Rýmovaná kronika česká tak řečeného Dalimila/CIV
Pak té nemúdrosti kněz sě dopusti,
že v témdni, Heřmanovi hrad otjem, Míšňany na-ň vzpusti.
Míšněné jechu sě země hubiti,
a Čechy jmúce, nemiłostivě mučiti.
Nemohł-li dáti ale kořec ovsa, Čecha zabichu,
neb jej jinak v síle zhubichu.
Dłani jim prořěžiúce, žiniu jim provłáčiechu,
a tak je nebožátka po hradu i jinudy vodiechu.
Kněz, to vida, sě smějieše,
ni jim pro to kdy co dieše.
Vilém Zajiec, nełstivý přietel jazyka svého,
ten udatný šlechtic je sě žěleti toho złého.
Dostřěh sě jich, i zbi Míšňan mnoho,
nebo biechu dóstojni toho.
Ten šlechtic věrný Míšňanóm cti ukráti,
ni sě směchu viec na tu stranu postáti.
Čechy sě přěd hradem połožichu,
na přědhradiu Míšňany a Korutany pobichu.
Tu Vítek Ojieřovic hrdinsky sě jměł,
ten šlechetný rytieř prvý nepřáteły projeł.
Ale juž právě jat bieše,
by sě neopravił spieše.
Tu zabichu Kamýka, rytieře udatného,
a Čechy jechu Aufsteinéřě, hrabiu korutanského.
Tu pan Jan z Strážě po nepřieteliech udatně jedieše,
a ovšem po nich v hrad vendieše,
by był s ním most u přiekop neleťał.
Na ten boj sem jáz z města hleďał.
A když Čechy s Němci boj jmiechu,
tehdy Čechové Němcě u městě tepiechu.
V zástupiech Čechy po městu chodiechu,
ale Němci v svých domiech zatvořeni sědiechu.