Básně (Sládek)/V upomínku/VI
To byla jako hvězdička,
do pošmůrného večera;
jen hvězdka drobná, maličká,
však vlídná, světla plničká
a moje byla celičká,
mé slunce duše do šera.

A přiletěla do šera
a zajiskřila, zakmitla
a potom zase ulítla,
to smrt, ta němá příšera,
mi v náruč svou ji zachytla.

A noc tak tmavá, mrákotná,
tak mrákotná, tak lopotná,
když duše z štěstí procitla.

A kdyby byla k zoufání,
to marné, marné volání.