מלבי"ם על שמואל א כה
(א) 
השאלות (א) למה שינה דוד אז את מקומו אחרי מות (שאול) [שמואל]?:

 
וכו'. כל ימי חיי שמואל לא נגלה הדבר ששמואל משח את דוד כי ירא מלגלות, כמ"ש (למעלה יו, ב) ושמע שאול והרגני, ובמות שמואל נתגלה הדבר,
או ע"י שמואל עצמו לפני מותו או ע"י תלמידיו אחרי כן, ולכן הוסיף דוד להתירא משאול, ובעוד עסקו בהספדו של שמואל הלך למדבר פארן:

(ב) 
השאלות (ב) למה האריך בספור מקום נבל ומקום מעשהו ומעלליו?:

. זה הוצעה להגדיל פחיתות נבל, שלא תאמר שלא היה מכיר את דוד, אמר שהאיש יושב במעון ששם התהלך דוד במדבר מעון, ורק  
היה . ב] שלא
תאמר שלא היה ביכלתו, אמר שהאיש גדול ולו עושר רב, ובפרט שהיה בגזוז את צאנו שלפי מרבית הצאן גדלה המשתה ולא קצרה ידו:

(ג) 
. האיש היה מפורסם לרוע מצד שמו , אבל אשתו היתה נודעת לשבח. וספר כי כשמם כן היו מעשיהם, האשה היתה שלמה בין במעלות הנפשיות , ובין במעלת הגוף .  היה , בטבעו. , בתכונותיו המוסריים (שזה גדר שם מעלל על פעולה יוצאת מתכונה מוסריית, כמ"ש בכ"מ).
והנה מי שהוא קשה בטבעו ואינו רע מעללים, יעשה לפעמים טוב מצד המוסר והצדק. ומי שהוא רע מעללים ואינו קשה בטבעו, יעשה לפעמים טוב וצדק מצד התפעלות טבעי,
כמו מצד הרחמים על הדרך, או מצד היראה, כמו שהיה ראוי פה שיתירא נבל מדוד, או שירחם על הנערים. אבל מצד שהיה קשה הטבע ורע המעלל, לא היתה בו תקוה. והטעם
שדוד בטח בו לשלוח אליו, אומר, א] , מצד היותו ממשפחת כלב מיהודה שהם שבטו של דוד:

(ד) 
ב]  וכו'. וחשב כי בעת שמחתו ייטב לבו להטיב:

(ה) 
. פייס אותו מצד שלשה ענינים, א] מצד כבוד דוד השולח לברכו, ועז"א  . ובאר להם איך ישאלו שלומו:

(ו) 
. כה תזכה לחיים בשנה הבאה: . כלל שלשה שלומות שבהם יצלח האדם, א] שלום עצמו, וזה . ב] שלום ביתו, וזה 
. ג]  
קניניו והנלוים אליו, וזה וכל אשר לך :

(ז) 
השאלות (ז) וכי מגיע להם שכר בעבור שלא גנבו ולא עשקו?:

. (ענין ב') 
באו אליו מצד החיוב, א] אחר שהמשתה הזאת הוא בעבור הרועים והם בכלל הרועים, כי הם היו עקר בשמירת הצאן, וז"ש  שמעתי כי גוזזים לך, עתה
הנה השגחנו שלא יגיע לך נזק מאתנו כדרך יתר אנשי מלחמה, אף נזק כל שהוא בדברים, וז"ש . ב] שגם הגיע להם תועלת ע"י , כי
שמרנום מלסטים ומחיתו טרף, וע"ז העיד עדים את הרועים בעצמם. וז"ש:

(ח) 
 וכו'. (ענין הג') באו אליו מצד החנינה והחסד, וז"ש  אחר , שראוי לחונן את כל השואל חסד ביום
ההוא. ומצד ג' טעמים האלה , ר"ל כמסת כח ידך ונדבתך לבד:

(ט) 
השאלות (ט) מהו וינוחו?:

