חפץ חיים על ספרא/בחקותי/פרק ד


ביאור - פרק ד
 שהיה לו לומר "גם אני".
 הוקשה להם דהול"ל "אף אעשה זאת", לכן אמרו דהוא כמתלונן על ישראל ואומר על ידיכם מוכרח אני בעצמי לקלקל מעשה ידי.
הגר"א גריס  בזה ניחא מאוד מה שמסיים ששמי הגדול הוי עליכם כבעל חוב ש הוא משמותיו של הקב"ה כמו שאנו אומרים , וכפירש"י בסוכה .
 פי' אף שאני הוא העושה זאת - מכל מקום לכם יתייחס זאת ולא לי, שאתם הסיבותם דבר זה שימשך הרעה עליכם ממני. 
[כי דבר זה דומה למי שיעמיד עצמו תחת המשקולת (שקורין ווא"ג) של המורה שעות, והמשקולת מכה על ראשו, האם יתכן שיאמר שהבע"ב הכהו על ראשו? הלא הוא בעצמו הסיבה לזה שעמד במקום הזה, וכאילו המשיך בעצמו המשקולת על ראשו. כן הוא הדבר הזה כמו שאמר , וציוה בעצמו , והרי הוא כמו שציוה בעצמו, אף שזה לעומת זה עשה האלהים אני מייעצך שלא תעמיד עצמך תחת המורה שעות להמשיך עליך את המשקולת, כי סוף דבר יהיה שיכה אותך על ראשך].
 כצ"ל, וכן גרס הילקוט.

 דרשו מלשון 'פוקד', שהם יהיו פוקדות אתכם, והוא מלשון .
 היא מכת מות שהיא מכה חזקה שבבואה יתברר להרואים כי היא מבשרת המות.

 וכן איתא בילקוט.
 חולי שמשחף את הבשר והוא דומה לנפוח ומראית פניו זעופה.
 חולי שמקדיח את הגוף ומחממו ומבעירו.
 העינים צופות וכלות לראות שיקל מחלתו ויתרפא וסוף שלא ירפא.
 ידאבו נפשות של משפחתו במותו.
 פי' מהו זהו שסיים הכתוב ואכלוהו איביכם.

 דרשו  לשון 'מגפה'.
 דייקו דהו"ל לומר "ורדו עליכם השונאים", אלא אשמועינן ד היינו בתוך עצמיכם גופא אני מעמיד עליכם השונאים שלכם והיינו לאפוקי השונאים עכו"ם. וגם זהו מן הקללה שבשעה שאומות העולם וכו'.
 הוא במיכה  והפסוק מיירי שם בקציני בית ישראל הממונים על העם שגוזלים וחומסים אותם עי"ש.
 לא יהיו צריכים לרדוף אתכם שלא יהיה בכם כח אלא ישיגו אתכם בלי רדיפה.

חפץ חיים על ספרא