V přírodě/XLVI.
Vždy slýchám: lidé básně skládají,
a jiní čtou je nábožně;
já časem také kamsi zajdu,
však tam si vedou zámožně.

Jen zasednu a již tu počne háj,
šumí jen nápěv úvodní —
ej jaká řeč, jaká to skladba,
tak ryzí a tak původní!

Jaké to myšlénky a jaký vzlet —
tak mocný a tak pravdivý,
až rozkoší se srdce chvěje,
a každou žilku oživí.

Jak zvučný rytmus a jaký to rým,
jak mistrné to obraty,
jak zdravé názory to světa,
tak procítěny, prohřáty!

A forma, libozvuk a jemný vkus
a soulad — věta od věty —
ó, kde jest která větší báseň,
a většího kde poety!