תפארת ישראל על שבועות ד
שבועות ד

יכין

משנה א
 דכתיב ועמדו שני האנשים [אמר בני הרב המאה"ג מהו' ברוך יצחק שליט"א בבחרותו, דקמ"ל כפילא בכולה מתניתין, והרי מדקאמר באנשים א"צ לומר ולא בנשים, וכן בכולהו. אבל קמ"ל דבפסולין אפילו קבלוהו עליהן אינו חייב קרבן, דאע"ג דעדותו מהני [כח"מ פ"י כ"ב], עכ"פ אינו בר הגדה דקרא [ועי' מ"ש לקמן סי' מ"ח]:

 מחמת עבירה [ועי' סנהדרין פ"ג מ"ג]. ואילה"ק הרי כל הנהו מדאינן חייבין אעדות. חייבין משום בטוי [כש"ס דכ"ה ב'] וא"כ מה נ"מ אם חייבין משום זה או משום זה. נ"ל דנ"מ דשבועת עדות צריך בב"ד דוקא. ואפילו בפני ב"ד נמי נ"מ, דבעדות אפילו מושבע מאחרים והשיב לא ידעתי, חייב, משא"כ בבטוי:

 למעוטי משחק בקוביא ומפריחי יונים, אף דפסולין רק מדרבנן, עכ"פ עדותן לא מהני, ולא מידי אפסדיה. וכ"ש מלך דפסול מדאורייתא:

 ר"ל דוקא בנשבע בעצמו אין חילוק בין נשבע בב"ד או בחוץ:

 ר"ל שהשביען אחר ואמר משביעני עליך שתעידני, והשיב לא ידעתי העדות. אבל עניית אמן או ?לשון אחר המובן שמקבל שבועתו, כנשבע בעצמו דמי [כפ"ג. סי' נ"ג]:

 מיהו השבועה יכול להיות קודם שבא לב"ד [וכמ"ג]:

משנה ב
 קרבן עולה ויורד:

 ר"ל בין שהיו מזידין בהכל, שידעו העדות וידעו ג"כ שכשישקרו חייבים קרבן. או על וכו':

 ר"ל ששוגגין הן שסבורין שפטורים מקרבן, אבל זדו בעדות, שיודעין אותה, וגם יודעין שהשבועה אסורה:

 דאע"ג דבחלב ושאר חייבי חטאת אפילו לא ידע מעולם שזה חטא או שהיה תינוק שנשבה בין האומות ולא ידע מעולם מישראל ודתם, אפ"ה לכשידע שחטא מביא חטאת על כל חטא וחטא, וכ"ש בשכח דחייב, [כ]. בשבועות שאני דכתיב ביה אדם בשבועה דצריך אדם עם ידיעה, להכי פטור מקרבן, כשסבורין ששבועה זו מותרת לגמרי. ומכ"ש כששכחו העדות בשעת שבועה [ותמיהני מאד למה לא תני נמי כה"ג גבי בטוי לעיל פ"ג מ"ז. [ועי' מש"כ בהקדמת פ"ג סי' א']. ובשלמא לרש"י שם יש ליישב קצת, דמשום דעכ"פ בלהבא חייב בבטוי על שגגתה גרידתא, אבל לרמב"ם שהבאתי שם דגם בלהבא פטור בבטוי בשגגתה גרידתא קשיא וצ"ע]:

 *) ולא קתני דחייבים נמי מלקות מדלא שייך בכל מזיד, דהרי ביש שם עונש אחר משום כאשר זמם, אין לוקין משום לא תענה, ורק באין כאן עונש כאשר זמם כריש מכות אז לקו משום לא תענה. ותו דבהודו בעצמן שהזידו בעדות מביאין קרבן ואין לוקין. ותו הרי א"א התראה רק בספק דמי יודע אם יודעים לו עדות:

משנה ג
 או שאמר משביע וכו':