 
וכו'. גם זה הוצעה להודיע פחיתות נבל, א] שאחר שספר מהות השליחות שהיו דברי ריצוי ותחנונים ולא היה בם שום דופי שבעבורו יבזה אותם
ויחרפם, הקדים לבל תחשב שהנערים שינו את הדברים, עז"א כי דברו  בלא שינוי. ב] בל תחשב שדברו זאת  עצמם ולכן עט בהם, עז"א כי דברו 
. ג] בל תאמר שאח"כ הוסיפו דברים שבעבורם עלתה חמתו עליהם, עז"א , ולא דברו אח"ז מאומה:

(י) 
השאלות (י) מה זה מענה על בקשתה?:

 
וכו'. נגד מה שאמרו שבאו בשם דוד וכבודו, השיב  ומי בן ישי, ר"ל אינו חשוב לא מצד עצמו, ולא מצד אבותיו, שלא נודע בשם, רק כל הנודע ממנו
הוא שהוא אשר הרים יד במלך ומצד זה הוא מפורסם, ומצד זה יעוז לדבר עתק. אבל זה היה חידוש בימי קדם שלא נמצא מעיז ומורד, לא כן  , ואין זה חידוש, ור"ל שדוד זה לא נודע בשם אף מצד יתרון רעתו שהוא מורד במלכות, שגם זה אינו חידוש עתה:
(יא) 
. ונגד מ"ש שיתן להם מצד החנינה כי על יום טוב באו, השיב שהוא לא הכין המשתה רק לגוזזיו לא לאנשים זולתם, וז"ש   וכו'
 
(רק) , הם יאכלו וגוזזי ירעבו. ועל מה שתבעו מצד החיוב לא השיב מאומה, כי התנכר אליהם כמ"ש
אשר לא ידעתי אי מזה המה:

(יב) 
. לא טעמו אצלו מאומה רק הלכו לדרכם:

(יג) 
. דוד חשב א"ע כמלך, אחר שנמשח עפ"י נביא ואחר שנטו אליו רוב יהודה, ורצה לדונו כדין מורד במלכות בית דוד שחייב מיתה. וחז"ל אמרו שדנו דיני נפשות, ולכן
התחילו מן הצד כמ"ש חגרו איש חרבו, שמי שחגר חרבו גלה דעתו שמחייב אותו מיתה, ודוד חגר חרבו לבסוף כי הוא היה ראש השופטים כפי הדין:

(יד) 
. ספר לה, א] מה שחטא נגד דוד, ששלח  (גדר שם מלאך הוא ההולך בשליחות של כבוד דרך כבוד), והשליחות היה . והוא לא די שלא
קבלם בכבוד, כי  והפריחם בבזיון וקצף:

(טו) 
. ב] שהיה חייב להם גמול מצד החיוב, שהאנשים היו , א] שלא קבלנו מהם נזק, עז"א . והנה הרועים לפעמים ירעו ולפעמים
ירבצו, ר"ל שיאספו הצאן אל הגדרות בעת כלות המרעה, אמרו הנה בעת הרביצה שהיו הצאן בגדרותיהם ואנחנו לבד בשדה, שאז לא היו הצאן צריכים לשמירה, שעז"א 
, אז לא קבלנו נזק לא בדברים , ולא בממון :

(טז) 
השאלות (טז - יז) למה כפלו בהיותנו בשדה, כל ימי היותנו עמם רועים הצאן?:

ב] בעת הרעיה שהצאן בשדה שאז צריכים נטירה מלסטים ומזאבים, שעז"א  אז , עד שנוכל
לאמר שגם הם היו מסייעים ברעיית הצאן, וז"ש :

(יז) 
. לתקן המעוות, כי בודאי ילבשו נקם, א] מצד שבזה השלוחים, שעז"א . ב] מצד שבזה את דוד
עצמו, שעז"א , שאל דוד היה מדבר לאמר עליו שהוא בן בליעל פורק עול ומורד, כמ"ש היום רבו עבדים המתפרצים:

(יט) 
. כי חששה שאם ילכו אתה ביחד יודע לנבל, וז"ש :

(כ) 
. שהיו שני הרים זה נגד זה, היא יורדת מהר הזה ודוד מההר המגביל לו, ובהכרח כבר פגש דוד את הנערים שהלכו לפניה:

