Gemma
Na stezce žití, v bařině a chvoji 
já našel démant! Ze hloží a kalu
jej k slunci nesu, myju slzou svojí
i ptám se, jak se zve? Nad Sierr skálu
hle, mrak se vypnul černý, chmura ztmělá,
a na mé cestě příroda mi děla:
                    Gemma!

   Později – stezka žití, pevna zcela,
mi rozekvětla do máje a pelu –
já ženu zrel, jak v zlatém hávu spěla,
jenž víkem rakve jejímu byl čelu,
a když jsem ptal se, řekla: Jsem ti známa,
jsem anděl padlý – jako dřív, ta sama,
                    Gemma !

   A po třetí – na moři, dva jen spolu,
v měsíce svitu vez mne veslař mladý
a zpíval teskně smutnou barkarolu:
tam ve vlnách jsem spatřil plnou vnady –
jak labuť sněžná s vlasem rozpuštěným
plynula v třpytu … Pokoj utopeným,
                    Gemma!

Poezie