 תנא לא נקט רק ב' אופנים דנשבע מפי עצמו [דגם עונה אמן כמוציא שבועה מפיו דמי [כשבועות דכ"ט ב']. דאיידי דמושבע מפי עצמו אתא מדרשא מפקדון [כמכילתן דל"א א'] חביבא ליה. וכ"ש מושבע מפי אחרים דמפורש בקרא גבי עדותו כדכתיב ושמעה קול אלה. ולפיכך בהשיבו אחר שבועתו אין אנו יודעין, או ששתקו אחר שבועה וכבר כפרו קודם שהשביען, דהנך תרתי גוונא מושבע מפי אחרים הוה, דכ"ש דחייבין [כרמב"ם פ"ז ופ"ט משבועות ה"י]. מיהו לרש"י שתיקה לא מהני. [ואי"ל מה מהני שבועה הרי כבר אמרו אין אנו יודעין, ואין חוזר ומגיד. י"ל דמאין אנו יודעין ליודעין אנו לא מקרי חוזר ומגיד, כשנותן אמתלא לדבריו דמפני חומר שבועה חוזר בו [ח"מ כ"ט]:

 וכפרו כל פעם:

 אפילו לא השביען שם:

 דצריך כפירה בבית דין:

 בבית דין:

 ולא דמי לשבועה שאוכל שבועה שאוכל דחייב רק א' [כפ"ג מ"ז]. דשאני הכא דכל ה' חיוביו באין כאחת כשכפר בב"ד חייב למפרע:

 אפילו שתקו לשבועות הראשונות לא אמרינן דכפירה דלבסוף, על כל א' וא' קאי למפרע:

 ר"ל להכי פטור על שבועות האחרונות, דממ"נ אם השתיקות הראשונות ככפירה, שוב אין ראויין להשביען. ואם אינן ככפירה, לא חלה שבועה על שבועה, דהרי מושבעין ועומדין. וא"כ הא דכתיב לאחת, דדרשינן מנה לחייבו על כל א' וא', אנשבעו חוץ לב"ד וכפרו בב"ד קאי, משום דחוץ לב"ד לא היו השבועות שאחר הכפירה לבטלה, דיכולין אח"כ להודות בב"ד. [ונ"ל דלהכי נקט ר"ש מ"ט וכו'. דמלבד דר"ש בכל דוכתא דריש טעמא דקרא [כקידושין דס"ח ב'], הכא כוונתו לגלויי דינא אליבא דר"מ [לעיל במ"א], דס"ל דמושבע מפי עצמו חוץ לב"ד נמי חייב, וסד"א מפי עצמו חוץ לב"ד אליבא דר"מ כמושבע מפי אחרים בב"ד לרבנן, ולא יהא חייב רק א'. קמ"ל דטעמא דרבנן דחייב רק א', מדאין יכולין לחזור ולהודות. משא"כ חוץ לב"ד הרי יכולין לחזור ולהודות]:

משנה ד
 ודוקא בהתחיל השני בכפירתו תוך כדי דיבור של כפירת הראשון [עי' רפ"ד דנזיר], דהו"ל כהעידו ממש כאחת, ויכולין שניהן לחזור תוך כדי דיבור של כפירת הב':

 דבשבועת העדות צריך שיפסיד להתובע ממון. והכא מדכפר הראשון, שוב אין מועיל עדותו של ב' ואף דעכ"פ ע"י עדותו יתחייב שבועה לנתבע ואפשר שעי"ז יודה. י"ל דעכ"פ דבר הגורם לממון לאו כממון דמי. ואילה"ק אמאי ראשון חייב מ"ש מהשביע עדי קנוי דלכ"ע פטור [כשבועות דל"ב א'] מדעדיין צריך לעדי סתירה וכש"כ רש"י שם א"כ ה"נ מאן יימר שיעיד השני, וכמו שכפר באמת. י"ל דהא דמצרכינן לענין עדות שיהא גורם לממון, אין הכוונה שצריך שבעדות יתחייב ממון, דהרי זה פשוט דכל עד מב' עדים אין עדותו לבד מחייב ממון עד שיעיד גם חבירו, רק צריך שיעיד על דבר שאם יש ב' עדים על דבר זה יצטרך הלה לשלם. לפיכך עדות קנוי, אפילו יהיה שני עדים על הקנוי לא תתחייב האשה עדיין ממון דקנוי בלי סתירה לאו כלום הוא. משא"כ בכל עדות עד א' מהב' עדים [ודוקא לענין שיחשב כממון שלו לא הוה גורם כממש [כרמב"ם רפ"ב מגניבה  ]. אבל דבר הגורם שהוא כבר שלו, דליחשב כממון, כשורף שטר של חבירו, חייב. דדבר הגורם כממון דמי [כ]. ואילה"ק אמאי בכפרו שניהן כאחת שניהן חייבין, הרי כל שאינו בזא"ז אפילו בב"א אינו, [כקידושין ד"נ ע"ב ועירובין ד"נ ע"א]. נ"ל דזה דוקא כשראשון מונע את השני מלחול, כגון מקדש ב' אחיות, דע"י שקידש הראשונה, א"א לקדושי שניים לחול. וכ"כ כשקנה שביתה הראשונה בצפון א"א שתחול שביתה שנייה בדרום. אבל הכא אין עדות שנייה מועלת, מדאין כאן עדות כלל, והו"ל כאית עד הראשון בעולם, שאין עד השני יכול להועיל כלום. והרי אפילו כבר כפר הראשון, אם היה עוד עד אחר היה גם השני חייב, נמצא שאין עד הראשון מונעו כלום. וקרוב לסברא זאת כתבו תוס' [גיטין דמ"ב א' ד"ה הא]:

 נ"ל דלהכי לא קאמר סתם חייב, ופשיטא דאכופר קאי. אלא דקמ"ל כדקאמר בש"ס דמיירי שכפרו שניהם תחלה זה את זה, וחזר א' והודה תוך כדי דיבור. להכי קאמר שפיר הכופר חייב, ור"ל הכופר שעדיין עומד בכפירתו חייב, ולא אותו שהודה אחר כך. וקמ"ל הך בבא, דאפילו היכא, דהוה הודאה של ראשון תוך כדי דיבור של כפירת השני, מהני, וכ"ש בהודה א' ואח"כ כפר הב' שחייב:

 מיירי שבשעת ראיית העדות רחוקים היו כולם, וכשכפרה הראשונה, היתה השנייה קרובין בנשותיהן לתובע ונתבע, ונשותיהן גוססות. וסד"א מדרוב גוססין למיתה, כמתו דמו, ולפטרה כת ראשונה מדאין מפסידין לו ממון, דהרי יש כת אחרת, דרחוק שנתקרב ונתרחק כשר לעדות [כח"מ ל"ג סי"ג]. קמ"ל דעכ"פ עדיין חיות נשותיהן. אבל באין קרובים, באמת כת ראשונה פטורה, מדאין מפסידין לו כלום בכפירתן. ואף דהכופר בממון שיש עליו עדים חייב, וא"כ מ"ש עדים. י"ל דהכא דכת ב' קמן כפירת דברים בעלמא הוא:

משנה ה
 כך נקרא הלואת מעות, שהושם ביד וברשות המקבל לעשות בו כרצונו:

 שמצא אבדתי וכופר. והשיבו העדים על כל תביעותיו אלה, אין אנו יודעין. או שאמר להן בואו והעידוני שיש לי ביד פלוני פקדון וכו', והשיבו הן בעצמן שבועה וכו' [כך נ"ל ומתורץ קו' רתוי"ט. ומצינו דוגמת זה לקמן פ"ו מ"ו. בית מלא וכו', ע"ש]:

 בכל אלה שתבעת מפלוני:

 מדפרטו בשבועתן כל מיני הטענות:

 רישא קמ"ל מין א' ותביעות חלוקות, וסיפא קמ"ל איפכא, וקאמר תנא או שאמרו הן בעצמן שבועה וכו':

משנה ו
 כולהו או או קתני:

 ר"ל חצי נזק צרורות, דבשאר חצי נזק, דהו"ל קנס, פטורים, מדיכול להודות ולפטור, א"כ לא הפסידוהו ממון, דאף דהפסידוהו, דאלו העידו לא הוה תו מצי פטר נפשיה השתא בהודאה. משא"כ השתא שלא העידו עכ"פ משום דבשעת השבועה היה יכול הלה להודות, דהרי אפילו ראה עדים ממשמשים ובאים והודה פטור [ב"ק דע"ה א'] לא הוה כפירת ממון. מיהו נקט תנא כל הנך ואינך לרבותא, דאף בהנך שיש בהן צד פטור, אפ"ה חייבין קרבן. או תשלומי וכו':

 חייבים משום קרנא. או תשלומי וכו':

 משום בושת ופגם דממונא הוא [עי' כתובות פ"ג מ"ז]. או פתה וכו', או שהכני וכו':

 בלי חבורה, דפטור ממיתה וחייב בתשלומין. או שחבל וכו':

 או שהדליק וכו':

 אחבל בי חבירי נמי קאי. וקמ"ל דאף דחויב כרת חייב בתשלומין, וכולהו או או קתני:

משנה ז
 כלהו או או קתני וכלעיל, ונ"ל דקמ"ל הני, אף שמפסידין להתובע תרומות ומעשרות, עכ"פ אין כאן כפירת ממון, דאין אדם כופר לו ממון. ועוד דלא זכה עדיין בהממון, ואין לו בו עדיין שום זכות לתבעו בדין, כירושה וכתובה, דלכל מי שירצה הישראל יתן, דנתינה כתיב בה [כחולין קל"א ב'] ואין לו לכהן אלא מהרמה ואילך [חולין ק"ל ע"ב]:

 של עצמו, ופטור מטעם קלב"ם. וי"א דבבתו של פלוני אחר קאמר, ופטור מטעם דלא השביעו התובע. והא דלא נקט במשביען ראובן, שמנה לשמעון ביד לוי. ה"ט משום דבכה"ג אף דבשליח פטור, עכ"פ בבא בהרשאה חייב. אבל הנך אפילו בא בהרשאה כטור, מדלא מטי לידו הממון מעולם, דמתנה קריא רחמנא [כנדרים דפ"ג ב'], ומה"ט לא דמי לכתובה וירושה. וה"ט דנקט כל הנך לאשמעינן דוקא בהנך פטורים אף דחייבין עליהן קרבן משום שבועת בטוי, אם היו שוגגים בקרבן. הא במנה פלוני בידך, משכח"ל חיוב קרבן, אם בא בהרשאה מפלוני. או נ"ל דקמ"ל דדוקא מקרבן פטורים הא מלקות חייבים בכולהו, אפילו בשהאיש פלוני כהן וכו' דהרי עכ"פ נשבעו לשקר. מיהו דוקא בענה הלה אמן או הן, אבל בהשיב לא ידענא עדות פטור משום בטוי, וכמ"ש בהקדמה ריש פ"ג:

 דחייב מיתה ופטור מתשלומין:

 אחבלה נמי קאי, דבכולהו חייב מיתה, ולהכי פטור מתשלומין אפילו לא התרו בו למיתה:

משנה ח
 והשיבו אין אנו יודעין, ונמצאו שקרנים. וכגון שבזמן קרוב קודם השבועה אמר בפניהן ליתן לו המתנה, דאז לא מצו למימר שכחנו [ר"ן שבועות שט"ו א']:

 דאפילו המשביע עני לא הוה הנותן רק כנודר לצדקה, שאין ב"ד יורדין לנכסיו, רק שכופין אותו לקיים נדרו, ואין כאן כפירות ממון [ונ"ל עוד דהרי יכול להתיר נדרו, כי"ד רכ"ח ס"כ, וע"ש]:

 נקט פקדון, מדהוא נזכר ראשון בהפסיק:

משנה ט
 וקבלו שבועתו, ובזמן קרוב אח"כ ראו לו עדות, ואמר בואו והעדוני וכפרו:

 והתורה אמרה והוא ראה או ידע, שראה וידע כבר:

משנה י
 ר"ל עד שייחד עדיו. מיהו באמר משביע אני עליכם כל העומדים כאן, חייבים דהרי ייחדן. רק דמשנתינו מיירי שאינו יודע מי מבני הכנסת יודע לו עדות והשביע שהיודע יעיד לו:

משנה יא
 נ"ל דר"ל לא מבעייא בדקאמר משביע אני עליכם שתעידוני, דפטורים כשיודעין עד מפי עד, משום דאינן בני עדות. אלא אפילו באמר שאם אתם יודעים וכו' והרי יודעים הם רק שפסולים להעיד. והשיבו אין אנו יודעין. או שאמרו הן בעצמן שבועה וכו' [ועיין לעיל סימן כ"ו]:

 מדאינן ראויין להעיד:

