Ruch (almanach 1873)/Pod souší
Mrtvá lípa. Darmo jaro
budí větve bezelisté.
Neslyší. — Hle, obraz smrti
nenáhlé a přece jisté.

Jak je tichá! Jenom vichor
v holých větvích nad ní sténá,
 avšak lípa nezakvílí,
že je sama — opuštěná.

Někdy jenom němá lítosť
zdá se přerývat ji celou,
to snad že zhynula červem
a ne zlatou boží střelou.

Někdy jenom od kořene
do vrcholku se zachvěje —
snad že myšlénka ji leká
na život — smrť bez naděje.

Tak hle, člověk někdy zmírá
tiše, ani nezasteskne
a jen skrytě nad životem
slza v oku se zaleskne.

Nerad slyším planých nářků,
jak je lidé na trh nosí,
a slzami krokodilů
pokrytecké líce rosí.

Vždyť má každý vlastní šíji,
vlož si na ni svoje žely
a tvá slza dražší bude,
když jí lidé neviděli.

Ukovej jen pevnou vůlí
k stěnám srdce svoje pláče,
a by pouta nezlomily,
rtům přidej smích za hlídače.

Smích a pláč, dvě způrné děti,
v ničem neustoupí sobě,
každé chce být v srdcí pánem,
a často umlknou obě.

Eh, nač trojím kovem hradit
prsa proti bodům muším?
Pro trocha vyssáté krve
z poklidu se nevyruším.

A oblázek povržení
ani kůže nesedere,
darmo jím ta vaše láska
do mé lhostejnosti pere.

Je to stará povídačka,
do lípy jak děti bily. —
A přec stála; jenom písně
z koruny jí vyplašily.

Nuž jen dále čelem k boji;
avšak můžete být jisti,
když muč láska nepokoří,
nepodlehnu nenávisti.

Těžký život, avšak přece
jenom to mou duši rmoutí,
že nemohu běhy času
mocnou ranou podetnouti.

Věru se to nevyplatí
chvíli životem se vléci,
když je člověk uzavřený
jako orel v úzké kleci.

Krátký let ku mřížím stropu,
krátký život jen do smrti. —
Opět život? — Nač by křísil
osud, koho jednou zdrtí? —

A nač plakat neb se zlobit? —
Tím se pranic neobrátí. —
Jsem rád, že nemusím aspoň
dvakrát žít a umírati.