חפץ חיים על ספרא/אמור/פרשה ג


ביאור - פרשתא ג
 מדכתיב "איש".
 שנאמר להם הפרשה דכן משמע מלת "יהיה".
 פי' כאשר פירשנו לעיל ב"כי יהיה" בזיבה ובנגעים שאמרנו ש"יהיה" אחר הדיבור.
הכי גרסינן תלמוד לומר אשר בו מום [הגר"א בהגהותיו וכן הוא גם כן גירסת הילקוט והסמ"ג לאוין ש"ח ] והיינו בפסוק השני, ומשמע מזה דאפילו היה בו המום ההוא מקדם לכן גם כן לא נפיק מכלל בעל מום.
 בין שהיה דבר זה לאחר הדיבור או קודם הדבור.
 דאפשר כיון דבפסוק הראשון כתיב "אשר יהיה בו מום" משמע דנתהוה אחר שנולד אבל ממעי אמו כיון דתחלת ברייתו כך אין זה בכלל בעל מום.
הכי גרסינן תלמוד לומר אשר בו מום [הגר"א וכן הוא גירסת הילקוט], והיינו מה דכתיב עוד הפעם "אשר בו מום" להורות דבכל גווני בכלל בעל מום הוא.

 כגון מוספין ושעירי הרגלים.
 דאי מלחם אימא עולה דכולה כליל דומיא דתמיד אבל אימורין אימא נשתרו בבעל מום. תלמוד לומר "לא יגש להקריב", ד"לא יקריב" היל"ל, ואמר "לא יגש להקריב" לרבות כל דבר הנקרב.
 וא"ת והא אמרינן בהקומץ  לא יצק כהן אלא זר כשר, ומשמע דהוא הדין לכתחלה יכול לעשות, והכא פסלינן בעל מום לכתחלה. וי"ל דהכא ר' שמעון הוא דחשיב להו להני גבי עבודות המסורות לבני אהרן אבל לרבנן אין הכי נמי דכשר זר והוא הדין בעל מום.
 כתב הראב"ד שיגרא דלישנא הוא דהא קתני לעיל הקומץ והקטורת, והקטרת אימורין נמי תנינהי לעיל.
 היינו בהזאת לוג שמן של מצורע, דאי בהזאת הדם כבר איתרבי למעלה. והגר"א מחקו.
 דהיינו הקטרת אימורין כדכתיב "לחמי לאישי", אי נמי "לחם אשה".
 שהרי אם לא יצק ולא בלל ולא הניף ולא הגיש  - כשר, כדאיתא במנחות .

 פי' מה תלמוד לומר כל איש אחר שאמר מקודם איש מזרעך.
הכי גרסינן תלמוד לומר כל איש אשר בו מום פי' בין איש אשר יש לו מום קבוע ובין אשר יש לו מום עובר.
 שיש טיפין לבנות בעין. אי נמי חורור שנתלבנו עיניו וכהה מאורו לגמרי (ראב"ד). 
 שעיניו נוטפות מים תמיד.

 בתוספתא תני פרסתו חלולה. ה"ג ת"ל או פסח ואו ריבויא הוא.
 למעלה בין עיניו.
 נסתמו נקביו.
 שקצר באורכו.
 אריך ותלוי למטה משפתו.

 שאין לו חוטם בין שתי עיניו, וכשהוא כוחל במכחול יכול למשוך מעין לעין ואין החוטם מעכבו.
 שאין צריך כל זה להקרא חרום, שאף על פי שאין חוטמו שקוע כל כך נקרא חרום.
 חתיכת בשר עגילה כפיקה יוצא מגודלו.
 פירשו בגמרא ששוקו עומד באמצע רגלו שחצי הרגל עומד לפנים וחצי לאחור.
{{דה מפרש|כשל אווז שקלושות הן כשל אווז ואין ארכן יתר על רחבן.

 שמקיש  בקרסולין שארכובותיו הם עקומות לחוץ וקרסוליו לפנים ונוקשים זו לזו כשהוא הולך.
 פירשו בגמרא כל שהוא מקיף פרסותיו כשהוא יושב ומחבר פרסות רגליו זו לזו ואין ארכובותיו נוקשות זו לזו שעקומות כלפי חוץ.
 רש"י פירש שהוא פיקה היוצאת מגודלו וכאן בתו"כ משמע דהוא בכלל שרוע. והקרבן אהרן פירש מי שרגליו מהופכות והוא הולך על צידי רגליו (ועיין בראב"ד ובר"ש ובמה שכתבנו בליקוטינו על בכורות).
תלמוד לומר איש -- טעות סופר, וצ"ל תלמוד לומר או איש וגו' (וכן משמע בילקוט), והיינו דאו לרבות היא וכן מוכח בגמרא.

 שהיו קלוטות עד הפרק האמצעי.
 לצד הצפורן שמחוברין כולן.
 דלא גרע זה משאר מום עובר כשעבר מומו.
 לפי מסקנת הגמרא  האי מנין אדלעיל קאי וה"ק מנין דבעינן דוקא חתכה ואי לא"ה פסול דכתיב או שבר יד ואו לרבות הוא.

 היינו ששני גבות עיניו מצטרפות זו לזו ואין הפרש חלק ביניהם (רש"י).
הכי גרסינן או אין לו אלא גבין אחד ת"ל או גבין (הגר"א) וכן איתא בגמרא, ופי' דמרבינן זה מ"או". וגבין האמור בתורה הוא שיש לו שני גבינין ומאי דמסיים  פי' זה הדרש מן "או גבן" האמור בתורה (גמרא שם).
 ששערות גביניו גדולים ומוטלים על עיניו.
 מסקינן בגמרא דלאו שתי שדראות ממש דבאופן זה לאו חיי, אלא שהיה לו שדרה עקומה ומחזי כשתי גבים ושתי שדראות.
 שיש לו בעיניו דוק שקורין טיל"א כמו  .
 מפרש בבכורות  חלזון זהו נחש והוא בדוק שבעין ויש לה צורת חלזון ולפעמים הוא עגול כעובה של אשכול וקמרבה ליה מן "או דק".

 ר' יוסי מסיים לדבריו.
 סירא היינו שורה שבעין סביב לשחור, שחור הוא העיגול שמשם מראית העין באה. ואם חוט של לבן יוצא מן הלבן ופוסק אותה שורה ונכנס בשחור הוי מום.

 היינו כל המומין שבעיניו וכדמסיים.
 בגובה המצח שלא כשאר בני אדם.
 מן המקום הראוי להם.
 דקיימא עינו אחת למעלה מן המקום הראוי.
 מן המקום הראוי.
 פי' שעיניו עומדות במקומן הראוי אבל רואה באחת למטה ובאחת למעלה, היינו החדר למטה  והעלייה למעלה ורואה אותן כאחת.
 ששונא את השמש ואינו יכול לראות מקום שחמה זורחת שם (רש"י).
 פי' כל האברים שיש בגוף זוגות הם שווים כגון הב' עינים והאזנים ואם יש שינוי כגון אחד לבן ואחד שחור או אחד גדול ואחד קטן זה הוי מום ומרבה מ כל שינוי שיש באבריו.

 שחין יבש כחרס שאין לו רפואה.
 שחין שהובא על המצריים זה יבש מבפנים ולח מבחוץ.
 פי' שנמחו בציו.
 פי' שרוח בתוכם והם נפוחים.
 פי' שמראיו שחור ככושי ולא בבצים משתעי כלל.

חפץ חיים על ספרא