Karel Havlíček Borovský (Tůma)/VI. Cesta na Rus
Kousek světa slovanského tedy již viděl, ale pouze toho nejbližšího. Usedl opět ku svému psacímu stolku, aby spořádal a zaznamenával všechny ty dojmy, vědomosti a zkušenosti, — leč mysl jeho neměla již klidu. Byla příliš navnaděna, rozjařena touhou po dalších toulkách.

Zejména dychtil poznati Rus: tuto obrovskou říši, tento nejsilnější národ slovanský, o němž se v civilisované Evropě tak barbarsky nevědomě bájilo a tak báječně lhalo. Musel se tam dostati, a tož brzy, velice brzy — než kterak? Rodičův by nebyl za celý svět požádal za pomoc, — byloť dosti, že ho vydržovali v Praze; — čeští Mecénové nebyli roku 1842. ještě ani narozeni, a v Rusku ani přítelíčka. Avšak bodrý Pavel Šafařík byl za to v Praze otcovským přítelem! Slíbil snaživému mladíku, o němž Čelakovskému pochvalně psal, že jakmile se udá příležitost, odporučí jej za vychovatele některé bohaté rodině ruské, a hle, dříve všeho nadání, mohl slib svůj splniti!

Lze si pomysliti radost Havlíčkovu, když jej Šafařík 10. října 1842. překvapil otázkou, chtěl-li by přijmouti místo vychovatelské v domě proslulého professora při universitě Moskevské, známého Slovanofila Michala Pogodina? — Bez dlení oznamuje rozhodnutí své rodičům i starému vikáři. Otec však nechce ani slyšet…; předvídá v tom zkázu budoucnosti synovy v Rakousku, i hrozí, že se bude naň hněvat do smrti. odejde-li mu do Ruska. A také starý vikář domlouvá a zráží co nejdůtklivěji… Však ni odpor obou těch lidí, které po matce ze všech nejvíce miloval, nemůže 21tiletého jonáka zvrátit od předsevzetí, na němž byl již tak dávno v nocích probdělých se ustálil a které bylo základem celého jeho dalšího, jasně vytčeného směru života! Místo, aby odpověděl, objevil se dne 18. října v Německém Brodě, aby se s rodiči a vlastí českou rozloučil na léta! Udobřiv poněkud rozhněvaného otce i zarmoucenou matičku, již 22. října odjížděl na Vídeň, kamž měl týmž časem dostihnouti Pogodin, vraceje se z Francie domů.

Šlechetný Šafařík vše bylť účinně sjednal a sprostředkoval, odporučiv nad to Havlička ve Vídni meškajícímu spisovateli Srbskému Vuku Stef. Karadžiči, i mladému Čechu MDru. Jos. Podlipskému, k němuž odtud Havlíček přilnul srdečným přátelstvím až do smrti své.

Chceme-li poznati božský humor Havlíčkův, jak někdy vytryskl v chvíli důvěrné plným pramenem, tož položme zde list, v němž karamádu F. Jirglovi, tehda kandidátu učitelství v Praze, sdílí zábavné nehody své nové Odyssey.

List, daný ve Lvově 12. listopadu 1842., počíná pragmaticky hned s rheumatickou bolestí Havlíčkovou při odjezdu jeho z Prahy a zní do slova:

Pokuta za mladickou lehkokrevnost nebyla, jak viděti, krutá. Havlíček u svých milých hostitelův zabral se v pilná studia ethnografická; užíval každé chvíle, aby poznal život v Haliči, čerpal vědomosti o osudech, mravech a zvyklostech lidu maloruského od Holovackého a Zubřického, činil si hojné, kulturně zajímavé výpisky z Wójčického, skládal epigramy na krakovskou republiku, na Haličské poměry, na literární a politické směšnosti v Čechách, až mnohdykráte zdařilo se mu rozesmáti i toho odměřeného, nemluvného K. V. Zapa; „jemuž“, — ať užijeme vlastní charakteristiky Havlíčkovy — „nemálo líbila se ku př. věž nové radnice Lvowské, že je tenounká, jako svíce vytáhlá, kdežto mně připadala z náměstí jako vyzáblý německý kancelarista ve fráčku, z dálky ale již jen jako stehénko téhož kancellaristy…“

Avšak, když míjel týden za týdnem a prožluklý pas pořád ještě nedocházel, přecházel ovšem i Havlíčka humor a přicházel naň za to opět jeho „auskultantský spleen“, proti němuž marně se bránil pilným psaním dlouhých listů rodičům a přátelům pražským: „Sám a sám“, zní stesk v jednom z listův tehdejší chvíle: „to jest nejlepší výklad celé mé nynější soustavy; od 20. října až do nynější doby (koncem prosince) jsem sám v cizím světě; žádnému nemohu zcela své smýšlení otevříti a přece při tom mnoho starosti mám a práce. Pak několik let před sebú vidím, kdy budu — opět sám —!“

Konečně — po dvouměsíčné Tantalské muce, stihl vytoužený guberniální pas! Rozžehnav se s dobrými hostiteli bez dlení, vydal se Havlíček 8. ledna 1843. na cestu ku hranicím; 10. ledna již minul osudné „rohatky“ ruské a dojel do Radzivillova, kdež najal sobě židovský povoz do Kyjeva. Železnice tehda ještě nebylo tímto židovským krajem, i možno si tudíž pomysliti příjemnosti dvanáctidenní jízdy v chatrné bryčce, do níž tlačí se na každé stanici dotěrných židův a židovek polských, vůči nimž všechna protestace a energie zůstává marna. Na štěstí byl Havlíček již opět při humoru, a nervův dosti otužilých. „Protestoval jsem jen na oko proti přisedajícím židům a jenom proti bednám energicky, protože nemluví.“ Toliko na ty hrozné noclehy po nečistých židovských krčmách, nemohl zapomenouti. Konečně 22. ledna doharcovala židovská kibitka na klassické dláždění Kyjevské: „Kdyby se někdo do 3 holek najednou a do každé tak ostře zamiloval jako p. Werther, ještě by ho srdce tak píchat nemohlo jako mne, když jsem ponejprv jel v Kyjevě po dláždění.“

Za té hrozné židovské jízdy prý „sestárnul, ale nyní by byl opět omládl, kdyby jen nebyl musel poznati — ruských úředníkův“. Ale toho nešťastného pasu! Na hranicích mu jej dle předpisu odňali a dali mu za to prozatímný ruský, toliko do Kyjeva. Když si ale zde přišel na policii — o těžce vymoženém gubernialním pasu nebylo zde ještě ani pohádky. Odkázali jej, by přišel po třech dnech, pak opět po třech a Havlíček pořád ještě — nechápal, kde to vázne? Teprv později prohlédl, že jediné „děngi“ a „děnušky“ jsou tou pudící silou na svaté Rusi, „rublíky“, že jsou ta kolečka ku všem mašinám, která musí stále mazat, kdo chce jet. Nerozuměje těm průtahům a mravům, obrátil se Havlíček jadrným přípisem na samého generálního gubernátora vojenského okruhu kyjevského a hle, to pomohlo. Okamžitě byl mu pas vydán a takž mohl posléze šťastně 2. února (dle ruského kalendáře 21. ledna) vyjeti „po bílém císař. král. ruském sněhu, jenž padal na obyčejnou černou cís. král. ruskou zemi“ z Kyjeva vzhůru ku bílé matičce Moskvě.

Pěkná to cesta prostřed ruské zimy na otevřené „perekladné kibitce“. Havlíček již v duchu se před ní žehnal. Než, tak již bývá: zrovna, když se člověk nejméně naděje, usměje se naň rozmarná Fortuna. Nejen že zima byla mirná, ale i předaleká ta jízda uběhla v pravém slova smyslu letem a přivedla Havlíčka takřka v nadšení.

Poslyšme, jak vyličuje ji sám v listu psaném příteli K. Zapovi, již z Moskvy: „Začněme od Kyjeva! Zaplať Pánbůh za pořádek zdejších úřadů! Nevypravil jsem se, jak jsem Vám psal odtamtud 20ho, ale 21ho ledna star. stylu (odpusťte, že nepočítám jako syn matky římské církve; že jsem tak přivykl pravoslavii, že se mi zdá evropský kalendář barbarství, ačkoli je lepší a pravdivější, než ruský) z Kyjeva a sice na „perekladné“ s ruským oficírem. Seznámili jsme se v Kyjevě a jeho společnost mi pomohla velmi na cestě, neboť bych musil pořád čekat na koně na každé štaci, protože jelo mnoho šlechty na kontrakty do Kyjeva. Za šedesát hodin jsem dojel z Kyjeva do Moskvy, totiž přes 113 geogr. mil (793 versty). Neočekávejte tedy nějakého popsání toho, co jsem na cestě viděl; když jsme přijeli na štaci, sotva jsem si mohl vytříti bláto s tváři a již jsme opět jeli tak, že jsem nikdy nemohl sčítat, kolik sedělo na voze nás potkavším, lidí. Posavad, když si na tu jízdu vzpomenu, jsem jaksi v nadšení.

Představte si čtyry silná kola na dvou silných nápravách a na těch nápravách přibitá dvě tenká prkna, na těch prknách dva čemodany, na jednom já, na druhém ruský oficír, před námi na kousku sena jemščik (prostý sedlák, bez uniformy postilion, ale obratnější, než celý vídeňský Oberpostamtsverwaltung), k tomu zapraženi tři koně po rusku (pod duhou), jako draci, a máte ruskou extra poštu nazvanou „perekladnaja“, protože vás na každé štaci na jiná prkna přeloží. Zbytečného při celém tom nástroji není nic kromě zvonce (který zde na Rusi zastupuje troubu a jest asi takový jako u nás při sakristyi), a čtyř na píď širokých prkének přibitých okolo toho prkna, na kterém sedíte a sice proto, aby čemodan nepadal, nikoli však Vám nezabraňujících spadnout, jak a na kterou stranu se Vám líbí. Právě tato svoboda se mi velice líbila: není Vám nikdy dlouhá chvíle jako v německém Gesellschaftswagen, kde na Vás pořád několik zívajících bab cení zuby.

Na perekladné se jedná pořád o život, o nohy, o krk a jiné velmi ku zdraví užitečné věci a proto máte co myslit, a není Vám čas dlouhý. Jak dosednete, jemščik obtočiv dobře opratě okolo ruky, ohlídna se k Vám řekne: „děržis, bárin!“ (pane), hvizdne a již nevidíte světa; sehnete hlavu dolů, aby Vás vítr povstalý čerstvým jetím do zadu nepřevrátil, a okolo Vás na všech stranách tak skáče bláto v rozmanitých formách, velikostech, řídkosti všelijaké, že jsem si při tom nechtíc vzpoměl na Boha otce, jak (podle Rafaela) letí v chaosu a dělá z rozličných okolo lítajících kusů zemi. Snad Vám povědomo, že v Rusi není dělaných silnic: vyměří se od města k městu široký kus země, větším dílem přes třicet sáhů šířky, a na něm má každý bez mýt právo jezdit si jak chce a jak může; při tom lehko poznáte, kde vede silnice, protože na ní bývá obyčejně tolik bláta, jak mnoho potřebí, aby se vůz až po nápravy propadal; někdy bývá i po stranách několik stromů. Celou štaci (obyčejně tři, někdy přes čtyry míle) koně ženou jedním cvalem, leda že je jemščik asi třikrát zadrží a sice tenkrát, když se mu již tolik nashromáždilo bláta v tváři, že nic nevidí a přinucen bývá protříti si oči.

Vidět tedy, že není tato perekladná pro slečinky; ale pro mne jakoby schválně byla zřízena: měl jsem posud málo takových vyražení jako byla jízda z Kyjeva do Moskvy. Naše pošty by ani za dvě neděle nedojely na takové cestě; avšak i my jeli druhou polovici z Hluchova na saních.

Já jel na Orel a na Tulu, o nichž nic více povědíti nemohu, než že mají zelené plechové střechy, které na sobě sníh netrpí a velmi hezky sluší městu, když všecko pokryto sněhem. Tula jest přemilé město; této frázi neporozumí nikdo, kdo ruské město neviděl. Krásné dřevěné, z venku malované domy, plno sloupů se zelenými plechovými střechami, ploty malované s rozmanitou řezbou, chrámy poseté věžemi, lid pestrý, plno ekipáží po jednom, dvou, třech a čtyřech koních, a koních bujných, strojných, úprava řemenná překrásná, kterou krom Rusi nikde nevidíte; mezi nimi národ prochází se vážný s dlouhými vousy, v talářích, jako proroci starého zákona; plno krámů a roznašečů zboží po ulicích atd. Rozumí se, že to jenom „gubernský gorod“, neboť obyčejné město jest pouhá veliká ves. Já se do všeho toho a do ruského národu tak zamiloval, že budu dlouhý čas všecko nadmíru chváliti, než se tak dalece zpamatuji, abych mohl holou pravdu povědíti bez ukrášení. Avšak i Vy byste se mnou byl jednoho mínění, neboť tomu, kdo se jenom pořád díval na naše prosaická města, která zasluhují jenom název německý „Wohnmaschinen“, kde jeden dům jako druhý, pouhá zeď, okno, dvéře a trouba dešťová: tomu jest ruské město pravý ráj; zde má skoro každý domek svou zvláštní krásnou, architekturskou formu, a což Moskva! Kdyby bylo možná rozsypat ji „kamenou matičku“ po celé Evropě, ještě by se z ní dostalo každému městu několik krásných stavení. Tu radost, kterou mívám, kdykoli po ulici jeda na domy se dívám, nemohu nijak ve Vás psaním svým vzbuditi.“