(כא) 
השאלות (כא) למה אמר זה דוד ברגע ההיא?:

. כאשר פגש את נערי נבל וחמוריו נושאות בר ומזון (שחשב כי הולכים אל מעון אל ביתו), אמר לאנשיו  
(ההולך פה
לקראתנו), ששמרנו רכוש הזה, ועתה השיב רעה תחת טובה:

(כב - כג) 
. כמו שאעשה לנבל. ואביגיל שמעה הדברים האלה ועי"כ הכירה וראתה את דוד שהוא דבר כל זאת:

(כד) 
. אמרה הנה נבל זה כאין נחשב, יש לו עושר ונכסים ולא השליטו האלהים לאכל ממנו, ומה שנודע בשם לאיש שוע הוא על ידי, ולולא הייתי אשתו לא
היה אדוני שולח אליו, וא"כ עקר העון בי באשר אני עקרת הבית. אבל מטעם הזה בעצמו  וכו', ר"ל, א] תן לי רשות לדבר, ב]  וכו', וקבל דברי:

(כה) 
. ר"ל הבזיון לא יהיה רק מאיש נכבד ובין השוים, לא מאיש פחות ונקלה שלא יחושו לבזיונו. והנה נבל זה הוא נקלה בעיני הבריות, . וכן הוא נקלה מצד עצמו, כי . וכן לא יחשב בזיון, רק מאיש שאין טבעו בכך, לא כן מנבל שדרכו בכך, וז"ש . וא"כ אין לך להקפיד על בזיונו,
ועקר הקפידה הוא עלי בהיותי אשת חיל, אבל :

(כו) 
השאלות (כו - כז) למה דברה ג' מאמרים כ"א מתחיל במלת ועתה?:

. בארה ג' טעמים שראוי שימנע מלכת לנקום נקם, כי שילך לנקום יהיה באחד מג' פנים, א] שיחשב שנבל חייב מיתה מדין מורד במלכות, ב] שיחשוב לנקום בל יעיזו אחרים
לעשות כמוהו, ג] שיחשוב לקחת בחזקה מה שמגיע לנעריו עפ"י הדין שהיו שומרים את הצאן. על הא' אמרה  וכו', ור"ל כי עדיין לא יצא
טבעך בעולם ועדיין שאול קיים, ואם היית הורג אותו היית שופך דמים שלא כדין, או עכ"פ לפי דעתך שיש לך דין מלך אין ראוי , לעשות בעצמך נקמה על כבודך,
וזה בהשגחת ה' שמנעך מרציחה או מהכח הבלתי ראוי, רק שתקוה אל ה'. על הב' אמרה אל תחוש לנקום פן יעשו אחרים כמעשהו, כי  אין שייך טעם זה, כי הלואי 
, לא יהיה בכחם לעשות לך רע רק מה שיש בכח נבל, שלא יכול לעשות לך מאומה, כי נעשה פקודתך נגד רצונו. ואמרה אויביך, על המבקשים להשפיל כבודך,
 
את נפשך להרגך:

(כז) 
. על הג' שמנע מהנערים המגיע להם ע"פ הדין, הנה  (ואמר הביא בלשון זכר, שיוחשב כאילו הביא הוא, כי הוא מכספו), וטוב
מעט בצדקה (כן פי' מהרי"א):

(כח) 
השאלות (כח - לא) פה דברה דברים בלתי שייכים אל ענין נבל כלל, ודבריה כפולים ומשולשים:

. אחר שסלקה שלש הטענות שבעבורם ילך לנקום נקם, התחילה לברר לו, שאם היה עושה זאת היה נמשך לו ממנו נזק גדול, ופייסה אותו על שערבה לבה
לדבר לפניו כזאת. התחילה לחשב שלשה מעמדות מימי חייו, א] המעמד הראשון, בעת התחיל ללחום מלחמות ה' בגלית ובפלשתים. ב] המעמד השני, עת נרדף מפני שאול. ג]
המעמד הג', עת יזכה למלכות כפי שהובטח מפי נביא. שמצד כל השקפות אלה ראוי שיחדל מעשות זאת. א] 
, ר"ל אחר שמה שיקוה שיעשה לו ה' בית נאמן, נצמח ממה שלוחם מלחמות ה', שלוחם באויבי ישראל שהם אויבי ה', א"כ אין מהראוי שתתערב בין מלחמותיך מלחמה
לכבודך שאינה מלחמת מצוה או חובה, רק מלחמת רשות או עבירה, וזה , שאז יאמרו כי נלחמת כפי המקרה כאדם האוהב מלחמה לשפוך דם כפי
שיזדמן:

