Vrak v moři
Dřív koráb nádherný, jenž křížil na vodách
a pyšně dmul své bílé plachty na stožárech,
jenž v moři neznámých plul bájných končinách,
ve vodách bílých medvědů a tropů žárech,

mohutný kolos dřív, jenž v bouři vzteklých vln
nes' vždycky vítězně svůj pancéř ocelový —
dnes bídný vrak, jenž na dně v moři pochován,
v těch pustých hloubkách, kde jen lačný žralok loví.

Jak cáry provazů a plachet strhaných,
spleť mořských řas nehybně s rahen jeho splývá,
v boku mu zeje černá rána příšerná
a v nitru jeho polyp obrovský se skrývá.

Kýl v písku vrytý má a zohýbaný šroub
bezvládně ve tmách do mrtvčho prázdna trčí,
vod nehybných klid velký na všem leží tu
a věčná noc tu nekonečných hlubin mlčí…

A tenkrát jen, když bouře zuří nahoře
a v hromů rachot ječí zhoubné vlnobití,
v kajutě kdosi modrč světlo rozžehá.
A z oken vraku ve tmách dlouhé pruhy sviti

do zelenavých vod; kde na skal útesech
korály nádherné a perleť lastur září,
a po hnědém kde písku mezi trsy hub
z děr tmavých líně lezou krabi samotáři.

V těch nocech hrůzy bloudí stíny v kajutách
a dlouho při světle pak, ruce spjaty, prodlí.
To stíny v moři utonulých plavců jsou,
jež za ty, kteří v bouři zápasí, se modlí.

Poezie