תפארת ישראל על בכורות ו
בכורות ו

יכין

משנה א
 פגם היינו שיש שם חסרון. ושיעורו כדי חגירת צפורן:

 הקנארפעל של האוזן:

 המקיף לסחוס. דהאי עור שנפגם הדר בריא:

 נסדק סחוס האוזן. וכל סדק היינו בלי חסרון. ושיעורו כל שהוא וכלעיל. מיהו לדידן שאין לנו מומחה צריך שיהיה טפי מחגירת צפורן. כדי שיהיה ניכר שפיר [י"ד ש"ט]:

 וויקקע. ור"ל שגרגיר כרשינה נכנס ויוצא בנקב שבסחוס:

 שכשממשמש בו נפרך לפירורים והלכה כת"ק. וכל המומין דחשיב בפרקן. ילפינן מדכתיב פסח או עור (או) כל מום רע. ומה פסח ועור מום שבגלוי ואינו מתרפא. אף כל מום רע. כשהוא מום שבגלוי ואינו מתרפא. הו"ל מום גמור:

משנה ב
 עפעף. אויגענליד בל"א:

 כולן שיעורן בכל שהוא:

 ר"ל הרי כשיש בעינו:

 שיש עור על העין או וכו':

 פערמישונג. שנבלל בהעין השחור בהלבן ע"י חלזון נחש או ע"י עינב:

 חלזון ונחש א' הן. ור"ל שיש על השחור שבעין. בליטת בשר לבן כמין נחש. ודרך הבליטה ההיא להיות מנומר כחלזון. והוא תולעת מנומר בנקודות:

 שיש על השחור שבעין בליטה עגולה כגרגר ענבה:

 ר"ל איזה תבלול שע"י נחש חלזון:

 סירא הוא העיגול המקיף את השחור שבאמצעית העין:

 שאם חוט לבן פוסק העיגול הנ"ל ונכנס לתוך השחור. הוה מום:

 ר"ל אבל אם חוט שחור נמשך מבפנים לתוך הלבן שבעין:

 דהלבן אינו עיקר העין. רק שומנו:

משנה ג
 טפות לבנות שבעין:

 שעיניו נוטפות וזולגות מים תמיד:

 אחורד ומים קאי:

 בסוף כל יום כ"ז. שהוא שליש של פ' יום בקירוב. אז בודקין אותו. אם הלך החורד והמים. שאם הלך אף שחזר אח"כ. אז איננו מום קבוע עדיין. ולכן חוזרין ובודקין אותו כבתחלה פ' יום. דהיינו מכ"ז לכ"ז יום. דאינו מום קבוע עד שיעמוד פ' יום בלי הפסק. ובלא בדקוהו תוך הפ' יום וכנ"ל. אף שנמצא בסוף. אינו מום קבוע. דאמרינן הלך וחזר והלכה כדבריו:

 כלומר במה ידעינן שהוא מום קבוע ולא יתרפא:

 ר"ל אם האכילוהו לרפואתו באדר וחצי ניסן העשב שגדל אז. הנקרא עשב לח. ואח"כ האכילוהו בכל חודש אלול וחצי תשרי העשב שגדל אז. הנקרא עשב יבש. וב' מיני העשב הלח והיבש. היו של גשמים. ר"ל שגדלו בשדה הבעל שמסתפקת במי גשמים. ואם אכלה ב' מיני עשב הנ"ל ולא נתרפאת. אז הוה מום קבוע ולא תתרפא עוד לעולם:

 ר"ל אבל באכלה לח ויבש הנ"ל. והיו של בית השלחין. דהיינו משדה שאינה מסתפקת בגשמים. וצריך להשקות השדה:

 ר"ל או שאכלה ב' מיני העשבים הנ"ל של גשמים. אבל אכלה תחלה יבש ואח"כ הלח. ולא נתרפאת:

 ר"ל אין זה סימן שהוא מום קבוע:

 ושיהיו שניהן של גשמים. וצריך עוד תנאים. שתאכל מהעשבים הנ"ל בכל החדשים הנ"ל. בכל יום בכל סעודה כגרוגרת. ורק לאחר ששתתה תאכל את הסעודה הנ"ל בשדה ולא ברפת בעיר. ושתהיה בשעת אכילה עם חברותיה ולא יחידית. ולא תהיה כפותה בשעה שאוכלת. ואם שלמו כל התנאים הללו. ולא נתרפאת מהטפת מים מעיניה. הו"ל מום קבוע:

משנה ד
 ודוקא המחיצות החיצונות שבחוטם שהנקב נראה בהן בחוץ. אבל מחיצה האמצעית שבחוטם שנתנקב. אינו מום. דבגלוי בעינן. וכלעיל סי' ו':

 בחסרון:

