חפץ חיים על ספרא/בחקותי/פרק י


ביאור - פרק י
 אחר שאמרו הבעלים בעשרים כסף הבעלים נותנים בע"כ כו' דלהאי לא יהבינן הואיל ואמרו הבעלים בעשרים ועם החומש עולה החשבון לכ"ה, ואי יהבינן להאיך  דשל כ"א נמצא ההקדש מפסיד. לפיכך נותנים אותו לבעלים והם נותנים כ"ו אותו סלע שהוסיף זה עליהם בקרן, וכ"ה דידהו. אבל על סלע שהוסיף זה לא יתן חומש. וזה למדנו מהאי קרא דכתיב , ועל זה אמר הכתוב , ולא כאשר יעריך אותו האחר על עצמו.
 מוקי לה בערכין  כגון שאומרים בעלים בעשרים ופרוטה וצריך ליתן כ"ה סלעים ופרוטה וחומשא דפרוטא, הלכך כי אמר אחד הרי היא שלי בעשרים וחמשה -- כופין הבעלים לפדות מפני שהם אמרו תחלה יותר ממה שאמר זה, ופרוטה וחומשא דפרוטה לא קתני במתניתין משום דלא חשיבא, אבל אם לא אמר תחלה אלא עשרים סלעים -- ה"נ דאינו חייב ליתן אלא כ"ה סלעים, הקרן והחומש. ואף שבא אחר ואמר הרי היא שלי בעשרים וחמשה - אין כופין הבעלים לפדות משום דמצי למימר יבוא זה במקומי ויפדה.
 מפרש שם בגמרא אם רצו הבעלים מעיקרא ליתן לחשבון המגיע לשלשים ואחד ודינם כגון דאמרי הבעלים עשרים ואחד סלעים, פי' כי עשרים ואחד יעלו עם החומש שלהם ששה ועשרים סלעים ודינר (שהוא חומש על סלע הנוסף על עשרים), וחמש סלעים שזה מוסיף עליו -- הרי ל"א ודינר. אם כך אמרו מתחלה הבעלים קודמין בעל כרחן שהוא יותר מן האחר.
 פי' ואם לא אמרו הבעלים מתחלה כדי שיעלו לזה החשבון שאמרנו אלא לשלשים בלבד, כגון שלא אמרו אלא עשרים סלעים ופרוטה שיעלו עם החומש לכ"ה סלעים ומעט יותר וכנ"ל, אומרים לזה האחר הגעתיך על כרחך אתה תפדה אותה כי אתה אמרת סלע אחד יותר מן הבעלים ואין מניחין אותו לחזור מן עילויו של הקדש, אבל הבעלים אין כופין אותן דאמר להו אתא גברא אחר במקומי ויותר ממני.

 אשתו של מקדיש או יורש שלו, שאם באו לפדות מוסיפין גם הם חומש.
 מ קדריש (ר"ש). ובילקוט ראיתי שכתב , ואפשר שזהו כונת הגר"א בהגהתו שכתב .
 פי' שאין קונין מן הקדש אלא בכסף.

 דהירושה באה על האדם ע"פ רוב מאביו.
 דמלת  יתר, לרבות יורש מאמו שאפילו הקדיש אותו שבידו עכשיו והוא איש ועד הנה לא היה ביד איש אפילו הכי יש לה דין שדה אחוזה.
 שאין פודין בנ' שקלים אלא קרקע גדולה שנופל בזריעתה חומר שעורים, ולא קרקע קטנה שגדל בה ויצא ממנה כור שעורים.
 סביבות העיר, ו"מחול" לשון סביב כמו "מחול הכרם". וזו אינה חשיבה כ"כ מפני שהוא למדרס הרגלים.
 שם מקום שהכרמים שם מעולים מאוד.
 ר"ל מקום הראוי לזרוע בו זרע חומר שעורים שהוא שלשים סאה, והוא המקום שיש ברבוע מאתים וע"ד אמה על מאתיים וע"ד אמה בקרוב (קרבן אהרן, עיי"ש).

 האי  ע"כ אסוף ברייתא קאי - . (והאי  ע"כ אשנת היובל גופא קאי מדכתיב אח"כ ). הרי דאם הקדיש בשנת היובל גם כן קדושה וזהו שיטת רב בגמרא. ושמואל ס"ל דאינה מקודשת, והאי דכתיב  היינו משנת היובל ואילך, דאי לאו הכי הו"ל למכתב "ואם בשנת היובל". ועיין בהראב"ד שמפרש הטעם דלפיכך אין להקדיש לכתחלה בשנת היובל לכו"ע דצריך האדם לחוס על נכסיו ובזה אם יפדה יצטרך לשלם כל החמישים שקל עם החומש שלהם. ועיין בהגהת הגר"א.
 בקעים, והוא שיהיו מלאים מים דמוכח שאינם לזריעה ועכ"ז צריך שיהיו עמוקים עשרה טפחים דפחות מזה נגאני דארעא מיקרו, פי' ספלים של קרקע שהמים מתנכסים שם ועל שם הקרקע הם נקראין ואינם חשובים בפ"ע ונמדדין עמו (גמרא). 
 ונפדין בשוויין והשאר לפי חשבון חמשים שקלים לבית כור.
 ואין זה מקרי שדה כיון שאינם עומדים לזריעה.