משנה יב
 דוקא עבד כנעני דאי אפשר להרשותו [כח"מ קכ"ג י"ג]. אבל אחר, הרי אפשר שיכול להשביעו וכגון שבא בהרשאה [ולפוסקים דס"ל שם דגם לעבד מרשה. והכא מיירי, בלא הרשהו, נ"ל דנקט עבדו לרבותא. אף דיד עבד כיד רבו [כב"מ פ"ח מ"ג] וכ"ש דאי נימא דהאי עבדו שלוחו הוא. הרי בכל התורה כולה שלוחו כמותו [כקידושין ד"מ א'] עכ"פ שאני הכא דאפקיה קרא אם לוא יגיד, דר"ל אם לו לא יגיד]:

 נראה לי דקא משמע לן אפילו בא בהרשאה עכ"פ כיון שהוא ג"כ הנתבע והמורשה הוא כבע"ד עצמו, א"כ אין כאן תביעת ממון:

משנה יג
 בש"ס אמרינן דה"ק משביע אני בשבועה. מצוה וכו' בשבועה. וכתב הרמב"ם [] דצריך נמי שיזכיר השם או כינוי אצל כל א':

 ר"ל בשם אדני, ומרש"י נראה שר"ל שאמר המשביע, אני משביעך בהשם שנכתב בא' ד', והיינו שפיר דכלל בסיפא ובכל הכנויין דגם א' ד' ויו"ד ה"א רק כנוי הוא אלא דקאמר שדי וצבאות שהן מז' שמות שאינן נמחקין, ואינן כנויין:

 ר"ל בשם ידוד:

 אף דלפעמים מלת צבאות הוא חול:

 ר"ל מברך השם:

 דבעינן שם המיוחד [ועי' סנהדרין פ"ז מ"ה]:

 ר"ל שאמר לכל א' מהעדים יככה אלדים אם לא תעידני:

 ר"ל או ששמע א' שקורא בתורה התוכחה. ואמר הוא להעדים וכן יככה אלדים אם לא תעידני [כך פי' רש"י ור"ב. ותמהני א"כ ששמע קורא בתורה ל"ל, או מלת אלדים אחר מלת וכן יככה ל"ל. אמנם בש"ס גרסינן ברישא יככה ה' אלדים. א"כ נ"ל דברישא רבותא קמ"ל אע"ג דבתורה יככה ה' כתיב, והוא מוסיף אלדים אפ"ה הו"ל אלה דקרא. וסיפא רבותא קמ"ל אף ששינה אלדים תחת הויה, אפ"ה ל"ש]:

 דכתיב בשבועת העדות ושמעה קול אלה:

 אם תעידני. ולא העיד. ואו או קתני:

 דס"ל מכלל הן נשמע לאו, והו"ל שפיר ושמע קול אלה:

 דס"ל אף דמכלל הן נשמע לאו, עכ"פ צריך לפרש כדכתיב ושמעה קול אלה ולא המדוייק מכלל ברכה דעכ"פ קול ליכא, ולהכי פטור. וכללא דפרקן, שבועת העדות צריך י' דברים. 
 (א) שישביען התובע בעצמו או שלוחו הבא בהרשאה [משנה י"ב]. 
 (ב) שיתבע ממון [מ"ח]. 
 (ג) שיהיה הממון מטלטל [מ"ה]. 
 (ד) שקדמה ידיעתן העדות לשבועה [מ"ט]. 
 (ה) שאין עדים אחרים בדבר כאן [מ"ד]. 
 (ו) ושהתובע ייחד עדיו [מ"י]. 
 (ז) ושהעדים כפרו אחר תביעתו [מ"ג]. 
 (ח) ושהכפירה היתה בב"ד [מ"ג]. 
 (ט) ושהשבועה היתה בשם או בכנוי [מי"ג]. 
 (י) ושהשביען בלשון שמבינים [סוטה דל"ב א'. ועי' רמב"ם פ"ט משבועות  ]. 

אם חסר חד מהנך, או שהן קרובים או שאר פסולין לעדות, פטורים משבועת עדות. אבל חייבין משבועת בטוי כשנשבעו הן בעצמן או ענו אמן אחר שבועתו. והחילוק ביניהן עי' בהקדמת פ"ג. ומה דאמרינן בש"ס [דל"ה ב'] כל שלמה האמור בשיר השירים קודש, נדחק רבינו הרא"ש בפירושו דר"ל לידע פירוש מלת שלמה שבשה"ש. ול"מ נ"ל לעניין אם אמר לו הנני משביעך בשם שלמה שבשה"ש, חייב דלא גרע מכנוי:

בועז

הלכתא גבירתא