Don Quijote de la Mancha/Díl druhý/Kapitola padesátá první
Druhého dne po noci, které vladař prohlídku konal a kterou postolí probděl zabrán jsa do přemyšlování o tváři, svěžesti a slíčnosti přestrojené dívky, zanášel se dvornosta za zbytku té noční doby sepisováním pro vrchnost všeho toho, co Sancho byl činil a mluvil, pln jsa obdivu jak činův tak řečí jeho, ježto slova i počínání jeho smíšena byla se stopami moudrosti i hlouposti. Konečně pan vladař vstal, a dle nařízení doktora Pedra Recia dali mu k snídaní trochu ovocného lektvaru a čtyři loky čerstvé vody, zač by Sancho rád byl kus chleba a hrozen vína vzal. Vida ale, že tu těžko proti proudu plouti, odevzal se tomu s velikým zármutkem duše a odporem žaludka, když mu Pedro Recio byl namluvil, že skrovné a lehké pokrmy bystří ducha, jakož prý ho nejvíce potřebují osoby, jimž hodnosti a těžké úřady uloženy jsou, pročež že se mají opatřiti nejen silami tělesnými, nébrž i duševními. Přese všecko to rozumování měl Sancho hlad a sice takový, že v duchu proklínal vladařství a toho, kdo mu je byl udělil. Avšak při všem hladu a lektvaru svém pustil se téhož dne do vyřizování soudu, a co prvního se mu vyskytlo, byla otázka, kterou k němu činil jakýsi cizinec u přítomnosti dvornosty a ostatní družiny.

Milostivý pane, vece, hluboká řeka rozděluje hranice téhož panství na dvé — račte dobře poslouchat, neboť věc jest důležitá a poněkud nesnadná; pravím tedy, že přes tu řeku jde most, na jehož konci nachází se šibenice a dům na způsob soudnice, v níž obyčejně byli čtyři soudcové, úřadující dle zákona daného od pána té řeky, toho mostu a toho panství. Zákon ten zněl: Jde-li někdo přes tento most z jednoho konce na druhý, přísahej především odkud a kam jde. Složí-li přísahu pravdivou, budiž přes most puštěn; křivou-li, budiž za to na šibenici oběšen, aniž by se mu čehož prominulo. Znajíce ten zákon a tu přísnou výminku chodili mnozí přes most a zároveň tím, že přísahali, přicházela pravda jejich vyřčení na jevo, a soudcové nechali jim volnou cestu. Stalo se ale, když jistého člověka na přísahu vzali, že člověk ten přísahal a k vykonané přísaze se odvolávaje pravil, že jde umřít na šibenici tam stojící; jiného že nezamýšlí. Soudcové uvažovali přísahu a rozumovali takto: Necháme-li tomu člověku volnou cestu, složil křivou přísahu a musí dle zákona umříti; oběsíme-li ho, když byl přísahal, že jde umřít na té šibenici, musí být dle téhož zákona puštěn, poněvadž pravdu mluvil. Vznáší se tedy k Vaší Msti otázka, co mají soudcové s tím člověkem činiti jsouce doposud nerozhodnuti a v nesnázi? Zvěděvše o ostrovtipu a hlubokém rozumu Vaší Msti vyslali mne prosit Vás, byste jim ráčil podati své mínění v tomto zapleteném a pochybném případu.

Věru, odpověděl Sancho, ti páni soudcové, kteří vás sem poslali, mohli si tu výpravu uspořit, poněvadž jsem člověk, který má více tupého než ostrého vtipu, nic však méně opakujte mi věc ještě jednou, abych tomu porozuměl; může být, že to navlas trefím. Tázaný opět a opět vykládal, co prvé byl řekl, a Sancho takto soudil: Dle mého zdání rozhodnu věc velmi snadně a sice takto: Člověk přísahá, že jde umřít na šibenici, a umře-li na ní, mluvil pravdu, i má dle daného zákona býti puštěn přes most; nebude-li pověšen, přísahal křivě a dle téhož zákona zasluhuje, aby ho oběsili? — Ano, pane vladaři, vece posel, co se týká podstaty a pochopení věci, není se už nač ptáti ani o čem pochybovati. — Pravím tedy ihned, vece Sancho, že člověk, pokud mluvil pravdu, má býti puštěn, a pokud lhal, má být oběšen, tím způsobem naplněna bude do slova výminka volného průchodu. — Pak ale, pane vladaři, namítal tazatel, bude zapotřebí člověka na dvě částky rozděliti, lživou a pravdomluvnou, a bude-li rozdělen, sejde se světa násilnou smrtí a tím se nedosáhne toho, čeho zákon vyžaduje, kdežto jest věcí nutnou, aby rozsudek se zákonem se shodoval. — Poslechněte, příteli, jal se Sancho slova: Buďto jsem hlupák, aneb zasluhuje jmenovaný pocestný stejnou měrou smrt i život a volný průchod přes most, ježto s jedné strany lež ho zatracuje, s druhé pravda osvobozuje; je-li tomu tak, jako že jest, jsem toho mínění, abyste řekli pánům, kteří vás ke mně vypravili, že ho mají pustiti, poněvadž jest na vlas tolik důvodů k usmrcení jako k propuštění jeho; větší chvály zajisté zasluhuje činiti dobře než zle, a to bych jim potvrdil svým podpisem, kdybych uměl psát. U věci té nemluvil jsem ze své hlavy, alebrž přišlo mi na paměť pravidlo, které mimo jiná udělil mi pán můj, D. Quijote, tu noc před vladařstvím na tomto ostrově, a pravidlo to zní, je-li právo pochybné, abych klonil se k milosrdnosti a jí se držel. Jest to řízením božím, že mi v tomto okamžiku napadlo, hodí se zajisté k tomu případu, jakoby pro něj bylo děláno. — Ano, dosvědčil dvornosta, a mám za to, že sám Lykurg, jenž zákony dal Lacedémonským, nemohl by lepší výrok učiniti, než jej učinil velký Panza. S tím nechť se dnešní úřadování skončí a já dám nařízení, aby pan vladař naobědoval se docela podle své chuti. — To si přeju, zvolal Sancho, a tak se sluší, nechť mi dají jíst, a pak ať se sypou spory a pochybnosti na mne jako déšť, já je v povětří rozeženu.

Dvornosta dostál slovu, jakoby ho svědomí tížilo, že hlady nechává pojiti tak moudrého vladaře; mimo to ale chtěl s ním konec učiniti této noci, až by vykonal poslední žert, jenž mu byl uložen.

Když se byl Sancho téhož dne proti pravidlům a zásadám doktora z Vystrnadova naobědoval, vstoupil při pospasech rychlý i i posel do síně nesa list D. Quijota k vladaři. Sekretář dostal od něho rozkaz, aby jej pro sebe přečetl a nevyskytne-li se v něm něco tajného, aby jej četl na hlas. Učinil tak, a když jej byl přeběhl, vece: Může se číst na hlas, neboť co pan D. Quijote píše Vaší Msti, zasluhuje, aby tištěno bylo zlatými písmeny; obsah jest tento:

Sancho vyslechl s velikou pozorností list, jenž vychvalován a jmín byl za moudrý ode všech přítomných, načež vladař ihned od stolu vstal a zavřel se s tajemníkem ve své komnatě maje úmysl bez průtahu odpověděti svému pánovi D. Quijotovi. Pročež přikázal sekretáři, aby bez přídavku a ujmy psal, co mu říkati bude. A tak se stalo. List s odpovědí zněl takto:

Tajemník zapečetil list a vypravil ihned rychlého posla, načež se podváděči Sanchovi mezi sebou radili, jakým způsobem by ho vladařství sprostili. Téhož večera dával Sancho rozličná nařízení strany řádné správy v okresu svém, jejž za ostrov považoval, a ustanovil, že nemá býti v státu jeho překupníků věcí potravních a že do něho může býti víno dováženo odkudkoli, ustanoví-li se mu cena podle uznání, dobroty a pověsti; kdoby je vodou zředil aneb jiné jméno mu dal, měl býti na hrdle potrestán. Dále ustanovil cenu všeho druhu obuvi, zvláště střevícům, ježto mu přes příliš drahé býti se viděly; vytknul platy pro služebnictvo, jež plným cvalem hnalo se za svým prospěchem; uložil nejpřísnější tresty na zpívání oplzlých a necudných písní, buďsi ve dne aneb v noci; zakázal, aby žádný slepec nezpíval verše o zázracích, leč by podal nezvratných důkazů, že jsou pravdivé, neboť měl za to, že většina slepých zpívá své smyšlénky na ujmu pravých zázraků; zavedl a zvolil dozorce chudých, ne aby je stíhali, alebrž aby se přesvědčili, jsou-li chudi, poněvadž pod pláštěm přetvářeného nedůstatku a nepravého nuzáctví potulují se řemeslní zločinci a ožralí neduživci. Zkrátka, ustanovil tak dobrých věcí, že podnes jich v tom místě šetří zovouce je: Řádové velikého vladaře Sancha Panzy.

en:Don Quixote/Volume 2/Chapter LI
es:Don Quijote, Segunda Parte: Capítulo LI
fr:L’Ingénieux Hidalgo Don Quichotte de la Manche/Deuxième partie/Chapitre LI
pt:Dom Quixote/II/LI