Nový epochální výlet pana Broučka, tentokráte do XV. století/XIII
S ulehčenou plecí i myslí chvátal pan Brouček dále. Ale
brzy zabloudil v neznámých ulicích středověké Prahy, takže teprve po dobré hodině šťastně dostihl domu U bílého
zvonu.

Cestou potkával jen málo lidí; patrně byla valná většina
u bran a zdí městských. Také dům Jankův byl jako vymřelý. Ani v průjezdu, ani na paláci nepotkal pan Brouček nikoho a nezaslechl ani známky života. Domšík byl zajisté
mezi bojovníky pražskými a ženské meškaly bezpochyby
také někde u brány nebo na zdi městské, očekávajíce výsledek boje.

Pan domácí pospíšil tedy přes pavlač do komořice. Byla
otevřena; když vešel, spatřil v ní starou Kedrutu, kropící podlahu a postel z nějaké cínové nádobky.

Když ho zočila, stanula chvilku jako přimrazena s největší
hrůzou v obličeji; pak sebou trhla a rychle jako vyplašený
netopýr unikla kolem něho z ložnice.

„Proklatá modlářka — že tu po mně vykrápěla svěcenou
vodou!“ — rozzlobil se pan Brouček.

Ale vtom zalehl sem zvenčí opět mohutný hlahol zvonů
a pobídl pana Broučka — tušícího v něm poslední zvonění
na poplach proti vítěznému snad již nepříteli —, aby si pospíšil s převlékáním.

Rychle tedy svlékl středověký oděv, odhodil konečně s ošklivostí a ulehčením i červenozelené nohavice do kouta
a převlekl se do svých, teď dvojnásob milých šatů moderních, které ležely vycíděny na truhle. Našel vedle nich i své
boty; porouchaná byla náležitě spravena a obě nově podraženy.

S uspokojením obul se do nich, odhodiv dvojbarevné
škorně s nevolí do kouta k nohavicím. Přestěhoval pak ještě své hodinky a ostatní movitosti z kapsáře a středověké
tobolky nazpět do svých poctivých kapes a nakonec zahalil se od hlavy k patě do kloku, aby zakryl svou novověkou úpravu. S posupným výsměchem spočinul při odchodu
jeho zrak na ohromné posadě s truhlíky a stupátkem, zdrtil
přesýpací hodiny ve výklenku pohledem nejhlubšího opovržení a bez nejmenšího žalu, ne-li radostně, rozloučil se s pošmournou komořicí. Tiše plížil se pavlačí a mázhauzem kolem zavřených dveří světnice, u nichž mu přece trochu prudčeji zabušilo srdce při vzpomínce na sličnou Jankovu dceru.
Ač lahodný obraz její příhodami na Špitálském poli a na Vítkově do pozadí byl zatlačen, přece dosud milostně zářil v toužebném jeho nitru. Avšak ani obraz ten nedovedl jej zadržeti
v surovém středověku Rychle sestupoval z mázhauzu
po schodech a bez překážky dostal se z domu.

Poněvadž bylo na náměstí opět více lidí, dal
se z opatrnosti nazad ulicí Týnskou a potom uzoučkou,
pošmournou uličkou příční, která vede vlevo ke Kozí ulici.
Chvátal nedočkavě, kochaje se přeblahým pomyšlením:
dostane-li se skutečně z královského domu podzemní
chodbou nazpět pod Vikárku a do zlatého století devatenáctého! Umínil si také, že nyní v klenotnici krále Václava
každým způsobem všechny své kapsy naplní nejvzácnějšími skvosty…

Minul nějaký pivovar — patrně onen z Domšíkova vypravování nám již povědomý pivovár V pekle —, a vyšed z uličky, namířil již napříč k ulici Hrnčířské, nynější Kozí, aby
se dostal známou postranní brankou do zadní části královského domu U černého orla. Na předsevzetí, že
se zásobí na výpravu do tajné chodby potravinami, zapomněl v nedočkavém spěchu svém docela.

Leč najednou se zarazil. Po celou cestu Týnskou ulicí a příčnou uličkou slyšel jako dříve v komořici hlahol zvonů, však stále
silnější, jako by zvon za zvonem po celé Praze vpadal do toho
hřímavého chorálu; nyní uslyšel také křik, hluk a řinkot z Dlouhé třídy a spatřil, že lidé z náměstí spěchají v tu stranu.

Chtěl rychle přeběhnouti ke Kozí ulici, ale bylo pozdě.
Z Dlouhé třídy vyrazilo několik jezdců, máchajících dlouhými
kopími, na nichž se třepetaly korouhvičky s červeným křížem. Vítězní křižáci!

Pan Brouček seznav, že prchnouti již nemůže, ve smrtelných úzkostech klesl na kolena a zvolal německy: „Milost!
Jsem Němec! Jsem katolík!“

„Zabte Němce papežence!“ vzkřikli jezdcové česky skoro jedněmi ústy a jeden napřáhl kopí po panu domácím.

Ten uskočil a zvolal teď česky: „I pro pána vždyť nejsem
Němec ani katolík! jsem Čech a husita!“

Jezdci v udivení zastavili koně a valný pěší dav ozbrojených i neozbrojených mužů, žen i dětí, který se zatím vyvalil za nimi z Dlouhé třídy jako bouřící pestrá řeka, obklíčil
ubohého se všech stran.

„Proč jsi tedy volal německy, žes Němec a podjednou?“
vzkřikl jeden z jezdců, který se zdál býti vůdcem ostatních.

„Myslel jsem myslel jsem — že jste němečtí křižáci podle
těch korouhviček,“ koktal strachem pan Brouček.

„Haha! Ty jsme ukořistili na Špitálském poli, kde Bůh
právě nám popřál slavného vítězství. Ale ty jsi Němec. Vždyť
ani dobře česky neumíš!“

„Ne ne! Přísahám, že nejsem Němec — byl jsem jen dlouho v cizině — Dosvědčí vám to Domšík — Janek od Zvonu —“

„Janek od Zvonu? Ten položil dnes život svůj za pravdu a vlast, vytrhnuv s námi Staroměstskými v prvních
řadách z brány Poříčské a smrtelně byv raněn v krátkém
boji pod Vítkovou horou. Jsi-li opravdu Čech i husita,
kterakže smíš vysloviti jméno hrdinovo týmiž mrzkými
ústy, kterými pro bídný strach smrti právě jsi zapřel rod
svůj i víru svou?!“

„Skolte lotra! Ubijte zbabělce!“ křičel dav kolem a zuřivě
vrhal se na Broučka. Ten chtěl uprchnouti, ale někdo ze zástupu zachytil jeho klok, jenž prudkým škubnutím s něho
se svezl,a pan domácí stál pojednou před udiveným množstvím ve svém moderním obleku.

Úžas na chvilku zarazil útočníky tu a tam ozval se také
chechtot.

„Hle, hle, co se vyklubalo z nevinného kloku!“ zvolal vůdce. „Chceš-li ještě nyní lháti, že jsi našinec? Spíše zdá mi
se, že patříš k té poběhlé sběři křižácké, žes vyzvědač
Zikmundův!“

„Přísahám, že nejsem vyzvědač! Jsem Čech a Pražan —“

„Ej nuž, jsi-li Pražan, náležíš k soudu našemu. Svažte jej
a veďte na radnici! Kat a skřipec vyzvědí na něm pravdu.“

Pan Brouček, slyše o katu a skřipci, zesínal jako mrtvola. Klesl opět na kolena a v úzkosti hrozné koktal: „Smilování! Nejsem Pražan! — Jsem sice v Praze rodilý, ale
dal jsem se k táborům — jsem cepník hejtmana Chvala sám Žižka vám to potvrdí —“

„Haha, tábor — takový zbabělec!“ — „Ještě si blázny činí
z nás!“ — „Hyběti tobě, křižáku a lotře ohavný!“ — Takové i jiné
výkřiky hněvu zněly vůkol a pan Brouček byl by zle pochodil, kdyby nebyl znova hlas vůdcův ukrotil rozkacené množství: „Ustaňte! Hanebník ten proměnil se sice za malou
chvilku z Němce a katolíka v Čecha a husitu, poté
z Pražana v tábora a kdož ví, več ještě se promění,
i zasluhuje smrti již pro tyto nestoudné, zbabělé lži; avšak
vydává-li se za Chvalova cepníka, odevzdáme ho na soud
táborům.“

„Však prý Žižka právě s Pražany vjíždí Horskou branou
do města,“ zvolal někdo z lidí, kteří sem přichvátali z náměstí Staroměstského.

