Soumračnem věku/Když ránu člověk čeká
Když ránu člověk čeká, překvapen
je polibkem, jenž místo rány dán.
Kdo měl mne zkolit, k vraždě připraven,
mne přesvědčit šel, že jsem milován.

To mistrovský tah… V ruce dýka je,
co vyčkávají rty tak oddaně,
zda ret můj příchylně se přissaje,
neb vzchopí-li se mlčky k obraně.

To mistrovský tah… hanba, pohana,
zlá urážka v líc jednou vmetnutá
za usmíření smutné prodána,
však dýka ještě trčí nehnutá.