Máchovské variace/V
V svém plášti rudě podšitém
jak kat vlastního klidu běží
po sadu sluncem zalitém
za láskou, chodec za protěží,

šílenec snu, jenž vyjevil
mu závrať náměsíčníkovu,
flétnista, jenž zřel tance víl
a v bdění přehrává je znovu.

A slunce kouzla zrazuje,
vdechnutá tmou v tvář milenčinu.
Po světle plovouc, v prázdnu je
a prázdnem zrazuje svou vinu

básníkovi, jenž rozžárlil
se nad úsměvem, nad květinou
a nad očekáváním chvil,
jež vraždí, zní a zní a hynou.