ט"ז על חושן משפט שעח
(ס"ב) ברוח שאינה מצויה במ"ש הסמ"ע לישב דברי רבינו הטור תמוה לי מנין לרבינו זה דיהא נחית חד דרגא דהא לענין נזק שוה אדם וכלים. ונלע"ד דלא מחייב רבינו בסי' תנ"א אלא באין לו מעקה כמ"ש שם דלא היה לו לעלות בגג שאין לו מעקה שיכול ליפול ברוח שאינה מצויה אבל הכא מיירי שיש לו מעקה אלא שנפל באונס למעלה מן המעקה שבאה רוח סערה כל כך הגביהו וזרקו אין לך אונס גדול מזה כנ"ל ובהא ניחא מ"ש אח"כ בשם הראב"ד לפטור טפי מרוח שאינה מצוי' כנ"ל ופירושו אותו רוח שאינה מצויה:

(ס"ז) שניהם ברשות פי' רבינו ע"פ דברי התוספת שניהם נכנסין לחצר בע"ה ברשות או שלא ברשות היזק דאתי בידים אפי' בלא מתכוין חייבים דה"ל לאסיק אדעתא דלמא כמו שנתן לו הבעל רשות כך נתן גם לאדם אחר רשות או כמו שהוא נכנס שלא ברשות כך נכנס אחר ג"כ שלא ברשות לפיכך חייבים ומ"מ בהיזק דממילא פטורים כ"ז שלא נתכוין אף שהיה לו ג"כ לחוש דלמא הבעל נתן גם לאדם אחר רשות ס"ס אשתכח דלאו הכי הוא אבל אותו שלא ברשות חייב אם הזיקו בידים לזה הנכנס ברשות אף בלא מתכוין דה"ל לאסוקי אדעתא דלמא גם אחר נכנס שלא ברשות קל וחומר דאשתכח שנכנס ברשות ואפילו בהיזיקא דממילא פטור ע"כ שיטת התוספת עם ביאור מדברי רש"ל וכתב עוד רש"ל וז"ל והא דשניהם ברשות או שלא ברשות הזיקו זא"ז בידי' אפי' בלא מתכוין חייבים דוקא בבני אדם שהזיקו זא"ז אבל אם נכנס א' ברשות והב' הכניס ממנו ברשות או שניהם שלא ברשות והזיקו א' ממון לחבירו שלא במתכוין פטור וכ"כ הרמב"ם והרחב"ד השיג עליו מהאי סוגיא הזיקו זה את זה אפי' שלא במתכוין חייב ונראה לי דאיכא השגה דיש לחלק בין לאדם ממון לא כמ"מ דמיישב דברי הרמב"ם בענין אחר כו' עכ"ל: