Bodláčí z Parnassu/Stesk
Kdykoliv se ku hranici
vlasti krok můj šine,
v ňadro vzdech a slza v líci
ví Bůh, proč se řine!

Jak to možno, tytéž stráně,
tytéž kolem nivy!
Zem i nebe, vrch i pláně
úsměv přívětivý!

A přec každým krokem tady
hruď to žalem stiská,
jiná města, jiné hrady,
jiná je ta víska!

S bázní kolem jdu i polem
v sněhu, v květu deště,
koho potkáš, ptám se s bolem,
bude bratr ještě?

Tomu rád bych stisknul ruku,
vlídné slovo řeknul,
kdyby v cizí řeči zvuku
jen mne nezaleknul!

Dívce řek’ bych rád: Čtu sladkou
v oku tvém báj lásky!
Děcku: Postůj chvíli krátkou,
pohladím tvé vlásky!

Ale darmo, ret je němý,
slovo strach s rtů plaší,
v rozpacích se dívám k zemi,
k rodné — přec ne naší.

Kdykoliv se ku hranici
vlasti noha šine,
v ňadro vzdech a slza v líci,
vím již, proč se řine!