תפארת ישראל על תמורה ב
תמורה ב

יכין

משנה א
 היינו רק בעיקר הזבח. אבל ולד הזבח, או תמורתו, אף כשהן של יחיד אינו עושה תמורה [כפ"א מ"ה]. וכמו כן עוף קרבן יחיד אינו עושה תמורה, [כפ"א מ"ו]:

 דעולה ואשם של יחיד, הם תמיד זכרים. וחטאת ושלמים של יחיד, לפעמים הן זכרים ולפעמים נקיבות:

 דבין עולה או חטאת או שלמים של צבור לעולם הן זכרים:

 בקרבנות שאין קבוע להם זמן, גם צבור חייב באחריותן, כפר העלם ושעיר ע"ז. אבל רק בקבוע להן זמן מיירי, דאז רק ביחיד אפשר שחייב להביאן אפילו אחר שעבר זמן חיובם, כגון עולת יולדת וקרבנות מצורע, שחייבין להביא קרבנותיהן ביום ח' לטהרתן, וכשלא הביאן אז יביאם אח"כ, מיהו ודאי יש גם בקרבנות יחיד דבעבר זמנן בטל קרבנן, כחביתי כה"ג, שיביאו עבורו משלו בכל יום [מנחות פ"ד מ"ה]. וכ"כ פר יו"כ שהכה"ג מביאו ג"כ מביתו:

 דמדחייב באחריות הקרבן, חייב להביא גם נסכיו, והיינו המנחה והיין שמביאין עם הקרבן:

 דקרבנות הצבור שקבוע להן זמן, כולן בעבר זמנן בטל קרבנן. אבל כשאין קבוע להן זמן כגון פר העלם דבר שהפרישוהו ונאבד ודאי חייבים באחריותו.  דכשעבר זמנן ולא הביאו הקרבן פטורים גם מלהביא נסכי קרבן ההוא:

 דאפילו צבור אם הקריבו הקרבן בזמנו בלי נסכים, חייבים להביא הנסכים אפילו לאחר כמה ימים:

 י"ב חלות שנעשין במחבת ובאין משל כה"ג בכל יום, ומקריבין מחציתן בבקר ומחציתן בערב:

 שג"כ מביאו הכה"ג משלו כיו"כ:

 ר"ל אפילו קרבן יחיד, כל שזמנו קבוע דוחה שבת וטומאה, אבל כל שאין זמנו קבוע כגון פר העלם של צבור וכדומה גם בצבור אינו דוחה שבת וטומאה. ובהנך גם ת"ק מודה, ואפ"ה קרו להו קרבן צבור, כיון דעכ"פ הצבור חייבים בהם, אף שבאין משל יחיד, כקרבן צבור דמי. והנ"מ בין ת"ק לר"מ, פסח שני, דלכ"ע מדלא אתי בכנופיא קרבן יחיד הוא [כיומא דנ"א א'], דלר"מ מדזמנו קבוע דוחה שבת וטומאה, ולרבנן לא דחי. וקיי"ל דדוחה שבת אבל לא טומאה, דמפני טומאה דחיתו ואיך יחזור ויעשה בטומאה:

משנה ב
 שאבדה ונתכפר באחרת, ואח"כ נמצאת הראשונה:

 נועל דלת בפניה עד שתמות ברעב, וזה הלכה למשה מסיני:

 שאבדה, ונתכפרו צבור באחרת ונמצאת אח"כ הראשונה:

 פליגי אם ההלכה למשה מסיני, גם בשל צבור היתה. וזה א' מג' אלפים הלכות שנשתכחו בימי אבלו של משרע"ה:

 דה' חטאות המתות הן, ולד חטאת, תמורת חטאת, מתה בעליה, נתכפרו בעליה, עברה שנתה [וסי' ותמנע היתה פלגש]. מיהו אין דין כל הה' שוין, כלקמן [פ"ד מ"א]. ולהכי קאמר הכא דכמו שג' מהן לא משכחת בקרבן צבור, דולד חטאת אי אפשר בקרבן צבור, דהרי כל חטאות הצבור זכרים הם. ותמורת החטאת ג"כ א"א בצבור, דקרבן הצבור אינו עושה תמורה. ומתו בעליו נמי לא שייך בצבור, שאין צבור מתים:

 שימותו:

