Anebo/Otevřené okno


I 
Bylo dusno, byla tesknice?
Otevřels prudce okna světnice.
Nejsi tak sám, když s tebou noc.

Tu v patře na věci a životy,
ptal jsi se naivně noční temnoty,
věda, že nedá odpověď.

A vyhlížeje v nekonečnou dál,
vzduch letní noci dychtivě jsi sál,
zápasů lačný, lačný cest.

Přes vrch a dol, přes vrch a dol!
A opakovals hrdě noci kol:
I to je krásné, nenalézt!

II 
A nyní zase noc a zase tma.
Zas jako tenkrát stojíš u okna,
po letech znova ptáš se teď.

A na věci zas patře, životy,
se mlčenlivé tážeš temnoty
věda, že nedá odpověď.

Poražen stokrát, cíle nespatřiv,
zápasů nových dychtiv jako dřív,
cest, jež se těžce proklestí,

hlas stejné touhy chtěl bys slyšet kol.
A stejnou radost, stejný cítit bol.
Bylo by krásné nalézti.