תפארת ישראל על זבים ה
זבים ה

יכין

משנה א
 ר"ל כלי עץ או מתכת. ונקרא כלי שטף מדיש להן טהרה במקוה כדכתיב גבייהו. ושטף במים:

 ר"ל בנגע בהן בשעה שנטמא בזב. וכתב הר"ש אפילו כלי שנגע בזב קודם שפירש מטומאה עושה לאוכלים ומשקים תחלה. [ואייתי ראיה מתוספתא. והא דתנו כלל אר"י כל המטמא כגדים בשעת מגע. מטמא אוכלין להיוח תחלה. והרי כלים שנגעו. אמ"ט לבגדים אפילו קודם שפירש. תירץ הר"ש דהאי כללא לאו דוקא. ורק סיפא אתא לאשמעינן. לאחר פרישתו ממטמאיו וכו'. והא דקאמר במ"י כל הניגע באה"ט מטמא א' ופוסל א'. כתב הר"ש דהתם מדאורייתא עכ"ל. וכתב עלה רמל"מ פ"ו ממשכב ה"ו וז"ל. ונ"ל דטומאה זו דחבורין. אמ"ט לא לגדול ממנו ולא לשוה לו. ולפ"ז אדם קודם שפירש מזב אמ"ט אדם. אבל מטמא כלי. כלי קודם שפירש מזב אמ"ט כלי. אבל מטמא אוכלים. ולפ"ז אוכלין שנגעו בזב. אף קודם שפירש. אוכלין שנגעו כהן אינו רק שני לטומאה עכ"ל. ותמהני עליונו של זב יוכיח דהוי נמי ממש כה"ג. דאדם שהוא עליונו של זב מטמא בגדים קודם שפירש ולא לאדם אחר. וכלי שהוא עליונו של זב מטמא רק לאוכלים. ואפ"ה אוכלין שהן עליונו. עושין קודם שפרשו מטומאה. לאוכלין תחלה כלקמן מ"ב. אלא נ"ל דאפילו אוכלין קודם שפרשו מזב עושין לאוכלין תחלה]:

 ר"ל בנשא אותן קודם שפירש מטומאה ולא נגע בהן:

 נ"ל דבמגע דנקט לאו דוקא. אלא ר"ל כל אדם שמטמא בגדים או כלים שנגע. בשעה שנטמא באב הטומאה שמטמא במגע ובמשא. מטמא אוכלים וכו'. ונקט "במגע" לאפוקי נמי נבלה ומרכב כלקמן מ"י. דרק הנושאן מטמא בגדים קודם שפירשו מטומאה. אבל לא הנוגען כפתיחה סי' ל"ב:

 קודם שפירש מטומאה. דאח"כ אוכלין ומשקין שנגעו בו אינן אלא שני:

 בנגע בידים של אדם אחר

 אבל לאחר וכו':

 מדמשקין עלולין לק"ט:

 דלאחר שפירש מטומאה אינו רק ראשון:

משנה ב
 אפילו אינו ראוי ורגיל להיות ע"ג זב. ואפילו דברים רבים חוצצים בינו לזב. ואפילו לא הניע הזב להטהרה. כגון שיש אבן מסמא ביניהן:

 ר"ל דלאחר שפירש מטומאה אינו אלא ראשון. וקודם שפירש מטומאה. יש חלוק בין אדם לשאר דברים. דאדם קודם שפירש מטמא בגדים. משא"כ שאר דברים אמ"ט בגדים כפתיחה סי' כ"ב:

 ולא נגע בו:

 לגמרי:

 ה"ה הראוי למרכב:

 דמשכב ומושב אפילו לאחר שפירש הרי הוא אה"ט ואדם קודם שפירש הרי הוא אב. ולאחר שפירש אינו אלא ראשון. וה"ה בהיסט. דכל שהזב הסיטו. דינו כנושא זב עליו. ונקט רק נושא ונישא מדבעי למתני סיפא נושא ונישא ע"ג משכב. ובמשכב לא שייך היסט. כמ"ש בפתיחה סימן כ"ה:

 דאין צריך רובו של זב. רק במשכב צריך שינשא עליו רובו של זב. כפתיחה סי' כ"ד:

 שורת אבנים:

 ר"ל אם ישב אדם טהור למעלה מנדבך. אף שלפי עובי הנדבך אין הטהור מכביד על הזב [והר"ב כ' ומכביד על האצבע. ותמוה] אפ"ה הו"ל כנישא ע"ג זב. שהוא אב הטומאה קודם שפירש מטומאה ולאחר שפירש אינו רק ראשון:

 ר"ל מדדינו כאה"ט. עושה ראשון ושני בחולין. ופוסל גם שלושי בתרומה. אבל אמ"ט אדם וכ"ח:

 שהסיר תחתון אצבעו. או שירד עליון מהנדבך:

 הטהור:

 דאז אינו רק ראשון:

 אפילו רק אצבע של הטהור:

 כל כלי שאינו ראוי למשכב ומושב קרוי מדף:

 על נדבך ואצבע הזב למטה:

 ר"ל מדדינו כאה"ט. עושה ראשון ושני בחולין. ופוסל גם שלישי בתרומה. אבל קילי מאדם. שאינן מטמאים לשום כלי שנגעו. אפילו קודם שפירשו מטומאה:

 ר"ל ואם היה משכב ומושב למטה מנדבך ורוב הזב ע"ג נדבך:

 בלא נגעו. וסגי בהפסק נייר:

משנה ג
 רב"א מחק ב' מלות אלו "מפני שאמרו" ולפעד"נ לקיים גי' הספר. וה"ק. מפני מה חילק לעיל. רק בזב בין נושא לנישא. ולא אמרו סתם כל הנישא ע"ג א' מאבות הטומאה טמא. ע"ז משיב מפני שאמרו במשכב [וה"ה מושב ומרכב דדמו ליה] ובנבילה [וה"ה שאר אה"ט דדמי ליה שמטמאין במשא. רק חדא מינייהו נקט] ובמת. בכל א' מאלו אמרו כל הנושא ונישא וכו':

 או:

 ואפילו הי' הנושא או נישא ע"ג משכב דבר הראוי להיות משכב. ואפילו הסיטו זל"ז. אם לא נגעו זה בזה טהורים. [והר"ב כתב אם היה הנושא או הנישא אוכלין ומשקין ומדף. משמע אבל בראוי' למשכב נטמא. ותמוה דהרי אין משכב עושה משכב כפ"א דכלים מ"ג]:

 דאדם שנשא את המשכב אף שלא הסיטו ואפילו תחת אבן מסמא. או הסיטו אף שלא נשאו. או נישא על גב משכב אף שלא הוסט. הכל טמא. אבל בהסיטתו המשכב לחוד. טהור:

 אפילו היה אדם נושא או נישא ע"ג הטומאה. אם לא הסיטה. כגון שהניחה אחר עליו. והנושא לא התנועע. טהור. ושאר דברים אפילו גם הסיטו או הוסטו מהנבלה, טהורים:

 ודוקא אדם המסיט לנבלה טמא:

 בחולין [קכ"ד ב'] מגיה הש"ס לימתני'. דה"ק ר"א הוא שנושא. ור"ל דמסיט לנבלה אינו טמא רק כשג"כ נשאה:

 ואי"ל אף דמשום משא טהור. עכ"פ הרי מאהיל. וי"ל כגון שהיתה תקרה מפסקת כפ"ד סי' נ"ז:

 ר"ל דוקא בהסיט האדם למת או לנבלה נטמא אף שלא נגע ולא נשא. משא"כ בהסיטוהו אם לא נגע בהן טהור. כפ"ד מ"ו:

משנה ד
 בזב קמיירי אפילו היה מקצתו על אדם טהור או איפכא:

 ר"ל שערו צפרניו ושניו:

 דבעי שינשא רובו:

משנה ה
 רוב הטמא על מיעוט המשכב:

 ר"ל או רוב הטהור על מקצת המשכב הטמא:

 אפילו על כל המשכב. או מקצת טהור על כל המשכב הטמא:

 של משכב. דמקצת משכב הטהור נכנס לו טומאה מזב שע"ג. ואם הוא טמא. מוציא טומאה לטהור שע"ג:

 אדלעיל קאי דקתני כל הנושא ונישא ע"ג משכב טהור:

 אע"ג שדק מאד:

 שהיה למעלה או למטה מהככר ונייר מפסיק. וקמ"ל דאינו מטמא בשהאהיל על טהרה או בשהאהילה הטהרה עליו. רק בשהיו שניהן תחת אהל א'. דזה טומאת ביאה האמור במצורע. רב"א:

 בין שהאהיל האבן או האהיל עליו. דס"ל דמטמא באהל כמת:

משנה ו
 או או:

 של אלו החמשה המנויין:

 דכל הנהו נגיעתן חמור כאלו נשאן. לטמא בגדים וכלים שנגע קודם שפירש מטומאה. להכי גם למנין ראשון ושני הו"ל אב הטומאה קודם שפירש:

 דכשפירש הנוגע מן הטומאה. אין דינו רק כראשון:

 דלהכי לא נקט נמי ניסט. ור"ל שהסיט הטומאה לטהרה היינו משום דטומאה שהסיט לטהרה טהור. דאף למאי שהוכחתי לעיל כר"ש. [עיין סי' ב'] דגם כלי ואוכל שנטמא בזב. קודם שפירש מטומאה עושה לנוגע בו ראשון. עכ"פ הכא רק באדם הנוגע בזב וזבה וכו' קמיירי. דאי במה שאין בו רוח חיים. לא שייך מסיט במשכב מושב ומצורע. דהרי כל שאין בו רוח חיים שהסיט להטמא. טהור. חוץ מבזב. כתוספתא פ"ה. וכ"כ נושא ונישא אף דשייך במצורע דעליונו של מצורע טמא אפילו תחת אבן מסמא [מדהוקש לזב כנדה דל"ה ע"א ורש"ו שם ד"ה לאחרי'. וכן מוכח נמי לפע"ד מדלא מני ליה לעיל מ"ג. כל הנושא ונישא ע"ג מצורע טהור. ש"מ דבאמת במצורע טמא]. עכ"פ גבי משכב ומושב לא שייך. דהרי כל הנושא ונישא ע"ג משכב ומושב טהור. אלא ע"כ מתני' באדם שנטמא בזב וזבה כו' קמיירי. ולהכי לא נקט נמי ניסט ור"ל דניסט הטהור מהטומאה. דלא שייך במשכב ומושב ומצורע. דהרי כל הטומאות המסיטות לטהור. טהור. חוץ מבזב [כשבת דפ"ג ע"ב. פסחים דס"ז ע"ב ]. ונושא ונישא דקאמר הכא. ר"ל אפילו בלי היסט. ור"ל אפילו אבן מסמא מפסיק. דבכה"ג כולהו ז' מטמאי לאדם:

משנה ז
 ר"ל אדם הנוגע דבדבר אחר לא שייך מסיט דסיפא. וכמש"ל:

 ולא נקט נמי נושא. משום דנושא ונישא דלעיל מיירי אפילו תחת אבן מסמא. ומעיינות אמ"ט תחת אבן מסמא:

 דס"ל דמטמא תחת אבן מסמא. ודוקא כשנשא למעיינות ולא כשנישא עליהן:

משנה ח
 ר"ל אדם הנושא. והיינו נמי אפילו תחת אבן מסמא. דכל נושא ונישא בש"ס. שנזכר אצלו מסיט. ר"ל הנושא בלי היסט. והיינו תחת מסמא. ובכל מקום שנזכר משא לחודא. כגון נבלה מטמא במשא. ר"ל בהסיטה ועיין פתיחה סי' ו':

 ר"לאדם שהסיטה:

 ושיעורו כדי להטביל ראשי גבעולין ואף דמו חטאת במגע נמי מטמא בגדים. מדא"א שיגע בהן ולא יסיטן. עכ"פ מדאפשר בקרושין כגליד. לא פסיקי ליה. ובכולה מתני' לא נקט נוגע. דהנוגע במרכב ונבלה. אמ"ט בגדים. ולהכי הנוגע בהן. אפילו קודם שפי' אינו אלא ראשון:

משנה ט
 ר"ל כל זמן שהוא בבית הבליעה:

 אפילו בעודה בבית הבליעה:

 דאף דכ"ח נטמא מאוירו. נבלת עוף טהור אמ"ט רק לאדם בבית הבליעה. והבולע גופיה אף דמטמא בגדים אמ"ט לאדם וכ"ח:

 דבמעיו הו"ל כראשון לטומאה דאורייתא [כשבועות ד"ז ע"ב] ולא כשאר טומאת אוכלין דפסול גוי' רק מד"ס היא. כ"כ ע"ר הגזצוק"ל:

 דאמ"ט במגע אפילו מד"ס:

משנה י
 בז"י שבין גלוח א' לב':

 דאם יש בהן כדי הזייה. אפשר שיטמאו בגדים במגע. כשאינן קרושין. דא"א שלא יסיטם. והמסיט מי חטאת כדי הזיה. מטמא בגדים. ולהכי לא פסיקא ליה למתני'. ומה"ט נמי לא נקט מי חטאת במ"ו ביש כדי הזיה:

 דכל הנהו במשא בלבד מטמאי בגדים. משא"כ הנוגע. אפילו קודם שפירש מהטומאה אינו אלא ראשון:

 שלא נזכרו בכל המשניות לעיל. דבתחלה מנה התנא אותן שמטמאים ב' ופוסלין א'. והדר חשיב אותן שמטמאין א' ופוסלים א'. ועוד יש כמה אבות שלא הזכירן התנא. ועל אלו קאמר זה הכלל:

 ר"ל חוץ מאדם שמת. דהנוגע בו אפילו לאחר שפירש מהטומאה. מטמא בגדים. ולהכי מטמא ב' ופוסל א':

 וכ"כ שרץ באויר כ"ח. גם בחבורין אין הכ"ח רק ראשון [דהו"ל כנוגע בשרץ] כפ"ח דכלים מ"ד. משא"כ מת בכ"ח אפילו מגבו. בחבורין הו"ל הכ"ח כאב הטומאה. כהר"ב אהלות פ"ט מט"ז. ולאחר שפירש מטומאה. כ"ח א"א שיהיה רק ראשון. מדאין לו טהרה במקוה. מיהו מפץ אף דאין לו טהרה במקוה. אפשר שיהיה אה"ט ע"י מדרס כר"ב ספכ"ד דכלים. כ"כ ע"ר זצוק"ל:

משנה יא
 ואינו רק ראשון:

 סד"א להוי כנדה משתלח חוץ לב' מחנות. קמ"ל דדינו כטמא מת. וסגי רק ממחנה שכינה. גם טמא טומאת ז' כמוהו:

 כעליונו של זב:

משנה יב
 מד"ס. מי"ח דבר שנשנו בפ"ק דשבת מוץ מטבו"י שהוא דאורייתא:

 בג' אלו נעשה הגוף שני לטומאה. דגזרו דילמא בעודן בפיו יאכל תרומה ויפסלה. אבל עכשיו. שני פוסל לתרומה:

 ביום הטבילה. עיין פתיחה סי' נ"ו. וגזרו עליהן מדרגילין לנקות א"ע בשאובים אחר שטבלו בסרוחין. שלא יסברו דשאובין מטהרו ולא המקואות:

 דוקא דרך נפילה. ועיין רמל"מ פי"ג מפרה הלכה י"א:

 ספר שנגע בתרומה פסלתו. גזרו כן שלא יניחום יחדיו. ויפסדוהו עכברים לספר. וספר ר"ל כ"ד כתבי קודש:

 האי "שנטמאו במשקין" דסיפא. גם אהא קאי. ור"ל אוכלים שנגעו במשקין שנגעו בשני. גזרו שיהיו המשקין ראשון. ויעשו לאוכלין שנגעו בהן שני כאלו נגעו המשקין בשרץ ונעשו האוכלין שנגעו בהן שני. שפוסלין לתרומה. וגזרו במשקין טפי מבאוכלין מדעלולים לק"ט בלי הכשר:

 אף דאדם וכלים אמק"ט רק מאה"ט. גזרו בהו משום מעיינות זב וזבה דהו"ל אה"ט. ומטמא כלים מדאורייתא:

בועז

הלכתא גבירתא