(כט) 
. (מעמד הב') שבעת שקם אדם לרדפך שאתה נרדף מפני שאול, בזה ראוי כי  תהיה , ר"ל שתהיה נפשך שמורה מן המות האורב
עליה כדבר הצרור בצרור ונטור ושמור מכל צד, והצרור הזה שבו תהיה שמורה, הוא החיים , השגחת ה' שישמור אותה בחיים, כי עמו מקור חיים ולא יקרב המות
לגבולה: . הרודפים אותך: . היא מליצה, שמן כף הקלע שמשם זורקים חצים ואבנים עליך לקחת את נפשך, משם יזרק את נפשם,
כאילו נפשם שוכבת שמה, ובזרקם אבנים את נפשם הם זורקים, ע"ד (משלי כו, כז) וגולל אבן אליו תשוב. גם כוונה בזה על שכר עוה"ב שע"י רדפם אחריך ואתה נע ונד בעוה"ז
תשכון נפשך במנוחות שאננות בצרור החיים הנצחיים, ונפש אויביך לא תשכון במנוחתה העצמיית רק תהיה חוץ למקומה כאבן הנזרק במרגמה, ולא כאבן שנזרק מן הקלע שנח
במקום שנופל שמה, רק כמי שמקלע אבן אל תוך כף הקלע שגם שם לא תמצא מנוח רק תקולע מקלע אל קלע, וז"ש חז"ל בשבת (קנב ב) בינונים ורשעים נמסרים לדומה (ור"ל
והם חוץ למקומם) הללו יש להם מנוחה והללו אין להם מנוחה:

(ל) 
. ר"ל ומן המעמד הזה שאתה נרדף יצמח בהכרח (המעמד ג') שתגיע למלכות, שעז"א  כי יעשה ה' לאדני כאשר דבר. א"כ אין מן הראוי שתעשה עתה המעשה
הזה, כדי:

(לא) 
. שכבר ימצא שאול זכות במעשה הזה שרודף אותך כדין, כי שפכת דם חנם, כי עדיין לא הגעת למלכות. וגם כמ"ש חז"ל שאם יבא
דין לפניך שהעני בקש צדקה מן העשיר והרגו על שסרב מלתת לו, לא תוכל לעשות בו משפט, כי גם אתה עשית כזאת. ויש הבדל בין פוקה ומכשול, ששם פיק משתתף עם הוראתו
השנית מענין הוצאה, כמו זממו אל תפק (תהלים קמ, ט), טוב יפיק רצון מה' (משלי יב, ב), שגדרו שמוציא לחוץ דבר הסגור וצרור ונבלע במקומו כאילו יצא מן הנעלם אל הגילוי,
ובא לרוב על הוצאת עצמיים הגיונים, ומזה בא  בשיתוף עם המכשול, שמוציא הרע הטמון ותכונה רעה אל הפועל, ויכשל בה, ומזה פיק ברכים, שנפרדו צומת הגידים
וקשורי הברכים ונתרפו מקשורם. וכן יל"פ פקו פליליה (ישעיה כח, ז), שהוציאו עברות היוצאות מתכונת רעות נפשיות ממסגרותיהם, כמו והוא עון פלילי (איוב לא, כח): 
. בעת הזאת תזכר את אמתך כי מנעתי אותך מדבר שהיית מתחרט עליו כל הימים:

(לב) 
. הכיר שהאמת אתה, והודה, א] לה', ששלחה בהשגחתו למנעו מהמעשה:

