חובת השמירה/פרק ו
בו יבואר, שפי האדם דומה לפתח, וצריך ליזהר שלא יהיה פתוח תמיד רק בעת שצריך לו.  גם שיצר הרע רובץ על פתחי פיו ואורב שם להחטיאו.

אמרו חז"ל: . רמז לנו הכתוב שפי האדם דומה לפתח, וכשם שבפתח הבית צריך ליזהר שלא יהיה פתוח תמיד, רק בעת שצריך לצאת ולבא, דאי לאו הכי, יכלה כל אשר בבית, ובפרט בעת שיש גנבים בעיר, צריך הבית להיות סגור ומסוגר. כן פי האדם, יפתחנו דווקא בעת שנחוץ לדבר דבריו, ובפרט בעת שיש בלבו קצת כעס על איזה עניין, יזהר אז שיהיו פתחי פיו סגורים ומסוגרים, דאז היצר הרע רובץ אצל פיו להחטיאו. ומה נעמו דברי חז״ל שאמרו על הפסוק:  : .

[ובזה פירשתי מה שאנו אומרים: , ואנו חוזרים ומבקשים: . דלכאורה כיוון שיכלו המסטינים לגמרי, למה לנו לבקש לסתום פיהם. אלא העניין, דלפעמים זכותינו אינה גדולה כל כך שיכלו המסטינים לגמרי, אנו מבקשים שעל כל פנים יסתום פיהם שלא יוכלו לדבר, והנה ידוע שהנהגת ה׳ יתברך היא מידה במידה, אם האדם כובש את פיו בשעת מריבה שלא לדבר, גם למעלה סותם הקדוש ברוך הוא פי המקטרגים שלא להשטינו.]

ובזה פירשתי מה שאמר הקדוש ברוך הוא לקין:  , היינו אם לא תתבונן לשוב מחרון אפך ולהיטיב מחשבותיך, תדע שלפתחי פיך רובץ החטאת, היינו היצר הרע רובץ שם להחטיאך בדברי מצה ומריבה, ומזה תוכל לבוא לידי צרה גדולה. וכן היה הדבר לבסוף, שנכנס עמו בדברי ריב ומצה, כמו שפירש רש״י על הפסוק  (שם, ח). ומזה התגבר יותר ויותר עד שבא לידי רציחה ממש.

כלל הדברים, צריך האדם לידע שהיצר הרע אורב לו תמיד להחטיאו, וכמו שאמרו חז"ל שהיצר הרע מתגבר עליו ומתחדש עליו בכל יום, ממה שנאמר:  . והוא רובץ על פתח פיו של האדם להחטיאו, כמו שאמר הכתוב:  . כי שם אם יסיח האדם דעתו קצת מהשמירה, תכף יבוז אותו ביזה רבה או ביזה זוטא, ועל כל פנים לא יצא ממנו בשלום. ועל כן מתחזק היצר להיות רבוץ שם יותר משאר אברים, כי שם בלשונו עלול מאוד לחטוא.

וגם פעמים שמוצא היצר הרע שם מציאה רבה, שמפתהו להמשיך בדיבורים אסורים כשעה או כחצי שעה, וימצא בזה כמה מאות תיבות של דיבורים אסורים, ועל כל דיבור ודיבור צריך ליתן דין וחשבון. היש לך מציאה רבה כזו, שאינו מוצא כן בשאר עברות. ועל כן רובץ שם תמיד, אולי יסיח האדם דעתו, וימשכנו ברשתו.

ואחר כך מצאתי במדרש רבה פרשה בראשית, שאומר ממש כעין זה, על הפסוק  (שם). וזה לשונו שם: 
 

תרגום: יש כלבים ברומי שיודעים לפתות, הולכים, ויושב לפני האופה ועושה עצמו מתנמנם, והאופה מתנמנם, והוא מפיל כיכר על הארץ, ועד שבני אדם מתקבצים הוא משתכר כיכר והולך עמו.

והנמשל, שיארוב היצר הרע לאדם ועושה עצמו כישן, למען לא יזהר האדם האדם ממנו, עד שיראה כי שכלו של האדם נרדם ולא יזהר ממנו, יקום ממארבו וילכדנו. וכעין זה ממש עושין הרשעים בערמה לגנוב ולגזול.

ועל כן צריך האדם להתחזק שלא להסיח דעתו מן השמירה, וזהו שכתוב:  , ויהיה נכון לבו בטוח שבוודאי הקדוש ברוך הוא יעזור לו שלא ייפול ביד היצר. וכמאמרם: . ופירושו, מי שמתחיל לטהר עצמו, מסייעין אותו מלמעלה הרבה שיוכל לגמור טהרתו בשלמות. וכמאמרם ביומא על הפסוק:  : . ועוד אמרו חז״ל, שאמר הקדוש ברוך הוא: .

איתא בספר הקנה, שנשאל: כל ישראל יהיו מצורעים! שהרי בעוון לשון הרע גלו ישראל. ועונש הלשון הרע הוא צרעת!" אמר להם: "אין, שקולה העניות כצרעת והרי הוא עני הנמסר בידי אדם". עכ״ל. ובאמת הוא פשטיה דקרא:  . וסגולה זו היא טובה מכל הסגולות שמחפשים אנשים להצלחה. וכעין זה איתא בתנא דבי אליהו חלק ב', שכמה פעמים מעשיהם של בני אדם גורמים לירידתם.

גם אעתיק לשון הרמב"ם בסוף הלכות טומאת צרעת אשר דבריו חוצבים כלהבת אש, וזה לשונו:
 עד כאן לשונו.

וגם זה צריך לדעת, שמלבד האיסור שעובר האדם כשמדבר דיבורים שאסרתן התורה, עוד נמשכת רעה גדולה מזה, כשמדבר אחר כך דברי קדושה, גם כן לא יזכה האדם בהן. כי יש ממונים מסטרא אחרא שתכף כשמדבר דיבורים האסורים, אוחזין הדיבורים עם הטומאה המרחפת עליהן, ומטמאין בזה את דברי הקדושה שמדבר אחר כך, וכדאיתא בזוהר הקדוש פרשת פקודי, וזה לשונו:
 עד כאן לשונו.

תרגום: ומהרוח הרעה הזו, תלויים כמה שומרים אחרים שממונים לאחוז בדיבור רע או דיבור מטונף שמוציא אדם מפיו ואחר כך מוציא דיבורים קדושים. אוי להם ואוי לחייהם! אוי להם בזה העולם, אוי להם בעולם הבא. משום שאלו הרוחות הטמאות נוטלות את הדיבור הטמא, וכשמוציא אדם אחר כך דיבור קדוש, מקדימות אלו הרוחות הטמאות ונוטלות אותו הדיבור הטמא, ומטמאות את אותו הדיבור הקדוש, ולא זוכה בו האדם, וכביכול תשש כוח הקדושה.

מקורות