משנה ג
 דכתיב והיה הוא ותמורתו יהיה קודש, ולא תמורת תמורתו:

 ר"ל רשאי כל אדם להקדיש וכו' ועי' לעיל פ"א סי' כ"ה.  לאו מדכתיב בהמה בבהמה, דהרי עובר נקרא בהמה [כרפ"ד דחולין]. אלא מהיקישא דר"ש קא יליף [כפ"א מ"ו], דכמו דמעשר אינו באברים ועוברים, מדכתיב כל אשר יעבור תחת השבט, כמו כן בתמורה. [אב"י עמ"ש פ"א סי' כ"א]:

 שכשהמיר בהמת חולין בעל מום על בהמת קודש תמימה, חלה קדושה חמורה על הבעל מום, שאף אם יפדוה מותרים רק באכילה, ואסורים בגיזה ובעבודה, דדינו כקדשים שקדם הקדשן למומן. וה"ט, משום דגלי קרא דאפילו בקדם מומן אפ"ה כשהמיר בהן תחול עליהן הקדושה, דכתיב טוב ברע או רע בטוב, ורע היינו בעל מום. משא"כ קדשים שקדם מומן להקדשן, כשנפדו מותרין אף בגיזה ועבודה [כחולין פ"י מ"ב]:

 שכשהתכוון לומר הר"ז תמורת עולה שלי, ואמר הר"ז תמורת שלמים שלי, והיה לו שלמים בביתו, הר"ז קדיש ולוקה, וכ"כ בהתכוון לומר שור שחור שיצא מביתי יהיה תמורה על בהמת קדשים זו ויצא מפיו לבן, ויצא מביתו לבן. או שאמר תצא זו ותכנס זו תחתיה, בכולהו קדיש ולוקה, דבכולהו אע"ג שהיה שוגג בדבר, עכ"פ בגוף ההמרה מזיד היה. אבל בהיה שוגג בההמרה, שהיה סבור שמותר להמיר, אע"ג דקדיש פטור ממלקות [רמב"ם פ"א מתמורה]. ולראב"ד כל לקי דנקט ש"ס בהנך עניינים היינו דבגזז או עבד בבהמת התמורה לקי. אבל על ההמרה לא לקי]:

 דבכל שוגג בקדשים קיי"ל כב"ה [נזיר רפ"ה] דהקדש טעות אינו הקדש. ומה"ט אם הנקדש בטעות היה בעל מום, אע"ג דכל המקדיש בעמ"ו למזבח לקי, אפ"ה זה אינו לוקה מדבטעות היה:

 שנולד מעז ורחל:

 שנתקשה אמו בלדתו, וחתך דפנה של בטן האם והוציאו הולד דרך שם:

 שנולד עם עור שמכסה ערותו בב' המקומות, ואינו ניכר אם זכר, או נקיבה הוא:

 שיש לו זכרות ונקבות:

 שאין תמורה חל עליהן, וכ"ש דבהקדישן אינן קדושים:

 שאם היו קדושים, ואח"כ אירע פסולן, כגון בטריפה שנטרפה אח"כ, ובכלאים ויוצא דופן וכו' משכחת לה שהיו ולדות קדשים שהקדישו אמן קודם שנתעברה, דאז חלה קדושה על כרחך על הולד אף שנפסל מהקרבה, ואם המיר אח"כ על ולד זה בהמת חולין, אין התמורה קדושה, אפילו לר"י דס"ל [פ"א מ"ה] ולד עושה תמורה, הני לא עבדי תמורה, משום דלא דמי לבעל מום דעושה תמורה, דבעל מום יש במינו קרבן, משא"כ הנהו אין במינן קרבן [דטומטום ואנדרוגינוס ויוצא דופן אופן ברייתן משונה], וטריפה נמי אף דיש במינן קרבן, עכ"פ אסור באכילה, ולא דמי לבעל מום דמותר באכילה. להכי הנך דמו טפי לבהמה טמאה של קודש, שאין עושה תמורה. וכ"כ באמר על כלאים וטריפה וכו' שיהיו תמורה על קרבן אין התמורה קודש, דלא דמי לבעמ"ו, דהנך אין במינן קרבן והו"ל כהמירה על גמל וחמור [רמב"ם פ"ב מתמורה הי"ז]:

בועז

הלכתא גבירתא