תפארת ישראל על סוטה ב
סוטה ב

יכין

משנה א
 הבעל:

 סל העשוי מענפי הדקל. ודע דסדר הסוטה כך הוא. אם קינא לה בעלה ונסתרה, מעלה הבעל את האשה ללשכת הגזית, ומשם מורידין אותה לשער המזרח, ומשם חוזרין ומעלין אותה לשער נקנור. ואז מביא הבעל המנחה, והכהן מביא כלי חרס ונותן לתוכו חצי לוג ממי הכיור, ונותן בו העפר. והאשה העומדת בשער נקנור, הכהן אוחז בבגדיה כנגד בית צוארה וקורען עד שמגלה לבה, וסותר שערה, וקושר חבל מצרי למעלה מדדיה, ונותן הכהן המנחה על ידיה. והכהן לוקח מים המרים ונותן בהם לענה, ומשביעה, אם לא שכב וגו', והאשה עונה אמן אמן. ואח"כ כותב הכהן את המגלה, ומוחקה אל המים המרים, ומשקה אותן להאשה. ואח"כ נוטל הכהן המנחה מתוך הכפיפה שבידי האשה, ונותן את המנחה לכלי שרת, ומניף ומגיש, ונוטל קומץ ממנה ומקטיר, וכל זה דלא כסדר שנזכר במשנה, רק כסדר שכתוב בתורה. וכך היה עושה [עתו' כאן. ותו' לעיל די"ז ד"ה דכתיב. ודברי הרמב"ם תמוהין שכ' דלא כסדר המשנה ולא כסדר שבקרא]:

 ר"ל שהסל עם המנחה היה נתון על ידיה עד אחר ששתתה, כדי שתתיגע, אולי עי"ז תודה:

 לאו דוקא, אלא כל המנחות מביאן אותן הבעלים בכלי כסף או זהב הראוי לכלי שרת, ומשם מפנה אותה הכהן לכלי שרת:

 ואע"ג דמנחת חוטא [דהיינו מנחה שבא על חטא, מטמא שאכל קודש או נכנס למקדש או הנשבע לשקר שבועת עדות או בטוי, שכל אלו מביאין מנחה בדלי דלות], ג"כ כתיב גבה לא ישים עליה שמן ולבונה. ה"ק, המנחות טעונות לכה"פ חדא. דמנחת חוטא צריכה עכ"פ להיות סולת חיטין. ומנחת העומר שבא מקמח שעורים, צריך עכ"פ שמן ולבונה. משא"כ מנחת סוטה באה משעורים ובלא שמן ולבונה:

 [גראב געמאהלען]. כדי דכשיתנפה אח"כ בי"ג נפות, יוציא רק היותר מבורר יפה:

 הכל מעורב כמו שנטחן:

 שהפקירה עצמה לתשמיש למי שאינו בן זוגה כבהמה:

משנה ב
 הכהן.  כוס:

 הלממ"ס:

 שנאמר מים קדושים:

 ר"י ס"ל שממעט בכתב, כלקמן:

 כדי לאחוז בה הטבלא:

 ר"ל נותן בה כל כך עפר, שיהא נראה על פני המים:

משנה ג
 אלא כותב והשביע הכהן וגו' וגם אמן אמן:

משנה ד
 של עץ:

 עשוי מעשבים כתושים ודבוקים בדבק להיות כמו עור, בלשון יון [נייעראס]:

 עור שאינו מעובד כראוי, דמליח וקמיח ולא עפיץ [בגאללעפפעל]:

 קלף מעובד כהוגן:

 [גוממי]:

 [פיטריאל]:

 שנבלע בקלף ואינו נמחק:

 העשוי מעשן שמן, שיכול להמחק:

משנה ה
 נואף זה או אחר:

 דע"י גלגול יוכל להשביע גם אזמן ההוא. ומשום דמתחלה ארוסה היתה, לכן מקדימה בשבועתו:

 מיהו למה דקיי"ל שומרת יבם שזנתה מותרת ליבם [כ], אינו משביעה על כך:

 ר"ל בשעה שכנסה היבם קודם שבעלה דאז היא דומה לארוסה בעלמא:

 האלות, ופירש קמפרש למאי דקאמר לעיל, אמן על האלה אלה וכו':

 לא שנשבעה על כך, דהרי מושבעה ועומדת מהר סיני היא. אלא שמקבלת על עצמה שתענש אח"כ כשתזנה שאם תטמא לאחר זמן יבדקוה מים למפרע:

משנה ו
 שלא זנתה בעודה פנוייה:

 אחר שנתגרשה:

 דדוקא בנתקדשה לאחר, אחר שנתגרשה אסורה לחזור לראשון, אבל בזנתה מותרת לחזור לראשון []:

 והיינו פירושא של ולא אחר שתתגרש:

 על זנות כזה. וזה הכלל, לאתויי שהיבם יכול להתנות שלא זנתה תחת אחיו:

בועז

הלכתא גבירתא