Pan Brouček byl tedy jen svázán a vlečen i strkán na náměstí.

Tam hrnuly se také již z Celetné ulice a odjinud pestré
davy, živě rozmlouvajíce, druh druhu nové podrobnosti skončené bitvy vypravujíce, mnozí hlasitě plesajíce nebo písně
vítězné prozpěvujíce. Bylo viděti starce na zemi klečící
a ruce s horoucím díků činěním k nebi spínající. Panny přinášely zelené ratolesti a čerstvé kvítí, jež přijíždějícím
a přicházejícím bojovníkům v cestu metaly nebo na přílbice
a čapky připínal. Na všech obličejích zářila nesmírná radost a v četných očích třpytily se slzy blaha. Samo slunce,
ač již k západu se klonící, zdálo se, jako by svítilo svátečním, radostným jasem, v němž i domy zářily jak v blaženém
usmívání. Všecko město rozléhalo se plesem, do něhož
zvony se všech věží pražských mísily hřímavou, jásavou
svoji hymnu.

Ozbrojenci s nešťastným Broučkem stanuli na rohu Celetné ulice, kde kupilo se lidu nejvíce. Na vysokém patníku, jenž měl podobu ohromné, nestvůrné hlavy, stál tam
nějaký účastník nebo svědek celé bitvy a právě líčil naslouchajícím davům daleko zvučným, radostně pohnutým hlasem šťastný obrat její.

Ubohý pan Brouček ve svých úzkostech smrtelných neměl bohužel smyslu pro jeho řeč, a proto uvádím zde stručně jen to, co nám o slavné bitvě boží na hoře Vítkově historie zaznamenala.

Jak víme, podobalo se tam již zle k porážce; ale bystrý
vojevůdce včas přispěl hajitelům ohroženého srubu
na pomoc a vyslal část svého lidu vinicemi po stráni polední, aby vpadli do boku nepřátelského vojska
na hřebenu hory. Ti vyřítili se nenadále od jihu i od východu na Míšňany, kteří pro úzkost horského hřebenu
a příkrost stráně ani s koňmi svými se otáčeti, ani na pěší
útočníky rozjeti se nemohli a tlačeni jsou k vysokému srázu půlnočnímu. Nemohouce odolati strašlivému hromobití táborských cepů, jezdec za jezdcem i s koňmi káceli
se do hlubiny, v pádu vazy a údy sobě lámajíce. Také ti
nepřátelé, kteří s ořů byli sesedli a na srub doráželi, nemohouce couvati pro nával zadnějších a ustavičně zasypáváni kameny a deštěm šípů se srubu, dílem do propasti
jsou sráženi, dílem v zoufalém útěku sami dolů se vrhali
a většinou s rozbitými hlavami nebo roztříštěnými údy
na balvanech nebo úpatí vysokého srázu ležeti zůstávali;
z těch konečně, kteří zbyli na hoře, boje se vzdávajíce
na zem sedali a toliko štíty proti kamenům a střelám
se srubu pršícím se chránili, jiní marně se bránili proti rozlíceným cepníkům, jejichž pádná zbraň se strašlivým svistem a hukotem jako smrtící železné hromobití na hlavy
jejich dopadala.

