lidu (jako vojevůdcové a králové jiných národu), že všecko, co činí, činí na rozkaz a ve jménu boha národního Jahve, který o svůj národ pečuje, a v tomto smyslu jest zachráncem a zakladatelem svého národa; zákonodárcem však a zakladatelem náboženství israelského naprosto není. Dle této hypothésy není tedy zákonodárství pentateuchu základem a východiskem dějin israelských od dob Mojžíšových, není základem činnosti prorocké, nýbrž jest resultátem teto činnosti, resultátem dějin israelských od Mojžíše počínajíc, a základem začíná býti teprv pro dobu po zajetí.

b.) Na poli literárních dějin izraelských: Náboženské názory pentateuchu jsou dokonalejší, než starších proroků, musí tedy býti pentateuch mladší než tito proroci. V pentateuchu samém pak zákonodárství Deuteronomia není tak dokonalé jako předcházejících (aspoň některých) knih jeho, musí tedy býti Dt starší než ostatní (neb aspoň některé) součástky pentateuchu). Podrobnosti vysvitnou postupem pojednání.

4.) Se zřetelem na koryfeje této hypothésy sluje hypothésa ta: Reus-Graf-Wellhausenovou nebo Vatke-Graf-Wellhausenovou, neb jen »Grafovou«. — První jakési símě položil k této hypothése Vilém Martin z Wette vyslovením pochybnosti, zda-li jest zákonodárství dosud mojžíšské zvané skutečně starší, než zajetí babylonské. Po něm jali se půdu připravovati evoluční hypothési Vilém Vatke a J. F. L. George, kteří dokazovali, že Dt pochází tepve z dob krále Josiáše (639—608) a že jest starší než zákonodárství předcházejících tří knih pentateuchu.

V podobném duchu přednášel již od r. 1834 Ed. Reuss který hájil princip: Proroci jsou starší než zákon, zákon a proroci pak jsou starší než žalmy.

Autoritu Q. podryl nejvíce již r. 1862 Angličan J. W. Colenso, který se snažil provésti důkaz, že tato součást pentateuchu obsahuje zprávy nazvíce nehistorické. Současně s ním J. Popper tvrdil, že Q jest resultát různých, dlouholetých prací, které ukončili zákonníci po době Esdrášově. O něco později. r. 1866 Karel Jindřich Graf, jeden z oddaných posluchačů Reussových jal se šířiti myšlenky svého bývalého učitele. V podrobné kritické práci tvrdil, že do starších, výpravných častí pentateuchu teprv později byly vloženy části mladší obsahu legislativného. Tylo zákonodárné perikopy ( = P) jsou nejmladší ze všech součástí pentateuchu a pocházejí z doby po zajetí. Byv později usvědčen o nerozlučné souvislosti P. s částmi výpravnými, kladl obé do doby po zajetí.

K starším názorům se poněkud více klonil Theodor Nöldeke. Za to ve stopách Grafových dále kráčel kritik nizozemský Abraham Kuenen.

K rozšíření těchto myšlenek prispěl též nemálo jiný Reussův žák August Kayser, nejvíce vsak hypothésu tuto rozšířil Julius Wellhausen.

Celkový názor školy Vatke-Reuss-Graf-Wellhaussenovy dal by se v stručnosti nastíniti asi takto:
 Nejstarší součást hexateuchu jest E (Gn 4, 25; 20—22; 28; 31; 32: 37; 39—50.). Pramen tento jest úzce a na mnohých místech nerozlučně spojen s
 památkou jahvistickou J, ve kteréž se většinou užívá jména יהוה a pro osobné zájmeno 1. os. j. č. širšího tvaru אנכי. Spisovatel tohoto pramene znal již E.
 Ve zlaté době literatury hebrejské před zajetím assyrským nějaký R(edaktor) obě památky E a J zpracoval v jeden celek — v jehovistickou knihu historickou (značka: JE.)
 D (=kpp 5—11; 12—26) vzniklo za krále Josiáše, krátce před r. 621.
 Později (asi mezi r. 606—588) druhý redaktor, R2 zpracoval JE a D, a to tak. že JE nabyl namnoze koloritu deuteronomického.
 Kněžský zakonnik, P, jenž obsahuje z pentateuchu Ex. 25—40 celý Lv., Nm. 1—20; 15—19; 25—36, a v němž převládá pro osobné zájmeno l. os. jd. č. kratší tvar אני — jest nejmladší součást pentateuchu.
 Jiný R(edaktor) vzal za základ text tohoto P a připojil k němu JED. a to tak, že nyní na některých místech nelze více rozpoznati, co kterému z těchto dvou pramenů jest přisouditi.
 Tímto způsobem vznikl (za doby Esdrášovy) hexateuch, který byl však ještě i v pozdějších dobách opět a opět opravován, doplňován. (Odkud si též vysvětlíme, že má Septuaginta na mnohých místech jinou, mnohdy i lepší podobu textu než jest text hebrejský.)

Se školou Wellhausenovou v příčině součástí pentateuchu a jejich posloupnosti souhlasí Kleinert, co do určení stáří jejich však se podstatně od ní liší. Část S (Lv. 18—20, 13. 14) patří k nejstaršímu pramenu JE. D třeba klásti do konce doby soudců a spisovatelem jeho jest nejspíše Samuel. P vznikl v době královské povlovně na základě starších zákonů. Konečnou redakci pentateuchu jest hledati nejpozději v době krále Ezechiáše (726 — 698.) Podobné stanovisko ke škole Wellhausenově zaujímá Bredenkamp, Ryssel, Giesebrecht a vrtkavý a neurčitý, ač o něco orthodoxnější František Delitzsch. Uznává sice, že zákonodárství pentateuchu jest původu božského a mojžíšského, ostatně však co do skladby pentateuchu jest skoro téhož náhledu jako Reuss a Wellhausen, ano redakce pentateuchu nebyla prý ještě ani ukončena, když vznikla LXX a pentateuch samaritánský, čímž lze vysvětliti různost jejich textů od textu masoretského.

Pavel de Lagarde smýšlel o stáří pramenů pentateuchu podobně jako Wellhausen, s jehož hypothesou v celku souhlasí i Rudolf Kittel a L. Horst, kteří dělí P na dva díly, starší (Lv. kpp. 17—26) a mladší (ostatek). První, starší vrstvu P nazývá Kittel »vordeuteronomisch«, druhou pak »nachdeuteronomisch«; podeuteronomická část mohla býti současně sepsána s D; není tedy dokázáno, že by tato vrstva byla vznikla teprv po zajetí. Staré překonané stanovisko Grafovo, jím samým později opuštěné (viz svrchu), zaujímá pověstný Arnošt Renan.

Z nejnovějších členů školy Wellhausenovy zaslouží býti jmenováni následující: Hernard Stade, Cornill, Holzinger, Deriver-Rothstein, professor berlínské university Gunkel, Ed. König a j. v.

Ve vleku této školy jest nyní v Německu skoro celá theologická literatura protestantská. Nadarmo snažili se proti tomuto proudu plavati a starý tradicionelní náhled o celistvosti a mojžíšském původu pentateuchu hájiti v starší dobo učený Arnošt Vilém Hengstenberg a jeho stoupenci Ondřej Kryštof Hävernick, Karel Bedřich Keil, jakož i F. H. Ranke, Heidegger, Pfeifer, Hackspan, Kelle, Fritshe, Deyling, Budde, Scheibel, Hosenmüller, Sack, Drechsler a jiní.

Z nejnovějších kritiků protestantských zachoval si sice stanovisko od Wellhausena nezávislé August Dillman, ano proti škole Wellhausenové ozvali se: Böhl, Roos, O. Naumann, R. Finsler, Marti, G. Schumann, August Klostermann, Hommel, nejnověji Knieschke (Wellhausen nach Schrift und Inschrift beurteilt v Evangelische Kirchenzeitung, 1904), v celku však málokterý vystupuje z rámce hypothesy evolučně-racionalistické. Totéž platí i o tak zvaných »konservativnejších« protestantech, za jakého jest považován n. př. Baudissin.

Dillmann vychází sice též od D, ale ne proto, že by je považoval za nejstarší součást pentateuchu, nýbrž proto, poněvadž se dá doba jeho původu nejsnáze určiti; naopak D považuje za nejmladší část pentateuchu. Vzniklo pak D, jež hned na počátku obsahovalo 1—30, 31 (ne snad jen kpp. 5—26, jak tomu chtějí jiní stoupenci evoluční školy), roku 18. panování krále Josiáše, tedy r. 621. před K. a téhož roku bylo též publikováno. Spisovatel tohoto zakonníku, určeného pro lid, užil J (=C) a E (=B); užil-li též P (=A), nelze zjistiti.

E jest starší než J a pochází z počátku IX. věku. J někdy kolem polovice století VIII. doplnil E v JE. S Kittelem a Horstem souhlasí v tom, že v P (=A) jest rozeznávati dvě vrstvy: starší, která obsahuje S (=Lv. 17—26) vedle některých jiných zákonů, a pak mladší, jež obsahuje ostatek P. Nejstarší zákony P (Ex 20—23) nelze klásti do starší doby než jest konec periody soudců; v době královské bylo ovšem v tomto zákonodárství pokračováno a není příčiny, proč bychom se měli domnívati, že se tak dálo jen ústně, ovšem však že mnohé tyto zákony vešly v život teprv po zajetí. Z toho však nikterak neplyne, že by P byl sepsán v době zajeti neb po něm; naopak poměr P k D ukazuje, žu nemůže býti první mladší než druhý, a jazyk P rovněž svědčí pro to, že byl sepsán před zajetím. Dle všeho třeba položiti vznik P, který chce utvořiti stát dle názorů, jež plynuly z představ a z vůle Mojžíšovy — někdy k. r. 800.

Tyto tři prameny byly redaktorem kolem r. 600 »spravovány« v jeden celek PJE, ale tak, že za základ položen byl P. Později, v době zajetí babylonského, bylo k PJE přidáno D, při čemž více míst z PJE bylo deuteronomisticky zabarveno. K tomuto PJED bylo o něco později, ale ještě v době zajetí, přidáno S, jež dosud samostatně existovalo, a spolu s ním různé thory, jež byly vloženy na vhodná místa Ex. Lv. a Nu. Takto vzniknuvšímu pentateuchu získal Esdráš r. 444. obecné uznání. Později byl ještě text v maličkostech měněn, není však pravděpodobno, že by byly bývaly ještě větší dodatky přivtělovány.

Klostermann dobře udává za kardinální chybu moderní kritiky pentateuchu, že postavila na místo podání spekulaci a tak odložila jediný pravý klíč k rozluštění různých otázek, pentateuchu se týkajících. Za Dt. považuje knihu, nalezenou 8. měsíce 18. roku vlády Josiášovy a obsahující z dnešního Dt. 4, 45—28, 69. Kniha ta musila býti jazykově přepracována, aby jí Israelité tehdejší doby rozuměli; odtud si vysvětlíme, že se Dt. po stránce jazykové podobá Jeremiášovi Na obsahu však nebylo ničeho měněno a odtud lze si vysvětliti, že obsah Dt. neodpovídá poměrům, jaké vládly za doby Josiášovy. Toto přepracované Dt. vložil pořadatel na vhodné místo do knihy Nm., jež popisovala pochod Israelitů od hory Sinaj (Nm. 10, 11 sqq.) do Kadesu a odtud na pole Moabská a obsahovala Num. až po kp. 36.+Dt. 31. 14—23; 32, 1—44; 48—52: Dt. 33; 34, 1—9. Při tom byla kniha Josue od ostatního pentateuchu odloučena.
Nm. však nebyla kniha samostatná, nýbrž jen docelující část velikého díla, jež obsahovalo z dnešní bible Gn. 1—Nm. 36+Dt 31, 14—34, 9 a Jos. 1—24. a jež tvořilo předjosiášský pentateuch. O jeho autorovi praví: »Jedes unverbildete Gefühl gewinnt den Eindruck, dass ein einziger Schriftsteller überall die gewaltige Masse bunter Stoffe nach wohl überlegtem Plan konsequent geordnet hat. Derselbe wird aber zur Gewissheit, wenn man den im heutigen Text nicht mehr vollständig erhaltenen Kalender über die 40 Wanderjahre rekonstruiert« (l. c., str. 159). Dt. 1, 6—4, 44 jest vložka pocházející z péra pořadatelova, která jest ostatně svým stylem a vlastnostmi svými velice podobna ostatním částem Dt. Tvrditi, že Ezechiel jest autorem Lev. 18—26 (»Heiligkeitsgesetz«), poněvadž pro poměry israelské, jaké se v těchto kapitolách předpokládají, nelze před zajetím nalézti vhodné doby — jest nesprávno, poněvadž nám jest o poměrech, které vládly mezi Ezechielem a Esdrášem, velice málo známo. Podobnost onu mezi Lv. 18—26 a Ezechielem lze vysvětliti tím, že prorok tento se dovolával často ve svých řečech oněch starobylých ctihodných zákonů.
Mluva onoho »předjosiášského pentateuchu« byla sice měněna, obsah však zůstával stále týž. takže pentateuch onen podobá se dnešnímu našemu pentateuchu (odloučíme-li Dt.) jako vejce vejci.
Baudissin přisuzuje každé z existujících hypothes jistou oprávněnost. Ne dříve než v IX. a ne později než v VIII. století, v době to, kdy pověst ještě svobodně tvořila dobu mojžíšskou a předmojžíšskou, v době to, kdy se israelský monotheismus ještě neemancipoval od zbytků kultu přírody (Naturreligion), z kterého se byl vyvinul, vznikla v jižním království J., kniha to, jež vypravovala o pradějích národa až po Mojžíše a možno, že až po Josue.
E. vznikla v říši severní snad již před J., obsahovala tytéž dějiny jako J., sáhala však jistě až po Josue a přinášela na mnohých místech více podrobnosti pověsti než J. (str. 209.)
Jehovista, t. j. R., jenž E+J spojil v jeden celek, zdá se, že byl od Deuteronomia nezávislý, jest tedy jeho redaktorskou práci položiti pravděpodobně ještě do doby před zajetím před publikaci Deuteronomia (nejpozději do prvních let zajetí) (str. 214). Nejpozději v IX. století vznikla malá sbírka zákonů, kniha úmluvy (Ex. 20,23—23, 19.), (nejstarší to, nám dochovaný zákonník) jež předpokládá právní stav národa zemědělského a jen málo si všímá jeho ustanoveni bohoslužebných; kniha ta byla od J. neb E. buď hned na počátku do jejich díla pojmuta, neb zprvu samostatně kolovala a byla teprv později zpracována v komposici obou jmenovaných pramenů od Jehovisty. Vedle této sbírky zachovaly se ještě menší zbytky příbuzných a skoro současných sbírek zákonů, mezi nimi též tak zvaný dekalog (Ex 34, 11—26).
Ve sborech kněžských, sloužících na různých posvátných místech, zvláště ovšem na místě nejsvětějším — v Jerusalemě, byly sbírány a sepisovány různé bohoslužebné předpisy, a tak vznikly různé thory obsahu liturgického. Větší soubor těchto předpisu zachoval se v S, knize to, jež vznikla jistě v Jerusalemě, později byla silně přepracována, v původní své formě však pochází podobně jako »kniha úmluvy« z periody předjosiášské.
Podobné kněžské »thory« uváděli kněží jerusalemští (neužívajíce S) víc a víc v systém, až konečně nedlouho před reformou Josiášovou jeden kněžský redaktor tyto sbírky přepracoval, zaokrouhlil v celek, jemu výpravný úvod (pradějiny) předeslal, do úst Boha k Mojžíšovi mluvícího celé zákonodárství vložil a ukončil opět částí výpravnou, sáhající až po Josue. Tak vznikl P.
