תפארת ישראל על בבא קמא ו
בבא קמא ו

יכין

משנה א
 הא הו"ל למתני לעיל גבי מילי דשור, רק איידי דתנא נפל לבור והבאיש מימיו, תנא בתרה כל מילי דבור, והשתא הדר למילי דשור:

 בדלח שיכולה לעמוד ברוח מצוייה, דשן ורגל שהן מועדין מיד די להן בשמירה פחותה כזו, כמו קרן מועדת []:

 כשלא ידע שיצאה:

 הבהמה, או שנפל הכותל מעצמו:

 אפילו ידע שנפל הכותל, אינו חייב לבקשה בלילה, אבל ביום מסתמא שמע, דכותל שנפל קלא אית ליה וחייב, משא"כ בדלת ברישא לית ליה קלא שנפתחה, ולהכי פטור:

 בלילה:

 ונקט לסטין לאשמעינן דבכה"ג רק הוא פטור אבל לסטין חייבין. וי"א דגם לסטין פטורים דמדלא הוציאוה הו"ל רק גרמא [שם]. והיינו דקמ"ל לסטין, דגם הם פטורין:

 אפילו לא הוציאוה ממש רק הכישוה במקל או משכוה, כדי לקנותה, אף דב' אלו אין קונין שלא בפני בעלים רק כשצוו כן (), אפ"ה גזלן מיד קני לה בזה, וחייב בנזקיה:

משנה ב
 דמצטערת בהשמש:

 אפילו חתרה ויצאה, מדהו"ל תחלתה בפשיעה, דמחמת החמה תפרץ הדלת הפחותה, וסופה באונס, שמחמת הצער חתרה [שצ"ו]:

 אף שמסרה הרועה לרועה אחר שתחתיו, אפ"ה רועה ראשון פטור, וה"ה בכל שומר שמסר לאשתו, לבניו או לבני ביתו גדולים, הוא פטור והן חייבים. אבל במסר לשומר אחר, חייב הראשון אם לא הביא השני ראיה שלא פשע [, ו]:

 מרשות בעליה או מר"ה שהיו גבוהים מהגינה:

 ע"י אכילתה שם, או ע"י שנפלה על ירקות רכים לשם:

 ודוקא בהוחלקה, אבל בדחפוה חברותיה, משלמת מה שהזיקה דפשע דהו"ל להעבירן א' א' שם שלא ידחפו זא"ז [ואילה"ק א"כ לאשמעינן בסיפא רביתא, דאפילו בדחיפה משלם הזיקה, נ"ל משום דלא פסיקא ליה, דבדחיפה יש חילוק, בא"א לו להעבירן א' וא' פטור (כב"מ צ"ו א'). וי"א דגם דחיפה הו"ל כאונס ()]:

 הוא נ' על נ' אמה:

 קודם שאכלה הערוגה שבבית סאה:

 אחר שאכלה הערוגה. דבשומא כה"ג לא משלם כל שווייה של הערוגה דהקונה בית סאה אינו מדקדק בהפסד ערוגה א' רק מעט, [כך כתב רש"י. ולרבעתוס' שהקשו כמה קו' לרש"י כתבו דה"פ שמין בית סאה שאכלה בצירוף אותה שדה כולה, ולא פירשה משנתנו אגב כמה משערינן. אמנם מה שחזרו והקשו גם על זה, דוכי אפשר לבהמה שתאכל כ"כ ביום א'. ותירצו דבית סאה דהכא אינו נ' על נ' אמה רק סאה פירות, לפע"ד בית סאה לא משמע כן. אלא י"ל קושיתם, דעכ"פ אפשר שתשחית בית סאה ממש ברגליה]:

 שנתבשלו כל צרכן:

 ככל שיווי הערוגה שאכלה:

 דס"ל דוקא בלא נגמרו הפירות ישמוה באגב, וקיי"ל כותיה בפירות גמורים, דכיון דגמורים הן מה לי תלושין מה לי מחוברין, למה ישמוה באגב, ובאינן גמורים ישערו קלח אגב ס' קלחין [שם]:

משנה ג
 ודוקא בהוחלקה בהן, [וכלעיל פ"ה סי' י"ב] רק קמ"ל הכא דאפילו בשדה שאין גדר סביבו צריך נטילת רשות:

 ודוקא ביש שם עוד גדושין ששומר ממונה עליהן, להכי כשא"ל השומר עול, הו"ל כא"ל עול ואנטר, אבל בשאר אדם, פטור. עד שיאמר לו בפירוש עול ואנטר [שצ"ג]. וקמ"ל הכא דבכה"ג אפילו רבי מודה [עי' פ"ה מ"ג]:

משנה ד
 דאינן בדין שליחות, ודוקא במסר להן גחלת ולבוה, אבל במסר להן שלהבת, חייב ():

 דאין שליח לדבר עבירה שיתחייב שולחו כשהשליח בר חיובא. וי"א דאפילו לא ידע השליח שעושה עבירה, פטור המשלח ( ו). מיהו בהניח שומר לשמור האש, השומר חייב ():