Křižácké vojsko dole na Špitálském poli, vidouc úžasnou tu metelici táborských cepů na hřebenu hory, vidouc
obrněnce a koně s vysokého srázu střemhlav se kotící
a jiné po mírnějším svahu v šíleném úprku dolů prchající,
vidouc netušenou tu krvavou porážku Míšňanů na vrchu,
bylo zachváceno náhlým zděšením, a když vtom
i bojechtivé zástupy Pražanů a selských jejich spojenců,
vytrhnuvše již před šťastným obratem boje na Vítkově
z bran Horské a Poříčské, hrozivě do boku jeho zaměřily,
majíce v čele nadšeného bledého kněze, nad jehož hlavou veliký paprskový kotouč s velebnou svátostí třepetavě
se blýskal v záři sluneční jako světlý zjev nadpozemský
a jehož hlasnou modlitbu provázel zvuk zvonce, jímž kadeřavé pachole, komží oděné, před svátostí potřásalo: tu
pohnulo se pojednou vojsko Němců a Uhrů jako mračno
ohromné, do něhož náhlý uragan zabouřil, a v divokém
zmatku dalo se valem na útěk. V úplném nepořádku a šíleném chvatu uhánělo nazpět k řece a vrhalo se o překot
do jejích vln. S hromovým „Hr, Tábor!“ hnali se táboři s vrchu
za nimi, s bouřlivým „Hr, Hus! Hr, Praha!“ vpadli jim Pražané v bok, v divé chumelenici valila se spousta prchajících
a stíhajících k Vltavě, jezdci s pěšími v těsných chomáčích,
okované cepy lítaly vzduchem, v oblacích vydupaného
prachu blýskala se ostří sudlic, ohromný lomoz, řehtot,
křik, ston a jásot naplňoval širé prostranství pod Vítkovou horou, a také řeka rozbouřila se v celé šířce přívalem jezdců, brodících se v úprku a zmatku na druhou stranu. Množství mrtvých křižáků pokrývalo krvavé pole Špitálské a nemalá jich část utonula také ve vlnách vltavských.

A na takový obraz musel hleděti s protějšího břehu král Zikmund, týž pyšný a prchlivý král, který před chvílí krutou radostí
již napřed mnul sobě ruce, pevně jsa přesvědčen, že ohromnou svojí přesilou rázem zlomí vzdor smělého národa a rozšlápne hlavu nenáviděného kacířstva. Za hodinu jaká změna! Nyní rval sobě zoufale bradu, třásl se hněvem, lítostí a hanbou, vida tuto neslýchanou, potupnou porážku svého valného, vybraného, dobře oděného voje v boji proti takové menšině prostých venkovanů, ozbrojených jen cepy a jinou podobnou, z nouze pořízenou zbrojí. Ohromné vojsko, sebrané
s požehnáním papežským ze všech národů a zemí křesťanstva, muselo se dívati na ten hanebný útěk svého nejlepšího
oddílu a poslouchati vítězný jásot té hrstky kacířských sedláků a měšťanů!

Tak asi líčil řečník na patníku průběh nedávného boje a zakončil své vypravování nadšeným zvoláním: „Veleben budiž Hospodin za slavné vítězství, kteréhož dopřáti ráčil hrstce lidu svého nad ohromným množstvím zpupných nepřátel!“

„Vzdali jsme Bohu díky již na bojišti samém, pokleknuvše
tam na krvavé zemi a prozpěvujíce hlučný chvalozpěv,“ ozval
se někdo z davů nově přišlých. „Ale čest a chvála náleží
také Žižkovi, kterýž svým udatenstvím a vtipem boj na hoře
Vítkově k nenadálému vítězství obrátil. Bratři, jmenujme
ode dneška horu tuto horou Žižkovou pro věčnou památku slavné jeho bitvy!“

„Tak! Tak!“ přizvukovalo bouřlivě množství. „Čest a chvála bratru Žižkovi!“

Vtom přihrnul se ulicí Celetnou nový, valný příboj lidu
a vítězný jásot jeho přehlušil hlasy davu před nárožím nakupeného. Zvolna bral se tudy k náměstí hlavní voj Pražanů s částí vojska táborského a samým Žižkou, vítáni
a provázeni zástupy starců, žen, dětí a jiných obyvatelů
pražských. Průvod ten uprostřed malebných středověkých
domů poskytoval obraz neobyčejně pestrý, mocného ruchu plný, vpravdě úchvatný.

Vpředu vyšlapoval si hrdě zástup osmahlých hochů táborských se svými ručními praky a k nim družilo
se množství dítek městských, nesoucích v ruce zelené ratolesti, namnoze i malými mečíky a oštípky máchajících.
Očka drobného předvoje jiskřila se pýchou a veselím
a svěží, jasné hlásky horlivě prozpěvovaly neumělou sice,
ale z vroucího citu vyplynulou píseň, kterou táborský kněz
Čapek v radostném zanícení hned na bojišti na oslavu vítězství, složil. Nyní kráčel sám v čele dítek a předzpěvoval
jim svoji skladbu:

Dietky, Bohu zpievajmy,
jemu čest, chválu vzdávajmy
i s starými,
neb Němce, Míšněny,
Uhry, Šváby, také Rakušeny,
poběhlé Čechy
zarmútil, zastrašil i rozehnal ot dietek malých
mnoho sem, mnoho tam k utěšení svých milých stálých.
Milý otče! Přijmiž chválu ot Čechóv věrných!

Za dětmi kráčela velebná postava onoho pražského kněze, který bojovníky městské do bitvy vedl; v rukou držel
dosud na tenké, vysoké žerdi blýštivou svátost a před ním
bral se zvonící žáček.

Za knězem pak jel na bujném bělouši jednooký vůdce
táborů, pod korouhví s kalichem, kterou nad ním nesl jeden bratr, následován valným davem bojovníků táborských
i pražských.

Hrůzný a zároveň unášející byl pohled na ten zvláštní průvod, na tu pestrou směs rozmanitých odění a rouch dosud
prachem pokrytých a krví potřísněných, na ty tváře nadšené
a vítězným jasem zářící, na tu spoustu zkrvavených sudlic
a cepů, ježících se a trčících nad vlnami té bouřlivé živé řeky,
z níž se ozývaly řinčivé zvuky zbraní, hřmot kročejů, dusot koní,
zpěv a plesné pokřiky, splývajíce s mohutným hlaholem
pražských zvonů v jedinou velkolepou hymnu radosti
a slávy.

Středem nejhlučnější oslavy byl arci bratr Žižka. Dívky
házely čerstvé kvítí před jeho koně, matky zdvihaly vysoko
své dítky, ukazujíce jim božího hrdinu, starci vznášeli k němu
s žehnáním ruce, jásot a chvála odevšad burácely mu vstříc.

Právě nablízku zástupu, v němž jedva držel se na nohou nejnešťastnější, bezděčný účastník této slavnosti, náš ubohý
spoutaný Brouček, zastavil Žižka na chvíli svého koně
a zvolal po svém prostém, jadrném způsobu povznešeným,
zvučným hlasem, z něhož se ozývala síla ryzího, hlubokého zápalu a vroucí, upřímná zbožnost: „Milí bratří! Nechvaltež mne, ale chvalte Toho, jehož jsme všichni pouhými nehodnými nástroji. Milostivý Bůh povalil slabou rukou naší
nepřátele své i naše, protivníky pravdy svaté a našeho jazyka českého i slovenského. Pán všemohoucí, svatá naše
záštita, porazil a zetřel mrzkou pýchu jejich. Jemu buď proto
čest a chvála na věky věkův, amen!“

„Amen! Amen!“ zaburácelo kolem jako jedněmi ústy.

Tu padl zrak Žižkův na spoutaného Broučka.

„Jakého tu máte zajatce?“ tázal se.

„Jali jsme ho v městě,“ oznamoval vůdce jezdců, „an volal, že jest Němec papeženec. Omlouval se, že tak volal
ze strachu, maje nás podle ukořistěných korouhviček
s křížem za německé křižáky. Jistil pak, že jest Čech
a husita, zprvu vydávaje se za Pražana, ale když jsme ho
chtěli vésti na radnici, pravil zase, že náleží mezi tábory.
Protož vedeme jej k tobě, abys nad ním soudil sám.“

Jedno oko táborského vůdce pronikavě spočinulo na zajatci, žíla na čele Žižkově naběhla a mohutný jeho hlas zahřměl: „Ha, nepoznal jsem ho dříve v pitvorném tom přestrojení! Pohleď, bratře Chvale, není-li to zrádce ten ošemetný, kterého jsme včera po boji na Špitálském poli mezi
sebe přijali a který dnes, ve chvíli nejtěžší s hory Vítkovy
zbaběle utekl?“