Poněvadž však tento redaktor málo přihlížel ke skutečným poměrům národa israelského, poněvadž jeho zákonodárství bylo v mnohých věcech příliš idealné, nemožné k provedení, stalo se, že kniha ta zůstala po dlouhou řadu let zákonníkem knihovým, lidu neznámým kněžským spisem soukromým, ačkoliv ovšem jeho autor chtěl sepsati veřejný zakonník lidový.
Za panování Josiášova asi r. 619 nalezeno bylo D. napsané ne dlouho před tím a obsahující zákonodárné jádro nynějšího D, t. j. kpp. 12—26; 28. Působením velekněze Helkiáše byl tento zákonník Josiášeni promulgován a tak došel dříve veřejného uznání než P
Ještě v době zajeti — jak se zdá — existovaly JE, S, P a D jako samostatné knihy. Nejdříve — nejspíše na počátku zajetí — bylo rozšířeno pradeuteronomium paraenesemi úvodními (4, 44—11, 32) a závěrečnými (kp. 27: 29—30).
Jiný, druhý spisovatel, žijící rovněž v době zajetí, rozšířil D o výpravný úvod (1, 6—4, 40) k řeči a úvod k celé knize 1, 1—1, 5. Konečně třetí redaktor připojil výpravný závěrek (kp. 31—34.) S v P nevtělil redaktor deuteronomistický, nýbrž jiný, závislý na P, a to nejspíše před deuteronomistickou redakcí celého pentateuchu, již jest asi připisovali onomu třetímu redaktoru deuteronomistickému. Tento spojil JE+P+D, a to tak, že za základ položil P a snažil se dáti celému pentateuchu jednotný plán; za tou příčinou škrtl zprávy o smrti Mojžíšově, jež mu podávaly JE a P, a na základě jich sepsal sám výpravný závěrek o posledních věcech tohoto vůdce israelského tak, aby D s tímto závěrkem zaokrouhleně ukončovalo zprávy předcházejících knih, či aby bylo epilogem celého pentateuchu. Že by kdy kniha Josue byla tvořila s pentateuchem jediný celek, nelze zjistiti (str. 216.).
Od dob Esdrášových bylo i P považováno za část zákonodárství Mojžíšského. Jest sice pravděpodobno, že některé zákony ještě za dob Esdrášových nebo i později byly co novelly vkládány do pentateuchu, původ celé thory však jest položiti do doby mnohem starší.
Naproti tomu katoličtí literární historikové bibličtí v Německu až na nepatrné výjimky hájili a hájí celistvost a mojžíšský původ pentateuchu, ač ovšem více méně připouštějí některé pozdější dodatky. Jmenováni buďtež jen na př. Hug, Movers, B. Welte, professor katol. theol. fakulty v Tubinkách, Daniel Bonifác z Hanebergů († 1876), biskup ve Špýru, Danko Josef, professor theologie university Vídeňské, František Kaulen, professor v Bonnu, Zschokke. J. Knabenbauer (»Der Pentateuch und die Kritik«. Stimmen aus Maria Laach 1873) (Beiträge zur Pent Kritik (Katholik 1873), G. Hoberg a jiní.
Proti smělým hypothesám školy Wellhausenovy z tábora katolického v Německu s úspěchem vystoupili F. J. Selbst, J. König, M. Flunck S. J., professor v Innomostí, Schanz P. Hildebrand Höpfl O. B., Schöpfer-Schlögel, Kley a j.
Z anglických theologů, kteří proti destruktivní kritice vystoupili, buďtež uvedeni katolík W. Smith, z protestantů pak W. Green a M. Garwey rovněž hájí oprávněnost staré tradice. Nejnověji dokazuje G. G. Cameron, že zákonodárství Dt. předpokládá nutně dobu mojžíšskou a že neodpovídá — jak kriticismus bezdůvodně tvrdí — poměrům, jaké vládly v Jerusalemě v poslední čtvrti století VII.
Ve Francii proti Richardovi Simonovi ostře vystoupil Bossuet. Směr konservativní panoval tak, že si nových zjevů na poli biblické kritiky valně ani nevšímá; za to v době nejnovější začli se někteří francouzští biblisté tolik obírali destruktivní kritikou, že až příliš do jejího vleku upadli. Z nejnovějších biblistů francouzských střízlivé stanovisko zaujímají J. P. Martin, Fr. Vigouroux, Cornely (v Belgii T. J. Lamy). Do hypothes protestantských příliš hluboko zabředl Loisy; ne dosti daleko od něho stojí ředitel biblické školy francouzských dominikánů v Jerusalemě, P. Lagrange, Hügel, Houtin.
Směrem tímto jde nejnověji »un professeur de Grand Séminaire«, jenž v předloňských »Annales de philos. chret.« (sér. III., t. III., 310—324) v článku nadepsaném: »La bible, la science et l'histoire« praví, že rozlučování pramenů EJPD jest kriticky jisto; hexateuch jest prý dílo periody prorocké, připisování jeho Mojžíšovi jest prý literární fikce, učiněná za tím účelem, by se reformy snáze ujaly.

.