תפארת ישראל על ביצה ה
ביצה ה

יכין

משנה א
 ר"ל משליכין:

 כל חלון הוא בכותל, משא"כ ארובה הוא בתקרה. וקאמר הכא, דאם פירותיו על הגג, ומתירא שיופסדו בגשמים, מותר בטרחת השלכתן דרך הנקב שבתקרת הבית. אבל להגביהן ולהשליכן דרך חלון שבדופן, אסור:

 אפילו מוקצין [וי"ח]:

 ר"ל בכל עת אפילו בשבת:

 טפות מועטות שנוטפין מהגג. וכ"ש מפני גשמים עצמן דמרובין, דשרי [כך נ"ל]:

 מכסין אותן מפני הדלף. וכולהו לא זו אף זו קתני דלא זו פירות שכשיתלחלחו יתרקבו אלא אפילו יין שאינו נפסד כ"כ ע"י שירדו לתוכו איזה טפות מטר. ולא זו יין שעכ"פ כשיתערב בו מים יתחלש, אלא אפילו בשמן שא"א שיתערב עם מים, ואפשר ע"י סינון להפרידם אפ"ה שרי לכסותן:

 לקבל הנוטפין, ובנתמלא שופך ושונה. ודוקא בדלף הראוי לרחיצה , ומלת בשבת אכולהו קאי:

משנה ב
 ר"ל שאסרוהו חכמים:

 ר"ל אפילו אם יש בו קצת מצוה, ואפ"ה אסרוהו חכמים:

 ר"ל או שיש בו מצוה ממש ואסרוהו חכמים בשבת:

 נ"ל דר"ל כמו בשבת, אם עשאן חייב מכת מרדות מדרבנן, כ"כ ביו"ט:

 בין לח או יבש. וכמו כן אסור להניח או ליטל שום חפץ שם, דגזרו שמא יתלש ענף משם. מיהו מותר ליגע באילן אם לא ינידנו. וכמו כן מותר לילך או לישב על גבי עשבים. ועכ"פ אסור למשמש בהן בידיו [רט"ז סי' של"ו]:

 שמא יחתוך זמורה להנהיגה [ועיין שבת פכ"ד סי' ג']:

 שמא יעשה בשבת חבית שלמדין לשוט עליה:

 כף אל כף [קלאטשען] בל"א:

 להכות כף היד על ירך:

 [טאנצען]. וכולהו אסירי שמא יתקן כלי שיר. מיהו בעושה לכבוד התורה, הכל מותר. [ונ"ל דבכה"ג ליכא למיחש לשמא יתקן כלי שיר. דדמי להך דאמרינן  איהו גופיה מחזיר עליו לשרפו, מיכל אכיל מניה. ה"נ כבוד התורה ואימתה תזכירהו [ועפ"מ של"ט]:

 דנקרא רשות ולא מצוה, דמיירי דיש גדול ממנו בעיר:

 לארס אשה, והוא רשות, דמיירי דאית ליה אשה ובנים. וי"א דבאין לו אשה ובנים שרי . ואלו ב' אסורים גזירה שמא יכתוב:

 ונקרא רשות דמיירי שיש אח גדול ממנו:

 אסור משום מקח וממכר, דאסור מדברי קבלה [ נחמיה י"ג. כך כתב רש"י ביצה דכ"ז ב' ]. ושם  כ' משום דבר דבר. ועי' שבת  ברש"י ותוס' שם. ועמ"ש לעיל פ"ג סי' כ"ז]. ודוקא כלי ידוע אסור להקדיש, אבל לנדור מעות שרי. וי"א דוקא למקדש אסור לנדור, מדמוציא לגמרי מרשותו דמי למו"מ. אבל הקדשות דידן חולין נינהו, ולא נפיק לגמרי מרשותו, ושרי [ מג"א ש"ו סקי"א ]:

 לומר ערכי עלי, או שאומר ערך פלוני עלי, נותן לפי ערך השנים [עי' ויקרא כ"ז], דאם הנערך זכר, מבן חודש עד ה' שנים, נותן ה' שקלים. ומבן ה' עד כ', נותן כ' שקלים. ומכ' עד ס' נותן נ' שקלים. ומס' ולמעלה נותן ט"ו שקלים [וסימן: הכן יה]. ואם הנערך נקיבה, עד ה' שנים, ג' שקלים. ומן ה' עד כ' י' שקלים, ומכ' עד ס' ל' שקלים. ומס' ולמעלה נותן י' שקלים [וסימן: בת ג'י'ל'י'. ונ"ל דבנקבה הים ראוי שיהיה ערכה חצי זכר, מדאינה חשובה רק כפלג גופא. רק שאין נותנין חצי ולא חצי עשירית. להכי תחת ב' ומחצה תתן ג'. ותחת ב' עשירית וחצי עשירית, תתן ל'. וכ"כ תחת ז' ומחצה תתן עשירית שלם]:

 סתם חרמין הוא הקדש לבדק הבית. וכולהו אסירי מדדמי למו"מ. ומה"ט נמי אין פודין הבן וכו'. וכולן שעשאן בשוגג או במזיד, מהני [שם]:

 דדמי למתקן. אבל להפריש חלה מעיסה הנלושה היום, שרי .