 בלי חסרון [ונ"ל דבכולהו נקט כסדר זה בדרך לא זו אף זו. דניקב אינו נראה כל כך מיד כנפגם. גם מתמהר להתרפאות טפי מנפגם. מדבשר בריא מקיפו. ונפגם אינו מגנה כל כך כנסדק. וגם מתמהר להתרפאות טפי מנסדק שמסדיק והולך. רק במשנה א' נקט נפגם תחלה. מדהוצרך לבארו שאינו מהעור. לכן פסק ושדי ליה]:

 ליפפע:

 ר"ל שיניים שבאמצע הפה שנראין לחוץ  שנשבר מהן קצת ונפגמו  שנחתכו סמוך לשרשם. ולא נשאר רק שורש השן ששקוע בבשר. שאינו מגנה אותה כל כך כנפגמת:

 שיניים שעומדות בפנימיות הפה. שאין נראין רק בשעה שהבהמה צועקת:

 עם שרשן. אבל בנפגמו או נגממו. לא הוה מום:

 הן השיניים הפנימיית שכל א' נראה כב' מחוברות יחד כתאומים. ומשם ולהלן אין בודקין בחסרון שיניים:

 ר"ל אפילו המתאימות עצמן שנעקרו אינן מום. ואין הלכה כדבריו:

משנה ה
 הוא הנרתק שהגיד של הבהמה נסתר בו. ודוקא נפגם הוה מום דלא הדר בריא. אבל בנחתך כל הנרתיק זה לגמרי. לא הוה מום. דהדר בריא:

 בית הערוה של הנקיבה שבולט לחוץ. שנפגם:

 ר"ל בשאר קדשים. דבכור אינו נקיבה:

 שנחסר מהזנב קצת באמצע העצם א' שבחוליותיו:

 שאם נסתר בין הפרקים הדרא בריא:

 שנפצל העור והבשר מעל הזנב בראשו. דאז לא הדר בריא. או שהזנב נתפצל לב' ויש בכל א' עצם. ונראה כב' זנבות:

 שחוליות הזנב רחוקות זמ"ז כרוחב אגודל:

משנה ו
 א"כ ל"ל רישא. אלא ה"ק אין לו ביצים בב' כיסין רק בכיס א'. או שיש לו ב' כיסין ואין לו רק ביצה א':

 אסיפא פליג דקאמר ת"ק דביצה א' וב' כיסין הוה מום. וקאמר איהו דכל שיש לו ב' כיסין. בידוע שיש לו ב' ביצים. אבל ברישא מודה. דביש לו רק כיס א'. כאין לו רק ביצה א' דמי:

 לא כר' ישמעאל דאמר בידוע. אלא בכור שיש לו ב' כיסין וביצה א'. מושיבו וכו':

 על עגבות שלו:

 ממשמש בכיס ובכסלים:

 ובלא יצאת. הוה מום:

 כבכור בעל מום:

 וקיי"ל כת"ק דא"צ למשמש. אלא שוחטו מיד בחזקת שאין לו רק ביצה א'. ואפילו כשימצא אח"כ הביצה דבוקה בכסליו הוה מום מדאינו במקמו הראוי [טור ש"ט]. וי"א שכשלא משמשו בו תחלה ונמצא אח"כ בכסלים. יקבר [רמב"ם]:

משנה ז
 מדסתם תנא. משמע דמיירי אפילו שהיתרת או החסרון הוא מראש עצם התחתון ולמעלה. אפ"ה אינו רק מום. ואי"ל א"כ בלא"ה טריפה [כחולין פ"ד מ"ו]. י"ל דהיינו דוקא כשהיתרת הוא ברגלים האחרונים. אבל הכא מיירי ברגלים שלצד הראש:

 שפרסותיו עגולות. ואפילו שסועים כבהמה טהורה. עכ"פ פרסות הטהורה אינן עגולות:

 היינו בוקא דאטמי דשף מדוכתיה. רק הכא מיירי דלא איעכל ניביה. דאל"כ בלא"ה טריפה:

 דרך הבהמה שהירך שקוע בתוך הכסל. וזו רגל א' בתוך הכסל. ורגל הב' למעלה מהכסל:

משנה ח
 שאין השבר נראה כשעומדת. אבל כשהולכת ניכר שצולעת. דבלא ניכר כלל לא הוה מום:

 נשבר ידו או רגלו כלעיל:

 שם חכם בקי במומין כלעיל [פ"ד מ"ה]:

 ואלו הן הג' שהוסיף. את וכו':

 ששפתו העליונה עודפת על התחתונה:

 ר"ל רוב אותו חלק שבלשון שאין מדובק למלקוחיו:

 והכי קיי"ל:

משנה ט
 דגם רבנן דפליגי אאילא. מודו בכה"ג. ודוקא שעצם לחי התחתון בולט. אבל אם רק שפה התחתונה בולטת ומקבלת שפה העליונה. רק באדם הוה מום. ולא בבהמה:

 שיש לו אוזן תוך אוזן ונקט גדי אף שדרכו להיות אזניו קמוטות וכפולות קצת:

 שאין לו רק תנוך א'. שנכפף ראש תנוך אוזן החיצון. ונתחבר למטה עם תנוך אוזן הפנימי. וי"א דתנוך קרי ליה עצם. וי"א דעצם ר"ל גוף א' ר"ל שכל אוזן גוף לבד. כמו דכתיב כעצם השמים לטוהר. דר"ל גוף השמים:

 שהתנוכים מובדלין למעלה:

 עגול כזנב החזיר. אף שאינו דק כמותו:

 דוקא זנב טלה. אבל גדי. ב' חוליות אינו מום. א' הוה מום:

משנה י
 ווארצע:

 בלובן שבעין. והוא שיש בו שער:

 שניכר שחסר קצת מרוחב העצם. אבל לא נשבר:

 שנפסק באמצע אותו עצם שהשיניים קבועין בו. ומיירי למעלה מן החוטין. שאין פגימת שיניים פוסל שם. אפ"ה בנפסק העצם הזה הוה מום:

 כעגל. והאחר כדרכו:

 כאווז. והאחר כדרכו. מיהו בשניהן שוין כעגל או כאווז כשרים:

 שנראה לכל שזו גדולה מזו:

 דבלא ניכר רק כשימדדום. אינו מום:

 ר"ל כפול מחברתה:

משנה יא
 הוא מקום ברגל שקשור שם העצם הג' שלמעלה עם העצם הב' [זה נקרא ערקב בעין. משא"כ מקום שקשור העצם הב' עם העצם התחתון שבו הפרסות נקרא ארכב או ארכובה באלף]:

 ר"ל כך גידול העגלים. שיהא זנבן מגיע לערקב:

 שכשהן גדלין גם הזנב גדל ונמתח למטה טפי:

 שלא תטעה בין עין לאלף:

 דהיינו הקשר שבין השוק לקולית כלעיל:

 קמ"ל אפילו הנך ג' שהוסיף אילא [כמשנה ח']:

 ר"ל קדשים שנפסלו ע"י מומין אלו. פודין אותן ויצאו לחולין:

משנה יב
 מדאינן ראויין להקרבה. דאינן מהמובחר:

 דעכ"פ לא מחשבו כמום קבוע להפקיע קדושתן. רק מניחין אותן עד שיפול בהם מום קבוע אחר. ואז נשחטין:

 אחורד נמי קאי:

 שחין לח מבפנים ובחוץ:

 ווארצע בלובן שבעין ואין בה שער:

 מין שחין שיש לו רפואה. ואינו חזזית שבתורה. שהוא לח מבחוץ ויבש מבפנים. ואינו מתרפא:

 שרותת מחמת זקנה:

 אף שאינו מסוכן. כל שרותת מחמת חליו:

 שריח רע יוצא ממנו:

 שנרבע או שרבע:

 ומיירי שאין ברביעה או בנגיחה רק ע"א. או שהבעלים העידו כך. דאי בשיש ב' עדים. הבהמה בת סקילה היא:

 שעור מכסה ב' מקומות הערוה שבבהמה. ואינו ניכר אם זכר או נקיבה הוא:

 בלשון יון נקרא איש אנדרו. ואשה גינוס. ור"ל הכא שיש לו זכרות וגם נקבות [ועי' מ"ש שבת פי"ט בפירושינו סי' ל"ד]:

 נ"ל דלהכי כפל ושנה תנא לא במקדש וכו' והרי כבר נשנה בראש המשנה. אלא דסד"א דטומטום ואנדרוגינוס לא נכללו בהנך דרישא דאין נשחטין לא במקדש ולא במדינה. אלא רק דברי ר' ישמעאל הוא. דקאמר דטומטום ואנדרוגינוס אין לך מום גדול מזה. ונשחט עליו במדינה. ולא פליג ת"ק על זה. להכי הדר קמ"ל דגם בטומטום ואנדרוגינוס ס"ל לת"ק דאינן מום גמור:

 אאנדרוגינוס לחוד קאי. דס"ל דדינו כבכור בעל מום. וכן רבנן ס"ל רק באנדרוגינוס דאינו בכור כלל. אבל בטומטום בבהמה. שאין זכרות ונקבות שלה במקום א'. ס"ל לתרווי הו דאם מטיל מים במקום זכרות הוה זכר ליתנו לכהן. ואפ"ה אסור להקרבה. דנראה כאין לו ביצים. ובמטיל מים במקום נקבות. נקיבה הוה [ועי' תמורה פ"ה מ"ב]:

 דבריה בפני עצמו הוא. והלכה כחכמים:

בועז

הלכתא גבירתא