Jak se co dělá/Ve zkušebním sále
Nyní nastává další stadium: aranžovací zkoušky ve zkušebním sále.

“Tadyhle jsou dveře,” ukazuje režisér v prázdném prostoru, “a tenhle věšák jsou druhé dveře. Tahle židle je pohovka, a tahle židle je okno. Tady ten stůl je piano, a tady, co není nic, je stůl. Tak. Milostpaní přijde dveřmi vlevo a postaví se u stolu. Dobře. A teď přijde druhými dveřmi Jiří Daneš. Sakra, kde zas je pan X?”

“Zkouší na jevišti,” oznamují dva hlasy.

“Tak budu markýrovat Daneše…” vzdychne režisér a vběhne imaginárními dveřmi. “Kláro, stalo se mi něco nečekaného. Milostpaní, jděte mně tři kroky naproti a dělejte trochu překvapenou! Kláro, stalo se mi něco nečekaného. Potom se přehraje Daneš k oknu – Prosím vás, neseďte mi na té židli, vždyť je to okno! Tak ještě jednou, milostpaní. Vy vejdete zleva a Daneš proti vám. Kláro, stalo se mi něco nečekaného.”

“Nikoliv, otče,” čte Klára ze své role, “neviděla jsem ho od rána.”

Režisér ztuhne: “Co to čtete?”

“První akt, druhá stránka,” vysvětluje Klára pokojně.

“Ale tak to tam není,” křičí režisér a vytrhne jí roli. “Kdepak to máte? Nikoliv, otce… To přece… Ale milostpaní, vy jste si přinesla jiný kus!”

“Mně to včera poslali,” povídá milostivá klidně.

“Tak si vemte zatím inspicientovu knihu a dávejte pozor. Já přijdu zprava – –”

“Kláro, stalo se mi něco nečekaného,” spustí milostpaní.

“Ale to není vaše,” zoufá si režisér. “Přece vy jste Klára, a ne já!”

“Já myslila, že to je monolog,” namítá milostpaní.

“Není. Já přijdu a řeknu: Kláro, stalo se mi něco nečekaného. Tak pozor! Kláro, stalo se mi něco nečekaného.”

“Jaké budu mít vlasy?” táže se milostpaní.

“Žádné! Tak ještě jednou: Kláro, stalo se mi něco nečekaného.”

“Do-se-li pviholile,” slabikuje Klára.

“Cože?”

“Já na to nevidím,” hlásí Klára.

“Ježíši Kriste,” úpí režisér. “Máte tam: Co se ti přihodilo? Čtěte to pořádně!”

Klára bere za svědky celý soubor, že to v oklepku vypadá jako “do se li pviholile”. Když je fakt dostatečně prokázán, vřítí se režisér popáté imaginárními dveřmi, horečně sípaje: “Kláro, stalo se mi něco nečekaného.”

Přítomný autor s ustrnutím shledává v této větě všechnu topornost a nesmyslnost světa. Nikdy, snad nikdy už se tento chaos nerozplete; nikdy se svět nevzpamatuje z faktu, že se stalo něco nečekaného; nikdy se nedojde dále…

“Vejde Katuše,” hlásí režisér.

“Mhm,” ozve se z pozadí, kde Katuše zatím současně pohlcuje párek, tančí paso doble a žvaní. Bum! dvě židle letí na zem, Katuše stojí prostřed sálu a drží si koleno. “Katuše vešla,” povídá. “Ježíš, to jsem si dala!”

“Musíte vejít zleva, slečno,” vrací ji režisér.

“Když nemůžu,” běduje Katuše. “Já jsem si rozbila nohu.”

“Tak pozor,” křičí režisér, “vstupuje Gustav Včelák.”

Gustav Včelák se dívá na hodinky. “Musím teď jít zkoušet na jeviště,” povídá mrazivě. “Čekal jsem tu zbytečně celou hodinu. Maúcta.”

Autor má pocit, že tím snad je vinen on. Zatím se ukáže, že za nepřítomnosti Jiřího Daneše a Gustava Včeláka není možno aranžovat ani jediný dialog krom začátku třetího aktu:

Služka: “Pan Včelák, milostpaní.”

Klára: “Ať vejde!”

Tuto scénu opakuje režisér sedmkrát, načež mu nezbývá než aranžovací zkoušku rozpustit. Autor se vrací domů v smrtelném děsu, že takhle se jeho kus nenastuduje ani za sedm let.

Fejetony