 ואילה"ק מ"ש לענין שבת דאמרינן דכולן חייבים (כביצה ל"ד א'). י"ל התם אינו חייב משום ההבערה רק משום הבישול שנעשה ממילא אחר כך, רק שהאדם הכין הבישול, והרי כולן הכינו שיתבשל להכי כולן חייבים. אבל הכא אינו חייב משום הכנה, מדהו"ל רק גרמא. ורק אשו משום חצו חייב. והרי אור בלי עצים לא היה מתלהב למרחוק ואין כאן משום חצו (ועי' ש"ס כאן ד"ס א' ודו"ק):

 נפח והעלה השלהבת ששרפה:

 ודוקא רוח שאינו מצוי. אבל ברוח מצוייה תמיד, האחרון חייב [שם] ונ"ל דהיינו רישא דמשנתינו:

 שקלקלה נירו:

 משמע שהופסד גוף הקרקע:

 למעלה מעצי הדליקה:

 רחב ט"ז אמה:

 בשיש בו מים סגי ברחב ח' אמות, וי"א דאפילו אין בו מים, מדמצוי שם מים, יש בו רטיבות המעכב האש לעבור וסגי בח' אמות, וביש בו מים בכל שהוא סגי [שם]:

 לעיל נמי מיירי דוקא בהדליק בתוך שלו. דבהדליק בשל חבירו. אפילו עברה גדר גבוה כמה, חייב, רק נקט הכא בתוך שלו. דרצה להודיענו טעם הדבר. דהכא דאין הפסק, טעם הפטור הוא מדהדליק בשלו:

 הוא רע"ד על רע"ד אמה בקירוב. ויהיה לפ"ז לכל צד קל"ז אמה:

 לכל צד:

 קמ"ל דמתני' דלעיל דאמר ט"ז אמה, ר"א היא:

 דכשהלהב גדול עוברת אפילו אלף אמה, והכי קיי"ל [שם]:

משנה ה
 שהדליק בשלו ועברה לשל חבירו:

 דטמון פטור באש, דכתיב או הקמה, דוקא כקמה שהוא בגלוי, ואפילו מוריגין וכלי הבקר שדרך להטמין בקמה פטור, ומשלם רק כאילו היה מקומן אותו דבר שהיו טמונים בו. ולר"י חייב בטמון באש, אפילו בארנקי שאין דרך להטמינו בגדיש:

 בגדיש, שאנו יכול לברוח:

 וגם עבד וכו' וה"ה שאר אדם ושאר דברים רק נקט הנהו, מדמצויין בגורן:

 שיכול לברוח:

 בתשלומי הגדי שלא יכול לברוח, והו"ל כשרפו בידים, ואי"ל דנפטר מתשלומי הגדי משום קלב"ס מהעבד, ליתא, דהרי פטור ממיתה עבור העבד, מדהיה יכול לברוח [והא דנקט הך הכא גבי טמון באש, קמ"ל אף דלרבנן פטור טמון באש דבעינן דומיא דקמה, סד"א כיון דאין דרך גדי להיות כפות בגורן, כל מידי דלא אורחא לאו דומיא דקמה הוא, קמ"ל דאפ"ה מחייבי רבנן מדעכ"פ רגיל להיות שם שלא כפות [תוס' ב"ק כ"ב ב']:

 אפילו היה הגדי נמי כפות, או שהיה הגדי סמוך וכו':

 אפילו היה העבד נמי סמוך לו:

 מתשלומין, דבעבד כפות חייב מיתה, ופטור מה"ט מתשלומי גדי משום קלב"ם, ובגדי סמוך פטור מדהיה יכול לברוח, אף שאין בו דעת:

 פלטין [ולהכי נקט פלטין, מדדרך להיות שם ארנקי, לומר דבהך ארנקי מודו רבנן לר"י דחייב]:

 דלרבנן תרתי בעי, שהדליק בשל חבירו, ורגיל להניח שם הטמון, אז חייב על הטמון באש, ולהכי גם בגורן שהדליקו, אם היא של חבירו משלם מה שרגיל להטמין שם, ככלי בקר ומוריגים. ולר"י בין במדליק בשלו או בשל חבירו, חייב אפילו על האינו רגיל להטמין שם, כארנקי, וקיי"ל כחכמים [שם]:

משנה ו
 נצוץ אש. ולערוך ר"ל פרור קטן ממתכות:

 דהו"ל כזורק חץ, ואדם מועד לעולם:

 מדהרבה במשאה. וי"א דדוקא בהדליק כל הבירה בבת אחת, דאל"כ משלם רק על מקום שהדליק נזק שלם, ועל השאר ח"נ, וכלעיל [פ"ב מ"ג, ועח"מ תי"ח י"ב]:

 דברשות קעביד, דמצוה להניחו בר"ה, ולמטה מי' טפחים, ולא היה יכול להגביהו למעלה מגמל ורוכבו, ועדיף טפי מרשות קעביד דלעיל [פ"ג מ"ב וג'], דהתם אפ"ה חייב. דשאני הכא דאיכא מצוה. ולרבנן הכא אפ"ה חייב, דהיה לו לשמור הנר. ואילה"ק מלעיל [פ"ג מ"ו]. דהתם במרוצתו א"א שישמור א"ע:

בועז

הלכתא גבירתא