„Věru, že jest!“ vzkřikl Chval z Machovic, jedoucí v průvodu za Žižkou. „Ani já nepoznal jsem ho dříve v té dvorné
mumraji. Padouch ten včera nestoudnými lžemi mne a kněze Korandu zaslepil, že jsme ho mezi bratry přijali. Bájilť
drze, že na Špitálském s Pražany statečně bojoval a že
po mnohých letech z ciziny se vrací, aby rodákům pomáhal v těžkém zápasu. Dnes mužnost svou na hoře Vítkově
skutkem nejlépe dokázal, a kdokoli jen v tuto chvíli naň
pohlédne, pozná ihned, jaký jest hrdina! Haha!“

Zraky všeho množství spočívaly s opovržením, úžasem
a hněvem na zajatci přepodivně oblečeném kterýž neměl
v okamžiku tom opravdu ani špetky bohatýrského vzezření.
Byl bledý jako křída a třásl se na celém těle jako osikový
list.

Vtom prodral se zástupem zavalitý vousatý venkovan v režné haleně a hrubém slaměném klobouku, s pokrvácenou
těžkou palicí v ruce.

„K táborům že se přidal nešlechetník ten po boji včerejším?“ křičel venkovan, v němž asi čtenář poznal Žatečana
Vacka Bradatého. „Slyšte: Malou chvíli před bojem tím,
přišed jako host Janka od Zvonu do krčmy mezi nás, když
jsme se tu o kněžské plachty svadili a potkli, ornátů horlivě se zastával a táborům beranů spílal, že bych byl málem
tuto pohanu palicí svou na něm ztrestal.“

„A nám hned po boji pravil, že ornáty zamítá a proto
od Pražanů ustupuje,“ zvolal hejtman Chval v největší nevoli.

„Nevěřím, by Praha mohla zroditi takovou ohavu!“ ozval
se z davu Vojta od Pávů jako nový svědek proti Broučkovi. „V hrdlo zajisté lhal, namluviv nebožci Jankovi od Zvonu,
že jest Pražan rodilý a že z ciziny domů se vrací. Jistě cizák jest nebo poběhlík bez domova, který lstivě vloudil
se do Prahy a do táboru Žižkova, aby tu špehérské služby
konal Zikmundovi.“

„Zabte lotra!“ zaburácelo vůkol rozlíceným lidem.

„Přísahám — přísahám — že nejsem špehoun — Kdyby tu
byl jen Domšík! Čech a Pražan — Milost — milost!“ úpěl pan
Brouček, padaje na kolena a jektaje zuby.

„Buď kdo buď, smrti nejohavnější jsi hoden, zbabělče
a pokrytče ničemný!“ rozhodl Žižka. „A jsi-li vpravdě Čech,
tím spíše musí tě vyhladiti spravedlivý hněv rodáků, jimž
pro hanbu jen žiješ a potupu. Hned po prvé vida tebe, soudil
jsem, že sloužíš více břichu svému nežli Bohu, ale nyní poznávám, že nemáš Boha žádného, že nic není tobě svato
a draho kromě mrzkého prospěchu bídného těla tvého, pro
kterýž hotov jsi každému po libosti zapříti Boha, pravdu,
bratry, matku, rod a jazyk svůj. Budiž vyhlazen s této země,
kteréž jsi ohavou a poskvrnou!“

„Smilování!“ sténal pan domácí, šoupaje se po kolenou,
a pak náhle v zoufalém odhodlání zakoktal: „Proboha — slyšte — přátelé — — Vždyť ani nepatřím — do vašeho věku — vždyť
jsem se narodil v devatenáctém století — jsem váš prapravnuk a jenom zázrakem nepochopitelným dostal jsem
se mezi vás — do daleké minulosti!“

Překvapené davy pohlížely naň chvíli v němém ustrnutí.

Konečně promluvil Žižka: „Ha, babský strach pomátl tvůj
rozum. Šílená jest myšlenka, že by člověk dalekých příštích věků přišel mezi dávné předky své, a kdyby se i mohl
státi neslýchaný ten div, — toho bohdá nikdy nebude, abychom takové měli potomky!“

Máchl prudce rukou nad odsouzencem a pobídl znovu
bělouše k jízdě.

„Upalte ho!“ dodal hněvivý Chval a jel dále za Žižkou
s ostatním průvodem.

„Upálíme ho!“ vzkřikl zuřivý dav a shrnul se na ubohou,
nevinnou oběť.

„Slitujte se! Smilujte se!“ žebronil úpěnlivě pan Brouček.

„Pro zbabělce a zrádce nemáme smilování!“ zvolal tvrdě
Vacek Bradatý. „Marně skuhráš o bídný život svůj, jehož
bohem jediným byl zajisté břich a svatyní plný sud.“

„Tak-li tomu, budiž sud i rakví jeho!“ navrhoval někdo z davu.

„Dobře díš! Upalme ho v sudě!“ přisvědčovalo bouřlivě
množství a —

Péro klesá mi z ruky. Zdráhá se dokresliti příšerný výjev. Ale povinnost spisovatelská velí, abych provodil svého hrdinu až do strašného konce středověkých jeho dobrodružství a doplnil tou šerednou črtou svůj věrný obraz
dávné doby, v níž ku skvělým zářím družily se tím temnější stíny.

Útlocitné čtenářce však radím, aby přeskočila konec této
kapitoly; vždyť asi již dosavadní útrapy dobrého pana Broučka vyloudily nejednou vláhu soustrasti na její řasy. Jenom
čtenář pevnějších nervů sleduj mne i při smutném posledním úkolu a měj přitom na paměti, že tehdejší doba nebyla
tak uhlazená a choulostivá jako náš osvícený věk, v němž
sice statisícové umírají v mukách na bojišti, ale kat představuje se odsouzenci v rukavičkách. Ani v krvavých románech nesetkáváme se již s exekucemi toho druhu, jaká vykonána byla dne 14. července 1420 v Praze na panu
Broučkovi a dne 21. srpna 1421 v Roudnici stejným způsobem na smělém novotáři Martinu Houskovi či Loquisovi a jeho tovaryši knězi Prokopovi.

Ostatně mohu následující děj naznačiti jen v několika hlavních, příšerných rysech. Pan domácí připomíná si tuto katastrofu jen mlhavě jako nejstrašnější sen svého života;
úzkosti smrtelné kalily mu smysly, že jen kuse a nejasně
vnímal všechny okolnosti strašného děje.

Polomrtev byl dovlečen za křiku a lání davu ku pranýři
na Staroměstském náměstí — lid snesl tam za chvilku hromadu polen a slámy — pračata přivalila veliký sud zaslechl
ještě jako v mrákotách, že vyvalili sud ten z Pekla (pivovar
ten byl nyní hoden svého jména!), ozval se praskot dřev,
vyšlehly rudé plameny a příšerně ozářily strakatý středověk, dav, jímž se prodrala hrbatá ohyzdná babice, čímsi
nad hlavou máchajíc a zlobně spílajíc: „Dobře tak! Upalte
zlého čarodějníka! Hle, tuto vrhám k němu na hranici pekelnou krabičku s kouzelnými slovy a ďábelské koření,
kterým začaroval náš dům, že stal se příbytkem neštěstí.
Jdi k satanu, ohavný kouzelníku, jemuž jsi zapsal černou
duši svou.“ — Nato podnikl pan Brouček ještě poslední
marný zápas s lítými katany, kteří ho svázaného vstrčili
do sudu — naposled zdálo se mu, že zahlédl v otevřeném
okně domu Domšíkova smutnou tvář spanilé Kunky, pak
objala jej tma, zabušily palice, vrážející nad ním víko
v otvor sudu, sud začal se s ním valiti blíže k praskajícímu ohni.

Mrákoty obestřely jeho mysl a jen jako vzdálená hvězda
zamihla se těmi chmůrami ještě líbezná představa Domšíkovy dcery; zakalený duch upjal se k ní bláhově jako k poslednímu zásvitu naděje a z prsou vydral se chroptivý, zoufalý hlas: „Kunko! Kunko!“

pl:Wycieczki pana Brouczka/Tom II/XIII