ט"ז על יורה דעה קסה


סעיף א
עד חמישיתו. בב"י בשם הרא"ש הטעם דאין בו שבח לענין נסכא דאם מחזירו לנסכא יפחות החומש לחסרון ההיתוך ובשכר צורף עכ"ל וכתוב בדרישה וא"ל הא אילו היה מהתך כסף הלואתו היה פחות ג"כ די"ל דא"ל לא הייתי מהתך כספי אלא הייתי מוציאו בעינו וכסף דידך בעיניה לא יש בו עדיף לענין הוצאה עכ"ל . ולע"ד אין פירוש לדבריו דאמאי יחשוב מטבע הישן כאילו הוא בעין והחדש כאילו הוא מהותך דמ"מ הוא ירויח עכשיו כשעושה כלי ממנו ובלבוש תירץ לא קפדינן על זה דקים להו לרבנן דגם במטבע ישן היה שם קצת כבדים כשיעור חומש טפי על אחרים ויכול לברור מהני הכבדים ולא דק דא"כ למה הוצרך לטעם שכתב הרא"ש דיפחות החומש בהתכה ובאמת איתא בב"י טעם זה שיש כבדים כו' שזכר הלבוש בשם הרשב"א בתשובה והוא לא ס"ל טעם של הרא"ש שזכרנו ובעל הלבוש פתח בטעם הרא"ש וסיים בטעם הרשב"א ואינו נכון כלל אלא הכי פירושו של ענין דמאי דמקשה בגמרא והא קא שבח לענין נסכא לא פריך דאילו הישן הייתי מתיכו ועושה ממנו כלי א' קטן ועכשיו יהיה לך כלי גדול דכל שאתה אומר שיש מעלה בחדש מבישן מצד שתקלקל אותו מכמות שהוא ותעשה ממנו דבר אחר אף אני אומר לך שאילו אתה נותן לי אותן הפירות שקניתי בעד הישן אני אוכל להשתדל לי עכשיו בעדם מטבע חדש דהא לא הוזלו הפירות מחמתן אלא דכ"ע לא חיישי' לזה המעלה שבאה אם לא יהיה המטבע בעין אלא דעיקר הקושיא בגמרא דיאמר הלוה למלוה הנה אני אקח החדש ואתיכו ואעשה ממנו מטבע הישן כעין שנתת לי וישאר לי חתיכה של כסף ועל זה פריך והא קא שבח לענין נסכא פי' מה שיהיה נשאר נסכא קטנה ועל זה משני שפיר שאם באת להתיכו ולעבות מטבע ממנו אתה צריך לשכור צורף וגם בחסרון ההיתוך נמצא שלא תרויח מאומה כן נראה לע"ד ברור ונכון:

מנכה לו כל התוספת. ולא סגי בנכוי עד החומש דכיון דחייב לנכות מנכה את כולו דוגמא לזה איתא בהמוכר פירות ובח"מ סי' רכ"ט אם בא לנכות מנכה את כולו:

וה"ה למלוה כו'. בטור סיים וכן הדין אם נושאים ונותנים כו' פי' דלאו דוקא דרך הלואה אלא הוא הדין דרך משא ומתן וכלל בזה שני דברים האחד אם הוסיפו או פחתו על המשקל דהיינו שהזקק ניתוסף או נפחת והשני שנעשה שינוי לענין עירוב עם נחושת בכל גווני אם לא נעשה שינוי לענין פירות או שאר דברים שנותנין עבורו לא ינכה עד חומשיתו: