Poesie francouzská nové doby/Tak někdy, vše když spí…
Tak někdy, vše když spí, si sednu s jasnou tváří
pod ohvězděný dom, jenž nad hlavou nám září,
zda s výše jakýs ruch bych slyšel zvučící,
tu čas mne nadarmo svým chvatným křídlem tepe,
když pohnut stopuju ty hody velkolepé,
jež v noci strojí nám tvář nebes zářící!

Tu často zdá se mi, že slunce, jež se stkvějí
v tom světě, který spí, jen moji duši hřejí,
že bych je pochopil jen já jsem určen z všech,
že já stín mlčící, jenž halen v temna vlny,
té noční nádhery sám král jsem tajuplný,
jen pro mne obloha že září v plamenech!

Poezie

fr:« Parfois, lorsque tout dort … »