 ר"ל אין דבר שמותר לכתחילה ביו"ט, ואסור בשבת:

 זהו לב"ש. אבל לב"ה כל שיש בו צורך יו"ט קצת, אפילו אינו צורך אוכל נפש שרי ביו"ט, דמתוך שהותר לצורך מותר נמי שלא לצורך אוכל נפש [תוס' ביצה די"ב א' ועי' פ"א סי' ל']:

משנה ג
 שאין מוליכין אותן רק למקום שבעלים שלהן רשאין לילך לשם . וה"ה לגבי שבת, אלא דלהכי נקט לה הכא גבי יו"ט לאשמעינן פלוגתא דר"י ורבנן גבי עיסה [במשנה ד']:

 דבמפקיד לבנו אין דרכו למסור ברשותו לגמרי:

 מיירי שיש ב' רועים בעיר ומסרה מעיו"ט לשניהן ולא בירר עד יו"ט מי ירענה, להכי לא הו"ל כמסרה לו מעיו"ט [רי"ף]. אבל ברועה א' שפסק עמו מעיו"ט שירעה בהמתו, אפילו לא מסרה לו רק ביו"ט, ואפילו הוא עכו"ם, הוא כרגלי הרועה [שם]:

 אע"ג שאינו לובש משלו, רק מתפוסת הבית ולכשירצו אחיו יכולים למחות בו ביו"ט [כח"מ רפ"ו ס"ב]:

 ר"ל למקום שיכולין כולם לילך לשם. ובעירב א' לצפון וא' לדרום לא יזיזנה ממקומה:

משנה ד
 אף שלא קבלה עד יו"ט ואף אחר שהחזירה:

 אף שרגיל להשאילה לו:

 ביו"ט:

 העיסה והתבשיל:

 כלעיל סי' ל"א. ולא אמרינן דמים ומלח בטלין בעיסה. דמשום שמהן נעשית העיסה, הו"ל יחד כמין במינו דלא בטל בדשיל"מ [תוס']. או י"ל דוקא דבר שאינו מותר רק אחר זמן, בטל באינו מינו. אבל מים ומלח הכא, שגם עכשיו יש לו היתר במקום שרגלי שתיהן מותרים, אפילו באינו מינו לא בטל [ר"ן נדרים נ"ב א']. ונקט הך דינא בנשים משום דאורחא דמלתא נקט דאשה רגילה בעשיית עיסה [כב"ק פ"ב א'] מיהו אפילו ביש לה בעל מיירי אפ"ה הוה כרגליה ולא כרגלי בעל האשה, דלא גרע אשה מרועה במשנה ג':

 שאין ניכרות בעיסה או בתבשיל עבים:

משנה ה
 אם הדליק בשלהבת של חבירו:

 מותר לטלטלה בנר שלו אף שלא כרגלי בעליה:

 לכתחילה מדרבנן:

 ר"ל אין חייב קרבן מעילה כשנהנה ממנה:

 בשבת:

 שדחפה בידו לר"ה:

 מימיו כרגלי בעל הבור:

 אלפים לכל רוח חוץ לע' אמה וד' טפחים, ולב"י המים כרגלי הממלא ובמילאן עכו"ם דינו כסי?' ל"א:

 שעשו בני הגולה כשעלו לצורך עוברי דרכים:

 דבירא דהפקירא הוא, וקנה אותן הממלא כשהגביהן:

משנה ו
 מדלא עירב הוא. ודוקא בייחד להפירות מקום. אבל בהפקידן בידם, דינן כרועה סי' כ"ט:

 ע"י עצמו או ע"י אחר שעירב למקומו. אע"ג שאותו שהפקיד אצלו לא עירב למקומו הרי יחד לו מקום:

משנה ז
 ביום טוב:

 למקום שאין בעל הסעודה יכול לילך לשם:

 ע"י אחר, שהגביהן אותו אחר מעיו"ט שיהיו המנות מעכשיו שלהן:

 להשקות בהמות מדבריות, ודאי שרי, דהרי מזונתן עליך, כלעיל רפ"ג. רק הכא לאו בהיתר השקאה מיירי רק איידי דנקט שחיטה נקט משקין, דאורחא להשקות בהמות קודם שחיטה, כדי שיהיו נוחין להפשיט עורן, גם שעי"ז נמוכים סרכות דקות שבריאה:

 שבאות ממקום המרעה, ולנות תוך התחום של העיר, ונמצא שהם בכל יום מוכנות:

 באחו. ר"ל שבכל לילה לנות חוץ לתחום, ונמצא שהן מוקצין, דהכא דדחינהו בידים גם ר"ש מודה. ודוקא בבהמת ישראל. אבל בהמת עכו"ם אם לא הובאו מחוץ לתחום לצורך ישראל מותרין [ תצ"ח, ועי' לעיל פ"ג סי' י"א]:

בועז

הלכתא גבירתא