תפארת ישראל על מנחות ו
מנחות ו

יכין

משנה א
[הסדר שבפרקי מסכת זו במשניות משונה מאותן שבגמרא. שהפרקים שהן במשניות ו' ז' ח' ט' י'. בגמרא שלנו מסודרים באופן אחר י' ו' ז' ח' ט'. ולפ"ז פרק זה הוא שם פרק ז' ]:

נקמצת לאחר שבללה בשמן בעודה עיסה:

 אלו הד' מינין. אופן ואח"כ פותתן לפתיתים כזיתים. וקומץ הפתיתין:

 בהתנדב עכו"ם או אשה א' מה' מיני מנחות הנ"ל:

 שמביא דל שנטמא בטומאת מקדש או קדשיו:

 מנחת סוטה. ואלו הב' נקמצות בעודן קמח:

 אבל לת"ק כל מנחת כליל אינה נקמצת [כלעיל פ"ה מ"ה]:

משנה ב
 בין בחיוב או נדבה. וה"ה מנחת כהן שמביא ביום שנתחנך לעבודה:

 חביתי כה"ג:

 שקריבה עם בהמת הקרבן:

 ר"ל מקריב כולן במזבח. ואין שום אחד מהן נקמצת:

 משא"כ עולה. שייך עכ"פ עורה לכהנים. ומשא"כ עולת העוף. שייך עכ"פ מוראה ונוצה לכהנים. ומשא"כ נסכים. כולן לשיתין אזלו ולא לאש שבמזבח:

 להכי נקט בזה. דקמ"ל דדוקא בזה יפה כח המזבח. אבל בנדב יין למזבח אינו מזלפו לאשים. רק מנסכו כשאר נסכים. ויורד לשיתין. שהוא חלול שתחת המזבח:

 משא"כ חטאת עוף. דמה למזבח. ולוג שמן של מצורע. הרי מזה ממנו נגד ההיכל ונותן מתנותיו [כפ"ה סי' כ"ט]. אבל ב' הלחם אין מגופן כלום למזבח. רק אימורי הכבשים הבאין. עמן נקרבין במזבח. וכ"כ לחם הפנים. אין מגופן כלום למזבח. רק ב' בזיכי לבונה הבאין עמן נקרבים:

 נקט בזה. דקמ"ל דבהנך. אפילו ב' הלחם כשבאין בפני עצמן. כגון שלא היו כבשים. אפ"ה זכו בהן הכהנים. אף שאין שם כבשים להתירן:

משנה ג
 כגון מחבת ומרחשת. ולאפוקי מנחת מאפה. שאין טעונים יציקה. ואי"ל דנקט הנעשות בכלי לאפוקי ב' הלחם ולחם הפנים. ומנחת חוטא וקנאות. ליתא. דהרי אלו אין טעונות שמן כלל:

 בתחילה נותן שמן מעט בהכלי. ואח"כ נותן הסולת עליו. ואח"כ יוצק שמן על הסולת ובוללן יחד. ואח"כ נותנה בכלי שרת. ואח"כ חוזר ויוצק עליה שמן הנשאר מהלוג [כלעיל פ"ג סי' ו']. ולפיכך. תנא ממטה למעלה קחשיב. דיציקה. היינו דלבסוף. ובלילה דנקט. היינו שנותן שמן על הסולת כדי לבלול. ומתן שמן דנקט. היינו המתן שמן שבכלי תחלה. והא דנקטיה תנא לבסוף. ה"ט משום דקרא דנפק משם מתן שמן בכלי. דהיינו מדכתיב סולת בשמן תעשה. הוא נכתב מאוחר בתורה אחר יציקה ובלילה:

 שבמנחת מאפה. מחבת. ומרחשת:

 ר"ל בלילה שלהן עושה כשכבר נאפו החלות ונפתתו. בולל הפתיתין:

 שבלילה שלהן נעשה בעודן סולת:

 שבמנחת מאפה [כלעיל פ"א סי' ב']:

 בכף רפוייה. כי יוונית ?X [ועיין מ"ש זבחים פ"י סי' ל"ז]:

משנה ד
 נ"ל דהכא לא אאפייה בכלי קאי. דהרי גם חלות ורקיקין שאין נאפות בכלי טעונות פתיתה [כרמב"ם פי"ג מקרבנות]. רק ר"ל כל מנחה שנתנה בכלי שרת. ולאפוקי ב' לחם ולחה"פ שאינן נתנין לקמיצה בכלי שרת ואין טעונין פתיתה [ולא נקט כל מנחה שנקמצת טעון פתיתה. ה"ט משום דבמלת פתיתה גם קיפול במשמע. כמו שנראה מתשובות ר"ש במשנה. והרי מנחת כהנים שאינה נקמצת [ואפ"ה צריכה קיפול]:

 כופל כל עוגה לב':

 שכל פעם שכופל העוגה. משברה במקום שכופלה:

 לד' רק לב':

 ר"ל לא היה מקפלה [רש"י]:

 כל הצריכים פתיתה אחר שכפל לד' חוזר וכופל לח' ולט"ז וכו' עד שיהיו הפתיתים כזיתים:

משנה ה
 שמשפשף החיטין קודם טחינה בין ידו לכלי. כדי שיהיה נוח להסיר הקליפות מהגרעינים אח"כ ע"י הבעיטה:

 שבועט באגרופו לתוך החיטין. כיצד הוא עושה. שף אחד ובועט ב'. שף ב' ובועט ג'. ועושה כסדר הזה ק' פעמים. ויהיה ש' שיפה ות"ק בעיטה:

 כדי להסיר קליפתן יפה קודם טחינה:

 ר"ל בשתיהן. וי"ג בבצק. ר"ל רק בבצק כדי שיתגבל יפה:

 דמכל עשרון עושה י' חלות:

 שנעשות י"ב חלות מכ"ד עשרונים:

 שנעשות בכל יום י"ב חלות מעשרון אחד:

 שנעשות מ' לחמין מכ' עשרונים. דהיינו י' עשרונים לג' מיני מצה. שכל מין י' חלות. וי' העשרונים האחרים לי' לחמי חמץ:

 שמביא י' חלות מצה. וי' רקיקי מצה. כל אחת משליש עשרון:

משנה ו
 שמקריבין בט"ז בניסן:

 שהיה קוצר ג' סאין שעורין וטוחנן. והלכה למשה מסיני שאחר טחינה ירקדן בי"ג נפות. כל אחד דקה מחבירתה. שבהן מנפן וחוזר ומנפן עד שיצא עשרון סולת נקי [רש"י]. ולהכי צריך ג' סאין. מפני שהתבואה חדשה ורכה. וג"כ היא של שעורים שהסובין שלהן מרובין ואינו יכול להוציא עשרון רק מג' סאין:

 דאע"ג דהן ג"כ באות מתבואה חדשה. אפ"ה כיון דמחיטין אתיין. אין סובין שלהן מרובין. ויכול להוציא ב' עשרונים מג' סאין:

 דמדאתו מחיטין ומתבואה ישנה. נפק עשרון מובחר מכל סאה:

משנה ז
 כל א' דקה מחבירתה:

 מכמה סאין יביא העומר וב' הלחם ולחם הפנים. גם אין שיעור בכמה נפות ירקדן [ומצינו כמה פלוגתות גם בהלממ"ס]:

בועז

הלכתא גבירתא