(לג) 
ב] . שחוץ מזה גם טענותיה נכוחות ואמתיות. ג] , שגם את מצד עצמך כבר היית ראויה לזה בל אחריב את ביתך:

(לד) 
. אמר שלא בעבור נבל היתה ההשגחה הזאת רק בעבורך, וזה . היית[י] מחריב הכל צדיק כרשע, והיה מן הופעת האל
בל יגיע רע אליך:

(לה) 
. דרך כבוד: . עד הנה דבר מעסקי נבל, עתה הבטיח לה כי ישא פניה לעתיד ולא ישמור איבה:

(לו) 
השאלות (לו) מה צורך לענין הספור מה שהיה לו משתה כמשתה המלך וכו'?:

 
וכו'. ספר ג' טעמים שלא הגידה לו תיכף, א] שאם היה חסר מן המשתה ע"י המנחה שהובילה באופן שהיה מרגיש החסרון תיכף היתה מוכרחת להגיד
לו, אבל , שהיה הכל לרוב מאד ולא הרגיש בחסרון מה שלקחה. ב] כי , ולא רצתה להעציבו ולערב שמחתו. ג]
, ויראה כי יבער חמתו ביינו ויעשה רע לה, ולכן  וכו':

(לז) 
. נפל עליו פחד מדוד ומהסכנה שהיה בה, ונצטננו דמיו :

(לח) 
. חז"ל (ר"ה יח א) דרשו בו כמה דרושים, והוא ע"פ הכלל שמספר המופשט מן המתואר מורה על מספר ידוע, והם עשרה ימים הידועים של תשובה שבין ר"ה
ליוהכ"פ:

(לט) 
. הודה על ג' ענינים, א] על שנענש על שחרפו, ב] ששמר אותו שלא ינקום בעצמו, ג] שהשיב גם רעת נבל ויתר עונותיו בראשו באופן שלא נענש ע"י דוד לבד, שכל
מי שחברו נענש על ידו אין מכניסין אותו במחיצתו של הקב"ה (שבת קמט ב), רק מת ע"י עונותיו:

(מ) 
. כי תיכף אחר המשתה חלה ולא שב עוד אל מעון, והיא נשארה אחרי מותו בכרמל:

(מא) 
. דברה אל השלוחים בנכח כי שלוחו של אדם כמותו:

(מג) 
. ר"ל נוסף על מיכל בת שאול שהיתה לו מכבר:

(מד) 
. הנה התפלאו איך נתן שאול את בתו שהיתה אשת איש לאחר, ואיך לקחה דוד אח"כ בחזרה אחרי הוטמאה. ויאמר הרד"ק ששאול אנס את
דוד לגרשה, ובכ"ז החזירה דוד כי היה גט מעושה ופסול. ויאמר מהרי"א שלא נתנה לפלטיאל לאשה רק לשמרה. וכ"ז רחוק, איך היה ביכלתו לכוף את דוד שברח מפניו, והכתוב
אומר (ש"ב ג, טז) וילך אתה אישה. אבל העקר כדברי חז"ל (סנהדרין יט ב) ששאול טעה וחשב שקדושי מיכל לא היו כפי הדין כי קדשה במלוה של עושר שהובטח למכה גלית, או
שדוד חשב שמאה ערלות פלשתים שוים פרוטה ושאול חשב שאינם שוים כלום, ולכן דייק דוד 'לקמן שם, יד) תנה את אשתי את מיכל אשר ארשתי לי במאה ערלות פלשתים.
ובכ"ז היה דוד מותר להחזירה, כי היא היתה אנוסה ע"פ בית דין של שאול שטעו בדין, וכמו שהוא ההלכה במי שאמרו לה מת בעלך ונשאת ע"פ ב"ד שלא נאסרה. וכפי הנראה
התעורר שאול לזה, ממה שראה שדוד לקח עוד נשים על אשתו בלי רשותה, שזה כמואס בבת המלך לקחת עליה צרה לצרור, וזה ג"כ עורר שנאה חדשה אצל שאול, ולכן התעורר
דוד להרחיק נדוד ממדבר פארן אל מקום אחר להמלט מחמת שאול אשר בערה מחדש: