תפארת ישראל על שבת כג
שבת כג

יכין

משנה א
 דסתם שאלה ל' יום ולא יצטרך לכתוב. אבל הלואה סתמא לזמן מרובה וגזרינן שישכח ויכתוב [אב"י עי' מג"א ש"ז סק"ד דבמקום שנוהגין שסתם הלואה רשאי לתבוע לאלתר כבמדינתנו רשאי לומר הלוני]. ובלשון לעז שאין חילוק. צ"ל תן לי (ש"ז סי"א). וכשם שאין לוין בשבת כך אין פורעין בשבת בלשון פרעון. אבל בלשון חזרה מותר. מיהו דוקא דבר שלצורך שבת. דאל"כ בכל לשון אסור אפילו פרעון (מג"א שם סקט"ו):

 קמ"ל סיפא בככרות. לאשמעינן דבחול שרי להלוותן. דאע"ג דאסור ללות סאה בסאה לזמן מרובה מחשש רבית כשיתיקר. אפ"ה ככר דהו"ל דבר מועט שרי (י"ד קס"ב א'). ואפשר נמי דנקט לה הכא מדגם לענין ריבית בככרות אסור לומר עכ"פ הלויני רק השאילני. וקמ"ל רישא בכדי יין. לאשמעינן דבלשון שאלה. אפילו בשבת. ואפילו מרובה. מותר. ול"ג מדהוא מרובה יכתוב. (ואילה"ק עכ"פ במרובה איכא חשש ריבית. והיכא שרי בשבת. נ"ל דבלשון שאלה אפילו במרובה ליכא גם חשש ריבית. תדע מדמקשי הגמ' אדיוקא בחול שרי. ולא מקשי טפי אשאלה גופא היכא שרי. והא איכא חשש ריבית. אע"כ כדברינו):

 ולא יאמר הילוך משכון כבחול:

 כמה חייב בעד מה שלקח בשבת:

 והוא צריך לפסח:

 אצל בעל הבהמה:

 דקרבנות שקבוע להן זמן מותר להקדיש בשבת:

משנה ב
 מיני מעדנים שצריך לסעודה:

 דאפי' ליכא חשש שימחק אפ"ה אסור לקרות בשבת רק בדברי תורה. או בספרים ומליצות וחכמות שכתובים בלשון הקודש. דאל"כ הוה שטרי הדיוטות דאסור לקרותן בשבת. ולרמב"ם גם אגרות שלום. והצעטטעל לשמש לקרוא האורחים לסעודה. מותר לקרות [אב"י ודוקא אחר לא בעל הסעודה] (ש"ז רט"ז סקי"א):

 מטיל גורל על החלקים. ולשון פיוס הוא. מדמתפייסין זה לזה ע"י הגורל:

 כי כך היה מנהגם לבלי להטיל קנאה בין הבנים. (כשבת דף י' ע"ב). ודוקא בב' לטיבותא. שהחלקים כולן שלו דכוונתו רק שלא להטיל קנאה בין הבנים אבל חדא לטיבותא. שרוצה להגריל בינו לחבירו. אף שהחלקים שוין. עכ"פ מדמקפידין להגריל. דמי למקח וממכר. ולהכי אפילו על ידי עובד כוכבים אסור להגריל. וכמ"כ אפילו במגריל בין בניו. אבל אין החלקים שוין. י"א דאף בחול אסור. משום קוביא. וי"א דבכה"ג אף בשבת שרי (שכ"ב ס"ו):

 (ווירפעלשפיעל) בלשון יון. והרי אסור לשחוק במעות. דהו"ל גזל. דאסמכתא לא קניא:

 גורלות:

 שנשחט ביו"ט. דחביבה מצוה בשעתה:

 מקרבנות דאתמול. וי"א דמטילין דרישא ר"ל בכל קדשים. ומנות דסיפא בחולין מיירי. מיהו מותר להגריל מי יאמר קדיש. או מי יעלה לתורה (מג"א שם סק"ט).

משנה ג
 שלא יהא דבורו בשבת כשל חול. ומה"ט אסור נמי לומר דבר פלוני אעשה למחר. ואפי' דבר מצוה. ואפילו שיחה בטילה אסור. וכ"כ אסור להניח (רעסט) בערכאות על נכסי בע"ח. מיהו במקום הפסד מותר. ובלבד שלא יאמר להשופט בפירוש שיכתוב (א"ר ססש"ז):

 אפי' לעובד כוכבים:

 אפילו שיעשו מלאכה בחול. וכ"כ אסור לומר בחול לעובד כוכבים שיעשה לו מלאכה בשבת. דכל שאסור לישראל לעשותו אפי' אסור רק מדרבנן. אסור לומר לעובד כוכבים לעשותו. רק אם הוא חומרא בעלמא. שרי. מיהו שלא בלשון צווי. שיאמר לעובד כוכבים בחול למה לא עשית אתמול כך וכך. או שיאמר בפניו בשבת. הבית חשוך. מדאין רק נר א'. או האיגרת חתום ולא אוכל לקרות. אף שיבין העובד כוכבים ויעשה מה שחפץ. שרי (ועי' לעיל פט"ז י"ט. ובכללי אמירה לעובד כוכבים). וכ"כ מותר לומר לישראל בשבת. הנראה שתעמוד עמי לערב. דהרהור לאו כדיבור דמי (שם ס"ב. וש"ז רמג"א סק"י. וסי' מ"ז סק"ב. וסי' פ"ה ס"ב. וסי' ש"ו ס"ח):

 לילך בשבת עד סוף התחום. כדי שיהיה מוכן לילך לכשתחשך לשכור כו':

 ממחובר. או תלושין כשהן מוקצה דבהנך א"א בשום אופן להביאן בשבת. ונמצא שהולך לצורך חול. אבל להביא תלוש שאינו מוקצה. מותר להחשיך עליו. מדאפשר היה להביאן מחוץ לתחום ודרך רה"ר. אם היו מחיצות משם לכאן סביב (גמ'). מיהו מתוך התחום. אפי' להביא ממחובר מותר להחשיך עליו מדלא מנכרא מלתא כל כך (ש"ז ס"ט):

 דהרי בשמירה גם בשבת מותר. לולא שהיה תוך התחום. או תוך מחיצות (שם ס"ח):

 בחול שחוזר לביתו. הואיל ועיקר מחשבתו לא לכך היה:

 פליג את"ק דאסר כל החשכה אפילו של מצוה. וקאמר איהו כל שאני וכו':

 דהיינו דבר מצוה. שרשאי לומר לחבירו שכשיחשיך ילך להביא עסקי כלה או מת. אפילו ממחובר או מוקצה:

 והכי קיי"ל (שם ס"ה):

משנה ד
 לעיין ולחקור:

 מדכולן צרכי מצוה:

 (פפייפכען). שקולן מעורר בכי כשקוננו אחר המטה:

 לצורך יהודי. ומסופק שמא באו מחוץ לתחום (שכ"ה סט"ז):

 עד שישהה במוצאי שבת בכדי שיביאום ממקום היותר קרוב שבחוץ לתחום:

 לעובד כוכבים:

 או חפרו:

 ודוקא שנעשו בפרהסיא. וה"ה לכל מילי שנעשה בפרהסיא אסור עולמית (מג"א שם ל"א). רק אורחא דמלתא נקט. אבל בנעשה בצנעה. מותר לערב בכדי שיעשה. וי"א דדוקא ארון וקבר אסור לעולם בנעשו בפרהסיא. מפני כבוד המת (מנחת כהן):

משנה ה
 באפרסמון כדי שלא יסריח:

 אע"ג שיניע הבשר ע"י הדחתו כיון דלא הוה אבר שלם שרי. וה"ה שמותר לזלף עליו חומץ שלא יסריח:

 דמוקצה מותר בנגיעה:

 אע"ג שעי"ז יתנועע המת במקומו. וצ"ע על מה סומכין המגביהין המת ע"י ככר במקום שאין לחוש שישרף או שיסריח ולרמג"א צריך למחות בידן (שי"א סק כ):

 (זאנד). ור"ל ע"י ששמטו הכר. יוטל על החול הקר:

 לא לשון המתנה רק נ"ל שהוא לשון רטיבות. (פריש בלייבען) [ועי' מכשירין פ"ו מ"א]. ור"ל שיטילוהו מהכרים שמחממין יותר מהחול (ובהא מתורץ קושית הר"ן. שהקשה מהכא אפרק ד' דמשמע שם דחול מחמם. ותי' דטבע החול להוסיף איכות. אם קר מקרר ואם חם מחמם [כבב"ב י"ט]. ולפי דברינו א"צ לזה דעכ"פ כרים מחממין יותר. ועי' רתוי"ט (רפ"ב דב"ב):

 של מת שפיו נפתח והולך:

 להסגיר מה שנפתח. דא"כ מזיז בו אבר:

 דספסל כלי הוא:

 (זייטענברעטטער) של מטה. דג"כ כלי היא:

 דאז הו"ל כבונה [או] דבנשבר מבנין אסור לטלטלו (וכלעיל רפי"ז):

 וכן מצינו איסור כזה בשביעית (שביעית פ"ד מ"ו):

 אין מסגירין עיניו:

 מדמזיז בו אבר דעפעפיו אע"ג שאין בו עצם נקרא אבר:

 ר"ל תיכף ליציאת הנפש. דשמא רק נתעלף. ואורחא דמלתא נקט. שדרך להסגיר עיניו. וה"ה שלא יניעו בו אז תנועה מועטת (י"ד של"ט):

 דמקרב מיתתו עי"ז:

בועז

הלכתא גבירתא