Ottův slovník naučný/Orlice
Orlice, znamení erbovní velmi rozšířené ve středověku po všech zemích, vzaté od ptáka orla, jakožto symbolu moci a síly. Heraldicky se vyobrazuje, kterak s křídloma rozpjatýma k nebesům vyletuje. Obyčejně (však ne vždy) spatřuje se při něm také  čili pruh v podobě půl měsíce, který jde od středu prsou ke křídlům a na nich končívá se třemi pukličkami čili jetelovým lístkem, což prý jest zbytek kovové pružiny, kterouž bývalo znamení o. připevněno ke štítu. Zobák o. nazývá se heraldicky . Ocas končívá se způsobem ozdobným neb závitkovitým. V české heraldice rozeznává se o. od orla. O. vyobrazuje se totiž jen o jedné hlavě, má v rozličných dobách určité tvary heraldické a zhusta jest hlavou obrácena k některému z horních koutů štítu. Barvy její jsou obyčejné černá, červená a bílá, někdy jest i jiných barev, ano i dvojích barev (červená bílá, plamenná, s šachovnicí). Orel vyobrazuje se o dvou hlavách vždy v kolmém směru štítu; je-li znakem země, držívá v ruce nevkusné přídavky, jako říšské jablko, žezlo a meč, které mu v pozdějších dobách přiděleny. a)  pochází od starých Římanův, jimž byla o. zamilovaným znamením vojenským. Odtud o. stala se znamením císařův římských a vyobrazována s dvěma hlavami, jakožto symbolem dvou polovic říše, totiž západní a východní. U této či byzantské trval orel jako erb až do dobytí Cařihradu (r. 1453, mrtvola posledního císaře poznána jen po orlech, na rouše vyšitých). Němečtí králové poznali orla v Italii a obrali si jej za erb, tak jako i ruští carové, jakožto právní dědicově starých byzantských císařů. Protože rod Habsburský po staletí držel Římské císařství, stal se orel takořka dědičným v jejich domě a v Čechách pokládán za jejich rodný erb. Tak přešel i na rod Lotrinský a císař František, založiv Rakouské císařství a složiv důstojenství římského císaře, ponechal si orla jako státní erb. A poněvadž se stal orel takořka císařským znamením, obral si jej současně Napoleon I. za erb svého císařství (avšak francouzský orel drží blesky v drápech). Tím způsobem lze i vysvětliti bílého orla černohorských knížat, jakožto dědicův starých carů srbských (viz , str. 605). Avšak tvůrce Německého císařství volil si o-ci, přizpůsobiv se starému erbu král. Pruského. b)  o. vyskytuje se ode dávna jako erb České země a panovníkův až do r. 1253 a vedle ní lev od počátku XIII. stol. jako rodinný erb Přemyslovcův, tak že Děpoltici spojovali na pečetech lva s polovičnou o-cí (tak i města Mělník a Polička). S o-cí na štítě vyobrazován i sv. Václav od dávných dob, pročež se o. naše i  nazývala a podržena na pečeti obce království (naposled r. 1742), tak že vlastně by měl míti král lva a země sv. Václava s o-cí. Tato o. ve starých pamětech slove také , t. j. plaménky posázenou, jak vyobrazena jest v passionále abatyše Kunhuty a erbu trentského biskupství. c)  o. má červenou a bílou šachovnici a lze ji proto pokládati za obměnu plamenné o. (v. , str. 677). d) V erbech mnohých zemí vyskytuje se o. Slezané ji měli za erb i pro celou zemi i pro jednotlivá knižetství ode dávna, taktéž Polsko. Vedle lva jest nejrozšířenějším znamením erbovním u zemí, rodův a měst. e)  vyskytuje se celá i v částech. Z panských rodů nosil ji slavný rod  (Janoviců u Palackého), z něhož pošli někteří panští rodové, jako páni , ,  a . Někteří z Vlastislavicův nacházeli se ve stavu vladyckém, jako vl. , , , , , , , , , , , , , , , , , , ,  a  a na Moravě ,  a  (také z Krhovic). O-ci s panenskou hlavou měli  a . Kromě toho měli o-ci Nymburští v Praze a jejich potomci , spojujíce ji se zelenou horou, jiní pak rodové měli polovičnou o-ci na polovici štítu. Orla měli na štítě vladyky  a . Sčk.