V přírodě/LXXXVI.
Myšlénka krásná zaťuká-li,
ó, spěš a duši zotvírej;
tať nikdy nepřichází sama,
to za ní táhne velký rej.

To jak ta první lašťovička,
když kolem okna mihne se,
ta jde se ptát jen domku tvého,
zda k němu jaro vejde se.

Zda dost je místa pod tvou římsou:
že s písničkami přiletí,
že mladou zemi květným rouchem
a vzduch ti jasnem posvětí.

Myšlénka krásná! Když jí duše
jen malý koutek dopřeje —
ó, přijde jich pak celé jaro,
že svět se v tobě ohřeje.