חפץ חיים על ספרא/בחקותי/פרק ט


ביאור - פרק ט
 התנא דורש והולך על סדר הפרשה, דאחר פרשת ערכין הכתוב מבאר דיני הקדשות הקרבנות.
 על ידי פדיון שיפדה אותו אבר, שאם לא מה יועיל לו כיון דלא יכול למשחטיה לשם חולין.
 בהווייתה תהא (גמרא).
 כלומר כיון דההיא אבר הוא קדוש ואין לו תקנה להוציאו לחולין.
 שדמי הרגל לא יטול לפי שאינו שלו. ובתמורה פריך והא קמייתי אותו שקנאה עולה מחוסרת אבר, והוא הלא היה מחוייב עולה שלמה. ומשני דמיירי שמוכר אותה למי שנדר להביא בהמה אחת חוץ מרגלה והרי בין שניהם מביאין אותה - זה רגלה וזה שאר כל גופה.
 דהו"ל למכתב "כל אשר יתן ממנו לה' קודש", ומדכתיב  - ריבויא הוא דאפילו לא נתן לה' אלא ממנו, דהיינו מקצתה, יהיה קודש כולה.

 דכתיב , ועל זה מסיים קרא . אבל קדשי בדק הבית דלא מקרי קרבן - אין תמורתן קודש.

 קדשי מזבח של צבור.
 בלשון יחיד דמשמע דיחיד עושה תמורה ולא צבור.
 דקרבן יחיד מקרי.
 שנה הכתוב פעם שני בלשון יחיד לומר דדוקא יחיד עושה תמורה ולא של שותפין.

 ר' שמעון סבירא ליה דאף קדשי בדק הבית איקרי קרבן דכתיב , ולהכי סבר דממלת "קרבן" לא נפקי למעוטי בדק הבית וה"נ קרבן צבור וקרבן שותפין לא נפקי ליה למעטינהו מ, ולזה אמר דמהכא נפקי הכל.
 דהוא נמי נקרב על גבי המזבח ונאכל לבעלים בירושלים ואם כן בכלל כל הקדשים היה לענין תמורה דעבדי תמורה, ולמה יצא דכתיב בסוף הפרשה , אלא ללמד על הכלל כולו יצא לומר שאינו מדבר אלא במה שיוקש אליו.
 דמעשר ליתיה בשותפות מדכתיב  - ולא של שותפות.
 במשנה שם בתמורה  מסיים נמי . והתורת כהנים קיצר בדבר.
 כלומר אם אתה בא להקיש למעשר צריך אתה להקישו  לכל דבר.
 הגר"א מחקו וכן בילקוט ליתא, דהא כבר למד זה מקודם.
 איני יודע מה מיעט בזה. ואפשר דבא לומר דוקא דומיא דמעשר שהוא נוהג בבקר וגם בצאן, לאפוקי פר כהן משיח שאינו נוהג בצאן. וכן אילו של כה"ג ביוה"כ שאינו נוהג בבקר. והא דקאמר לקמיה מנין לרבות קדשי קדשים -- היינו שאר קדשי קדשים שנוהג בבקר ובצאן, אכן אין דומין להן בזמני אכילה שאכילתן רק ליום ולילה לבד.
 כגון זבח תודה ואיל נזיר שהוא נאכל רק ליום ולילה.
 דהו"ל למכתב "ובהמה אשר יקריבו", וכתב  - לרבות אלו דגם הם עושים תמורה.

 מדכתיב  משמע דאותו דוקא אם המיר תמורתו קודש, אבל התמורה אם המיר אין תמורתו קודש. ובגמרא  יליף לה מדכתיב  - ולא תמורת תמורתו.
 של קדשי מזבח עושה תמורה דכתיב ,  לרבות הולד.
 טעמם דכתיב ,  למעט הולד. ומאי דכתיב  סבירא להו דבא לרבות שוגג כמזיד כגון כסבור להמיר בהמה שחורה והמיר לבן, דגבי הקדש לא קדיש דהוי הקדש טעות, ולגבי תמורה קדוש.

 כלומר תמימים דחולין בבעלי מומין של קודש. ואיתא שם דדוקא אם קדם הקדישן למומן, אבל אם קדם מומן להקדישן אין בכחן לעשות תמורה.
 בעלי מומין דחולין בתמימין של קודש, והיינו , כלומר טוב דחולין ברע של קודש, ורע דחולין בטוב דקודש.
 דע דבסוגיא ריש תמורה איתא פלוגתא דר' מאיר ור' יהודה לענין יורש. דר' יהודה סבירא ליה דיורש אינו מימר, ור' מאיר ס"ל דיורש מימר, ונפקא ליה מדכתיב כפל לשון  לרבות היורש שיכול להמיר קרבן שהקדיש אביו, והאי וי"ו יתירא של  דהוי מצי למכתב "אם המר ימיר" בא לרבות האשה שיכולה להמיר קרבנה, ומשום דכל הפרשה כולה נאמרה בלשון זכר הוה אמינא דבאשה לא חייל תמורה. ותנא דידן מבאר סדר הכתוב אליבא דר' מאיר דסבירא ליה יורש מימר,  לרבות את האשה, היינו מיתורא דוי"ו.  -- היינו הכפל לשון דהמר ימיר -- לרבות את היורש.
 א' של חולין בשנים של הקדש ואמר הרי זו תחת אלו.
 שנים של חולין באחת של הקדש, ואומר הרי אלו תחת זו.
 ס"ל ד אחת משמע, ולא חייל תמורה אלא אחת באחת ולא אחת בב'. והוא הדין דלא ב' באחת כדאיתא במשנה שם.
 שנאמר .

 היינו בהמה של חולין בתורים ובני יונה של קודש. והוא הדין להיפך.
 בהמה של חולין במנחות של קודש. וכן מנחות כשהם עדיין חולין בבהמה של קודש. וכל זה מדכתיב  - משמע דבין הקודש ובין החול יהיו שניהם דוקא בהמה.
 היינו בעופות ומנחות.

 של הקדש, כגון שיאמר "הרי בהמה זו תמורת עובר שבמעי בהמת הקדש זו" - אין בהמה מתקדשת.
 כגון שיאמר "תהא עובר שבבהמה זו של חולין תחת בהמת הקדש זה.
 פי' לא איברים דחולין בעוברין דהקדש, שאם אמר "תהא רגל בהמה זו תמורת עובר הקדש שבמעי בהמה זו" - אין הקדושה חל על האבר.
 שאם אמר "הרי עובר שבמעי בהמת חולין זו תמורת רגל קודש זו" - אין העובר קודש.
ולא איברין דחולין בבהמה שלימה של קודש, ולא בהמה שלימה של חולין באיברים של קודש.

 אם אמר "הרי רגל בהמת חולין זו תמורת בהמת הקדש זו" -- חלה תמורה על האבר ומתפשטת בכל הבהמה והוי כולה תמורה וקרבה. אבל לא שלמים בהן, דאין כח באבר אחד של בהמת הקדש לעשות תמורה.
 כלומר בתחלת הקדש כשמקדישו אמר "רגלה של זו עולה", מתפשטת הקדושה בכולה כדלעיל בריש פרקין לדעתו אף כשיאמר וכו' ר"ל ואשתכח דהמיר בהמה כולה וקרינא .

 כל זמן שהוא בבית הבעלים - שם הוא ממיר וחלה הקדושה על התמורה. אבל אם נתנה לכהן שיקריב לו אין יכול להמיר אותו.

 כלומר ממקרא זה אנו למדין שהבכור עושה תמורה בבית הבעלים שהוא הבית אשר בו חלה הקדושה שם יכולין הבעלים להמירו ואינו עושה בבית כהן -- לא הבעלים ולא הכהן, שהלא אינינו המקום אשר בו נתקדש.
 הכהנים בבכור. והלא כולו שלהן הוא, ומחיים הוא נותנו לו ואין הכהן מתכפר בו.
 דהא ודאי פשיטא לן דאין הכהן זוכה בהן אלא מהקטרת אימורין ואילך.
 כלומר מה לחטאת ואשם שאינו מימר בהן שכן הדין נותן שאין זכין בהן בחייהן ואין אדם מתפיס בדבר שאינו שלו.
 אלא לאחר שחיטה, מהקטרת אימורין ואילך.
 כלומר אילו מן הדין לבד ילפינן ליה בודאי שהשבת על הדין ופרכתך פירכא. אבל אנן ילפינן ליה מן המקרא ומה תשיב על המקרא דכן גזר הכתוב שקדושת התמורה לא תהיה אלא במקום שהוקדש הקרבן וההיקש אתי לכל מילי אף על הבכור הלכך אין כהן ממיר בבכור אף לאחר שנתנו לו והוא בביתו, אבל ישראל אם המירו בעודו בביתו נתפס התמורה בקדושה שהרי ברשותו חלה הקדושה על הבכור.

 בכור וחטאת ואשם.
 היינו בין הכהן ובין הישראל וכנ"ל.

 מדכתיב  משמע דהוא ותמורתו לבדו יהיה קודש אבל אינו מתפשט לתמורת תמורתו.

 שהתמורה עושה תמורה ולהכי איצטריך קרא למעטו.
 כדיליף לקמיה דנראה מזה שיש לה כח גדול בתפיסה יותר מתחלת הקדש, אינו דין שיהיה לה כח גם כן לתפוס תמורתה ותהיה תמורה עושה תמורה.

 ד משמע יהיה מכל מקום, אפילו שתהיה התמורה בלתי ראויה דהיינו שהמיר בעל מום בתמימה של קודש -- חלה עליה קדושת תמורה לענין שאינו יוצא לחולין ליגזז וליעבד אפילו על ידי פדיון. מה שאין כן בתחלת הקדש. ואף דזה משמע ממה דכתיב , ד היינו בעל מום וכנ"ל ומסיים הכתוב על זה  -- אפשר דהיינו אומרים שיוצא לחולין מקדושתו על ידי פדיון ליגזז וליעבד כמו בשאר הקדש שקדם מומן להקדשן, ובזה אשמועינן ד שקדושתו חמורה ודינו כמו בשאר הקדש שקדם הקדשן למומן. אי נמי, היינו אומרים ד היינו דוקא מום עובר, וגלי בזה דאפילו מום קבוע.

 בפרק ב' דתמורה  מתרץ חזקיה היכי דמי שוגג דהיינו שכסבר שמותר להמיר וקמ"ל קרא דחייל התמורה וע"כ אם גזז ועבד אח"כ באותה תמורה לקי אף על גב שתחלת התמורה היה בטעות.

חפץ חיים על ספרא