Básně z roku 1865, svazek I./VI. (znělky)
Umíral jsem — tak se mi to zdálo,
kam jsem zřel, byl samoten jsem všude,
tiše chladly krve proudy rudé,
srdce mé se zachvělo a stálo. —

Aj, což duší drahých mám tak málo?
což mi v smrti za útěchu zbude? —
Ale jedné nikdy nezabude,
jejíž oko krásně druhdy plálo! —

V paprsku, jenž vnikal do mé síně,
náhle zřel jsem sivých očí zář,
očí Tvých to, v jejíž ondy klíně
uslzenou ukrýval jsem tvář,
v jejichž bílých křídel milém stíně
klesal jsem jak hříšník před oltář.