Obrázky z Holandska/Po různých cestách
Nic platno, chceš-li poznat kraj, musíš vystoupit z vlaku a ubírat se pěšourem, po kole, autem, autobusem, lodí nebo koloběžkou; neboť koleje protínají krajinu řezem tak říkajíc chirurgickým, kdežto silnice a řeky ji prostupují organicky, cestami, kterými se po staletí ubíral život. Vidíš z vlaku krajinu jednotvárnou a bez kouzla; rozběhni se po ní jinými cestami, a objevíš v ní stromy, lidi, vesnice, kus dějin a dokonce i duši kraje.

Pokud však putuješ po zemi nizozemské, hleď, abys neměl tuze naspěch; neboť co chvíli ti zvednou před nosem most, aby mohla proplout loď s nákladem salátu nebo másla a aby ti genius loci mohl šeptat: „Času dost, času dost; já už tu jsem, člověče, nějakých šest set let.“

Poldery holandské, jaká škoda, že jsem propásl dobu tulipánů a narcisů a tacet a celé té krásy políček holandských; už jsem viděl jen vykopávat cibulky, jako u nás se kopou brambory; ale viděl jsem aspoň kosatce v květu a pole delfinií, strychy zlatých lilií, měřice růží, hektary letniček, lány školek a záhonů a pařenišť; viděl jsem celé krajiny pod sklem, kilometry skleníků, velkovýrobu flóry, industrii květin, bez konce továrny na vegetaci; vagóny květin, lodní náklady květin, letadla s květinami upalující do Anglie. A v lidských příbytcích okna přetékající květinami, na každém stolku kytice, na každém rohu květinářka, na grachtech lodi květin. Horečná sezóna růží, vlčinců, leknínů, lathyrů a sibiřských kosatců. Rosaria zpěněná růžemi rudými, žlutými, bronzovými, chladivě bílými. Boskety azalek, houštiny pěnišníků, džungle cesmín a bobkových střemch.

A nejpěknější zahrádky světa, zahrádky domečků nizozemských: miniaturní, nesmírně svěží hojnou prškou nebeskou, překypující listem stříbrným, zlatým a nachovým, zasypané milostí květů; maličké terásky s polštáři šanty a tařičky, bazénky jako dlaň s rudými lekníny, houštíčka dřišťálů, lesíčky zlatých jalovců a modrých cypříšků – Copak o to (pravil závistivý zahradník v mém srdci), jim se to dělá; kdybych já měl takovou hebkou rašelinnou prsť, kdyby mně napršelo tolik požehnané vláhy, kdybych já měl takovou měkkou zimu a ty kultury a ty peníze a vůbec, tak by mně to, holenku, taky tak bujelo o sto šest, nemyslíš?

Ano, zahradníku, bujelo; ale ono je ještě něco na těch květinkách holandských. Člověče, pět set let zahradničení, to už je vidět i na těch kytkách; heleď, jakou mají zvláštní důstojnost a, jakpak se tomu říká, zkrátka takovou tu distingovanost; ono se pár set let nedá v ničem přeskočit. A pak, abych ti řekl, je tu ještě něco divného, a to je holandské světlo.