תפארת ישראל על בבא מציעא ז
בבא מציעא ז

יכין

משנה א
 ששכרן סתם, ואח"כ א"ל להשכים ולהעריב יותר מהמורגל:

 אפילו פסק להן שכר יותר מהמורגל, לא אמרינן שהתכוון להוסיף על שכר המורגל כדי שישכימו ויעריבו, רק אמרינן שהתכוון שייפו מלאכתו:

 ליתן להם מזונותן:

 ליתן להם לפעמים גם מיני מתיקה להשיב נפשם, כיי"ש אצלנו [של"א]:

 חסורי מחסרא וה"ק, ואם פסק להם מזונות במקום שנהגו לזון גם בלי תנאו, התכוון לרבות מזונות יפה, ומעשה וכו':

 דהיינו קודם שירד מגדולתו בסוף ימיו [כגיטין דס"ח ב']:

 וראויין יותר לכבוד:

 דאז ליכא עדיין רק פסוק דברים ויכול לחזור בו:

משנה ב
 הפועלים:

 כשעוסקין במין המאכל, ומשום דלעיל מיירי שאוכלין ע"י מנהג או ע"י פסיקתו קתני הכא דאוכלין מן התורה, אפילו בלי מנהג ופסיקה:

 דהיינו כשתולשין מהקרקע. 

 ר"ל בעוסק בתלוש:

 ר"ל דוקא כשעוסק בהמאכל קודם שנגמרה המלאכה המחייבת אותו בחיוב מצוה אחרון שבו, דהיינו אם בר מעשר הוא, למעשר, ואם בר חלה הוא, לחלה:

 כחופר תחת הגפנים, או מכסה שרשי אילן מגולין, או שעוקר בצלים קטנים מבין השאר, כדי שיתעבו הנשארים:

 כמבדיל תמרים שכבר נגמרו מלאכתן למעשר, או עוסק בעיסה אחר שכבר נתחייב בחלה:

 כחלב ובשר וביצים וכדומה, ואע"ג דכולהו מדיוקא דרישא ש"מ, אפ"ה קמ"ל מדסד"א מדיוק דעכ"פ אוכלין מדרבנן, מלבד דאורחא דתנא הכי ברוב דוכתי:

משנה ג
 בשניהן יחד [כן מוכח בש"ס, דאל"כ מה מבעייא ליה בדש בתרנגולים] כשור במלאכתו, דמלא תחסום שור יליף, וקיי"ל כת"ק:

משנה ד
 אפילו שכרו לעשות בשניהן:

 ר"ל תקנו חכמים:

 ר"ל כשגמרו שורה והולכין להתחיל שורה אחרת:

 אף דאז לא הוה שעת מלאכה, ניחא לי' לב"ב בהא, כדי שלא יתבטלו לאכל בשעת מלאכה:

 לא קאי על הטעם של השבת אבידה, רק בבא בפ"ע היא וה"ק, דחמור אוכל עד שפורקת, ור"ל כל זמן שהיא טעונה אוכלת ממשא שעל גבה [והא דקאמר שהיא פורקת. קמ"ל נמי דדוקא כשהיא בעצמה פורקת המאכל שאוכלת מע"ג. לאפוקי שלא יאכילנה בידים [כח"מ של"ח]:

משנה ה
 בלשון רבים נקראים קישואין, ובלשון יחיד קישות:

 אפילו שוה דינר:

 והכי קיי"ל [של"א]:

 שימנעו מלשכרו:

משנה ו
 ר"ל בשביל עצמו, שמתנה עם הבה"ב ליטל מעות ולא יאכל [אב"י ר"ל מהכא על רמג"א [קס"ט א'] שכתב דלענין המאכל לא מהני תנאה. תרצתי לבני הרב שליט"א דכוונת רמג"א דוקא בהתנה בתחלת השנה על כל פעם שיאכל. די"ל אפשר שלבסוף פ"א יתחרט, ולא יהיה יכול לחזור בו, אבל כאן שהתנה בתחלת המלאכה הזאת. אי לאו דקים ליה בנפשיה שלא יצטער לא היה מתנה כך]:

 דכששכרן יכול אביהן להתנות שיטול מעות ולא יאכלו:

 למחול אכילתן:

משנה ז
 לתלוש פירות אילן בשנת ד' מנטיעתו, שנאכלין רק בירושלים או פודן ואוכל דמיהן בירושלים:

 וא"צ ב"ב לפדות ולהאכילן מדלא התנו כן בפירוש:

 ששכרן לבצר כרם, ולא הודיען שהוא נטע רבעי:

 שנתפרדו עגולי דבילה שלו ושכר פועלים לחזור ולחברן בעיגול:

 ושכר פועלים לסתמן:

 מדכבר נגמר מלאכתן, ובל"ז כבר הוקבעו למעשר והו"ל טבל:

 ששכרן לדרוס בעגולין ולסתום החבית, וסברו שלא הוקבעו עדיין למעשר, ויהיו מותרים לאכול, וא"כ כשלא יאכילם הרי הטען:

משנה ח
 תלושין, דשומרי מחובר, אפילו מצד מנהג אין אוכלין:

 כן נהגו:

 נשבע שבאופן כך וכך נאבד בלי פשיעה [ועי' ריש פ"ג]:

 גניבה ואבידה ואונסין:

 ר"ל שומר שכר, ונ"ל דלהכי קראו בכל דוכתא נושא שכר, ולא שומר שכר או מקבל שכר, דקמ"ל דאפילו אינו שומר ולא מקבל שכר אלא אפילו סרסור, שמקבל דבר למכרו וכדי להרוויח בו, ושאם לא מכר יחזירו, נמי הוה ש"ש:

 כשנשבית על ידי לסטין מזויין, אפילו א':

 וה"ה בנשרף בשריפה, ולא היה יכול להציל ע"י שום אדם. מיהו במסופק אם נשרף חייב [ש"ג]:

 י"א אפילו שמר כראוי וטמנם בעומק מאה אמה תחת הקרקע, והקיפה חומת ברזל, וקפץ עליו חולי, ועי"ז נגנב, אפ"ה חייב. אמנם קיי"ל דבאונס גמור גם בגניבה פטור [ש"ך שם סק"ד. ועמ"ש רפ"ג]:

משנה ט
 אפילו במשלחת זאבים:

 כשהזאבים מתפרצים ומתרחבים להתקרב ליישיב [ומשלחת לשון התרחבות הוא, כמו ושלחה חצי אמה, מדות פ"ב מ"ג. אב"י ל"מ נ"ל שהוא מלשון ושן בהמות אשלח בם, דר"ל לשון גרוי והסתה, ועי' תענית [דכ"ב א'] רש"י ד"ה משלחת מן השמים, ר"ל שהקב"ה גירה אותן. וכן ת"א ושן בהמות אגרה בהון. וכ"כ רש"י בחומש שמות [ח' פי"ז] משלוח, אגרה וע"ש]:

 וקיי"ל כת"ק [שם]:

 אפי' בבאו מב' רוחות, אבל יותר מב' אונס:

 [לעאפארד] [ועי' מ"ש ב"ק פ"א סי' מ"ז]:

משנה י
 שעשה לה סיגופים, שהעמידה בחמה או בצינה:

 אפילו לא מתה מיד:

 שתקפתו ועלתה לראשי הרים תלולים:

 רבותא קמ"ל, אף שהוא העלה, ומסתמא מדהיה שם מרעה טוב, וכ"ש בעלתה מאליה, והיה יכול למנעה:

 אף שתקפתו ונפלה, הו"ל תחלתו בפשיעה וסופה באונס שמחמת פשיעה, וחייב:

 וה"ה ש"ח שהתנה שכשיפשע יפטור מלשלם. דפטור, והא דלא נקט לה תנא הכי, היינו משום דלאו אורחה להתנות כן, דאטו בשופטני עסקינן כך כ' בשיטה מקובצת, והכי קיי"ל [ש"ה]. מיהו בהגהת אשר"י מדייק באמת מהא דבפשיעה לא מהני תנאי:

משנה יא
 ובאפילו בדברים שבממון, ושומרים דברישא שאני, דמדהתנה כך, מוכח שלא רצה כלל להיות שומר שלו. וקיי"ל דבממון שיכול למחול, תנאו קיים. ומילי דרבנן כדאוריי' דמי, וי"א דבדרבנן אפי' בממון תנאו בטל. דחכמים עשו חיזוק לדבריהם יותר מבשל תורה [אה"ע ל"ח ה']:

 שהקדים בדבריו המעשה לתנאי, כגון שאמר זה יהיה שלך אם תעשה דבר זה, אפילו לא עשה המעשה עד אחר שהתנה. ולרמב"ם ר"ל שעשה המעשה בפועל קודם שהתנה, ולא קיי"ל כוותיה:

 וכל היכא דתנאו בטל, עכ"פ המעשה קיים [ועיי' מ"ש בס"ד בדיני תנאי כפרושינו פ"ג דקדושין משנה ד']:

בועז

הלכתא גבירתא