 בא הברייתא לבאר השיעור.
 שהסלע מ"ח פונדיונין, הוא שהסלע ד' דינרין, וכל דינר שש מעין -- נמצא שהסלע כ"ד מעין. וכל מעה שני פונדיונין -- נמצא שהסלע מ"ח פונדיונין. ואמר שיתן מ"ט סלעים ומ"ט פונדיונין ומסיים הברייתא מה טיבו של פונדיון זה היתר על נ' סלעים? ומשני זה קולבון לפרוטרוט, פי' האי פונדיון הוא משום דכשיתן פונדיונין לשולחני ליקח בהם סלע נותן לו מ"ט פונדיונין (רמב"ם בפירוש המשנה). וקולבון הוראתו הוא תוספות בחליפין, ופרוטרוט נגזר משם פרוטה, ור"ל הפרוטה הקטנה שמוסיף (שם), והיינו דכשנותן לכל שנה סלע ופונדיון והיה צריך להחליף הפודניונות אצל שולחני ליקח בהם סלע היה צריך ליתן לו מ"ט פונדיון לסלע, שיעור זה צריך ליתן גם להקדש כדי שיוכלו ליקח בהם סלע. ועיין בראב"ד שכתב דכונת הברייתא הוא אפילו כששוקל חמישים שקלים כאחד נמי צריך ליתן נ' סלעים ופונדיון וקא דריש ליה מהאי קרא  - כערך שנה בשנה כן יקום אפילו משנת היובל, עכ"ל. ועיין בבכורות  בתוספות שמסתפקין בזה.

 היינו בשנה ראשונה.
 היינו שנה שניה ושלישית וכל השנים.
 וי"ו יתירא ד קדריש דמרבה זמן אחר מבלי הנזכר בקרא.
 (כן איתא בילקוט וכן מוכח מראב"ד ור"ש דגירסתם היה כך וכן גרס הגר"א).
 דכיון שהם פחותים מיו"ד טפחים נקראים כולם על שם שדהו.

 פי' דהמקדיש באמצע היובל כגון י' שנים או עשרים אחר היובל מחשבים השנים הנותרות עד היובל הבא ונותן סלע ופונדיון לכל שנה כדכתיב , והיינו גירוע שאינו נותן חמישים שלמים. והמקדיש שתי שנים לפני היובל פודה אותה בשתי סלעים ושתי פונדיונות כדכתיב . אבל המקדיש שדה אחוזה פחות משתי שנים לפני היובל אין כאן גירוע ואם בא לגאלה נותן חמישים שקלים שלמים דגבי גירוע כתיב , ומיעוט  שנים, ולהכי קמ"ל מתניתין בעצה טובה שיהא אדם חס על נכסיו ולא יקדיש שדהו פחות משתי שנים לפני היובל שלא יפסיד מ"ח סלעים (אבל ודאי בדיעבד אם הקדיש אפילו יום אחד לפני היובל מקודשת). וזהו שמסיים הברייתא , ר"ל ומיעוט שנים שתים, ואם כן יפסיד מ"ח סלעים.
 לאו לאחר היובל סמוך ליובל קאמר אלא האי אחר אפילו אחר כ' או ל' שנה קאי, והכי קאמר הבא לגאול באמצע היובל וליתן סלע ופונדיון לשנים הבאים והיה עומד בניסן שהוא אמצע השנה, לא יאמר חצי סלע וחצי פונדיון אני נותן משנה זו אלא נותן סלע ופונדיון שלם והיינו דקאמר אין גואלין פחות משנה דכמה דלא נפקא לה כולה שתא לא מגרעא לה כלל ויהיב גאולת שנה שלימה.
 החלוקה הראשונה יליף לה מריבוי שנים שהם שתים והשנייה מאומרו שנים דמשמע שנה שלמה ולא חציו.

 הגר"א כתב דברייתא זו מיותרת היא, דכבר שנאה מקודם עם הטעם מקרא. וע"פ הדחק אפשר ליישב קצת דברייתא זו מפרש לברייתא הקודמת מ"ט אין גואלין לאחר היובל פחות משנה לפי שאין מחשבין חדשים להקדש והיינו שאם בא לגאול באמצע איזה שנה אין מחשבין להקדש החדשים שעברו ולנכות אותם אלא משלם בעד החדשים שבאים לפניו כבעד שנה שלמה. ומ"מ תיבת  לא אתיא שפיר.
 פי' ואם ריוח של הקדש הוא שנחשוב אותה יציאת חצי שנה שיצאה כגון שבא לגאלה מן ההקדש בפלגא דארבעים ותמניא דאי חשבת לההיא יציאה להקדש הו"ל פחות משתי שנים וגובה ההקדש חמשים סלעים שלמים דלא מיפרקא בגירוע ואם לא נחשיב אותן חדשים שיצאו הו"ל שתי שנים לפני היובל ואיכא פסידא דהקדש דלא שקיל אלא שתי סלעים ושני פונדיונין -- הכא ודאי מחשבין אותן ביציאה גמורה.
 הכי גרסינן בגמרא והיינו דתיבת  משמע דצריך לחשוב הדבר כמו שהוא, ומה דמסיים הברייתא את הכסף על פי השנים הנותרות, דרצה לכלול בזה גם טעם לרישא דברייתא דהיכא שאין בזה ריוח להקדש כגון שהוא איזה שנים לפני יובל כגון ב' וחצי אז צריך הגואל לשלם בעד חצי השנה כבעד שנה שלמה.

 פי' כל שנה אתן בעד המגיע ממני להקדש כפי חשבון נ' שקלים לזרע חומר שעורים.
 דמשמע שצריך ליתן כל הכסף לפי חשבון השנים הנותרות.

 היינו היכא שיש ריוח בזה להקדש וכנ"ל. והיא באמת משנה יתירה דכבר שנה הכל למעלה. אכן יש מפרשים דברייתא זו אשמועינן הלכה חדשה דתלה הכתוב בגזבר דהיינו היכא שיש שנה ואיזה חדשים לפני היובל יש רשות ביד הגזבר לחשוב לאלו החדשים כמו שנה ונמצא שיש שתי שנים לפני היובל ודיו בשני סלעים ושני פונדיונין. וזהו שסיים . אבל אם אין הגזבר רוצה בכך אין רשות ביד המקדיש לומר דבר זה ונמצא שאין בידו רק שנה וחדשים ומשלם נ' שקלים כנ"ל (רמב"ם בפירוש המשנה ובהלכותיו, וענין הברייתא הוא כעין אמר מר הנאמר בגמרא).
 פי' שאינו חושב שנת היובל להחמישים שקל כסף שנותן לזרע חומר שעורים.
 פי' דה"א שאינו גורע אלא אותן השנים שהקדיש אחר היובל אבל מה שהיה ביד הקדש אינו גורע. לכן אתי לאשמועינן דגורע. ו דייק, דהיינו אפילו מה שהיה בשעת ההקדש יגרע אם לא גאל תיכף.
 לאו דוקא אלא ר"ל באותן השנים שבין יובל ליובל.
 דהיינו שהובירה ולא זרעה אפילו הכי מנכה לפי הזמן.

 אשתו של מקדיש אם גאלה השדה וכן היורש מוסיפין חומש. חד דרש מכפל הגאולות, וחד מן וי"ו הנוספת.
 ד"אותו" היה לו לומר.
 מקום ראוי לזרוע בית כור.
 פי' הוא אשר חייב בענין הזה שאמר קרא.
 חצי כור.
 דמשמע כל שיש שם שדה עליו נפדה לפי החשבון נ' סלעים עבור בית כור.

 דבנו לא מקרי אחר לגבי אביו, והו"ל כאילו גאלה אביו אם גאלה בנו, ואינו יוצאה לכהנים ביובל אלא יוצאה לאביו.
 דאם מכרה לאחיו אינו יוצאה ביובל לכהנים.
 דהוא יתר, דהול"ל "ואם מכר את השדה לאחר".
 דהוא כאביו לענין זה ולהוציא את האח דהוא נחשב כאחר.
 שאם קנה אביו אמה עבריה ורוצה ליעדה לו מיעדה וא"צ לכסף אחר לקדשה בו אלא באותו הכסף שנתן בה אביו כאשר קנאה היא מקודשת לבנו כדאיתא בפרק קמא דקידושין.
 שאם מת אדוניו בתוך שש שנים שקנאו עובד להבן, אבל אם מת בלא בנים ואחיו יורשו אינו עובד את האח כדאמרינן בפרק קמא דקידושין. לפיכך ה"נ מוקמינן לבן במקום אביו לשדה אחוזה.

 בפרק ו' דערכין דף כ"ו מוקי האי ברייתא בשדה שיצאה לכהנים, כלומר שהקדיש אדם שדה אחוזה וגאלה אחר ויצאת מידו ביובל לכהנים והקדישה כהן ביובל שני ואתו בעלים למפרקה מיד גיזבר. סד"א לא תפרוק כלל הואיל ולא גאלה בהקדש ראשון כשקידשה הוא. ת"ל  שיוכל לגאלה אבל לא לענין שתהיה לפניו כשדה אחוזה אלא גואלה שתהיה לפניו כשדה מקנה וכשיגיע יובל תצא מידו ותתחלק לכהנים.

חפץ חיים על ספרא