Immortelly/Jádro žití


I. 
Mám chvíle plné muk, kdy šeptám zoufale —
jeť život vleknout škoda,
vždyť známe všeho cíl, kam plyne jasný proud
i kalem sytá voda.

O, přijde brzo čas, že nic už na světě
mne k plesu neroznítí,
jáť všeho konec znám, než v zárod vlívá se,
že musí za své vzíti.

II. 
A dlouho-li to žití trvat může?
let několik a postava se schýlí,
žár v oku zhasne, na místě pak růže
skráň ovine jen šedin vínek bílý.

Báj mladosti jen někdy zamihne se
pak v hlavě té, i k vzpomínkám už líné, —
strom květe dál, nechť stár, ach, člověk jenom
se vysílí a vyšeptá, než zhyne. —