Píseň vzdoruje noci/Klukům z předměstí
Vám, co jste jako já,
co je vám taky dvacet,
vám v modrých halenách
i s pery u stolů.
Vám, co jste poznali
jen jednu radost: ztrácet,
ztrácet se v šedi dní
a tíži úkolů,
ztrácet své naděje
jak pětníkové mince,
jak promarněné sny
půlnoci opilé.
Vám, kteří v úzkostech
vzdychnete po mamince
a v nocích horečných
toužíte po milé,
vám, hladným na poušti,
jimž nepršela mana,
jen slaná hořkost slz
a tvrdé kamení,
vám, kterým krása dní
uniká pod rukama,
co máte na čele
Kainovo znamení
hladových výrostků
a čela otlučená
o zdivo záseků,
které jste neztekli.
Vám, které za ruku
nevzala ještě žena,
aby vás vyvedla
z žhavých par předpeklí,
vám zpívám, soudruzi,
a vám chci patřit celý.
Když večer ze dlaní
vypadnou kladiva,
ó, kéž jsou slova zbraň,
kéž byste vyslyšeli!
Vy ruce mozolné,
vy smečko zářivá,
vy krásní paliči
oltářů víry kleté,
Atlanti příštích dní
bez slz a neštěstí,
co na svých ramenou
svět znovu vyzdvihnete.
Vy, co jste jako já,
vy, kluci z předměstí…