Máchovské variace/XIV
Průvody táhnou okem tvým,
poutníku, přes hory a skály.
Sbor stínů jen? Shořelý dým?
A všichni, všichni milovali,

než došel den, než život zhas ―
a vichr slovy tajemnými
vrací v tvůj sluch jich živý čas
a žehná tě jich znameními.

Ta touha nevýslovná jít
nejlehčím větrem s tahem stínů
z vědoucích úst tajemství vzít,
tu číši rozkoše a blínu!

Jdi, poutníku, v sen nejtišší
spád vody uzpívá tě s nimi,
a tvoje duše uslyší
bít věčnost zvony večerními.