תפארת ישראל על פרה ו
פרה ו

יכין

משנה א
 שרצה ליתן אפר פרה לתוך המים שמילא מהמעין לתוך שוקת תלושה לשם חטאת:

 ר"ל האפר:

 ר"ל על שפת דופן השוקת שהמים בתוכו:

 דכתיב ולקחו לטמא מאפר ונתן וגו'. וזה רק ממילא נפל מהשפה להמים. הא אם הפילו הוא מהשפה להמים. אף שלא אחז האפר בידו ממש. רק שע"י כחו נפל. כשר. דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה [כסוכה ל"ז א']. ונ"ל עוד דלהכי קאמר ואח"כ נפל. ולא קאמר ומשם נפל. לאשמעינן דדוקא בששהה קצת על שפת הכלי ואח"כ נפל לתוכו. הא אם מיד נפל מהשפה לתוכו. הו"ל כח ראשון וכשר [כסנהדרין עז"ב]:

 דקמ"ל דאף שהשפופרת תוך ידו. אפ"ה לא הו"ל כהפילו הוא. דעכ"פ הרי ממילא נפל:

 דבין נטילת האפר לקידוש כיסה השפופרת:

 שסגר הדלת של הבית בינתיים:

 ר"ל האפר שלקח בידו מהשפופרת. אם עדיין הוא בידו. כשר. ומותר להחזירו להשפופרת. דאין המלאכה פוסלת בהאפר [כספ"ד]:

 דמדנעשה שום עסק בין שאיבה לנתינת האפר. נפסלו המים גם קודם שנתן בהן האפר [שם]:

 בין נטילת האפר להקידוש. העמיד השפופרת בארץ שלא יתפזר האפר:

 נפסלו המים מטעם הנ"ל. וקמ"ל אף שהפסיק רק במלאכה שעשה רק לצורך האפר שלא יתפזר. אפ"ה פוסל. והא דלא כלל להך בבא בהדי כיסה והגיף. היינו משום דבזקיפה בעי תנא לחלק בין זקיפה על הארץ או תוך ידו:

 שזקף השפופרת תוך ידו שלא יתפזר האפר:

 המים כשרין לקדשן. דאינה מלאכה חשובה:

 נ"ל דר"ל דהרי כל ענין פסול המלאכה בין מלוי לקדוש. הוא מדילפינן בספרי מדכתיב והיתה לבני ישראל למשמרת למי נדה. דהיינו שצריכים שיהיו מי הנדה שמורים. שלא יסיח דעתו מהן בשעה שעוסק בהן [עי' רכ"מ פ"י מפרה ה"ב]. עד שיתהוו מי נדה. דהיינו עד שיתן בהן את האפר. וא"כ כשעוסק בינתיים במעשה אחרת הרי הסיח דעתו משמירתן [כרמב"ם לעיל ספ"ד]. וזהו דוקא במעשה חשוב שצריך שהוי קצת. ועי"ז מסיח דעתו משמירת המים בינתיים. אבל זקיפת השפופרת תוך ידו שנעשה כרגע. אפשר שפיר שישמור המים באותו רגע. ואינו מסיח דעתו במעשה קל כזה:

משנה ב
 שהאפר שהטיל לתוך המים. צף על פני המים שהשליכו לתוכן:

 מהאפר הציף. ואם כבר נתלחלח האפר מהמים. צריך לנגבו קודם שיתנו למים אחרים שרוצה לקדש. מדהו"ל כמערב מים שבתוכו שנתקדשו עם מים אחרים:

 ואף לאחר שכבר הזה ממים הראשונים. רשאי ליתן האפר הנגוב למים אחרים לקדשן:

 אפילו ינגבו תחלה. מיהו מדקאמר אין מקדשין בו. ש"מ דדוקא לקדש בהאפר מים אחרים לא חזי. מדכבר נעשה מצותו לתתו לתוך המים. דלא עדיף מהמים דמשנעשו מצותן. פסולין תו להזיי'. וכלקמן [פי"ב]. וה"נ האפר מצותו לקדש בהן. ומדקידש בו. פסול תו לקדש בו מים אחרים. אבל בשערבו מים הללו שבהן אפר זה. עם מים מקודשין אחרים. לא נפסלה התערובות. דלא גרע מאילו עירב מים מקודשין עם מים מקודשין אחרים דכשרים [ועיין לעיל פ"ה סי' י"ד]:

משנה ג
 הריקן והוא הדין בהזה מהמים עד שכלו:

 ותנא רישא לרבותא דרבנן. דאף שהאפר לא נגע בהמים רק בצד א'. אפ"ה נפסלו. ותנא סיפא לרבותא דר"מ ור"ש. דאף שהאפר היה כולו משוקע במים. אפ"ה חוזר ומקדש בו. מיהו אותו אפר שלא נגע כלל במים. אף שכבר הטילו וצברו על פני המים. לכ"ע רשאי ליטול מהצבור הצף. ומחזירו להשפופרת לקדש בו מים אחרים. אבל כל שנגע במים אפילו נפל מעצמו לשם. לרבנן פסול לקדש. אפילו מנגבו:

 הוא כלי חרס שפיו צר:

 תוך המים שבשוקת. ונתמלא הטפי ממים שבשוקת:

 פחות משפופרת הנוד:

 דלא דמי לדלעיל [פ"ה מ"ח] דצריך שיהיו מעורבין כשפופרת הנוד. דהכא שאני. שהטפי והמים שבתוכו מוקפין מכל צד מהמים שבשוקת סביב. והרי גם לענין טבילת כלי נחשבים כה"ג כמחוברים [כמקואות פ"י מ"ב]:

 מונח בהשוקת. ונתמלא ממי השוקת וקידש המים שבשוקת:

 שמובלעין בספוג שאינו כלי:

 ר"ל מריק המים לאט לאט מע"ג הספוג. או טובל האזוב תוך המים, לאט לאט. באופן שלא יגע בהספוג. ומזה:

 ר"ל עד שלא ישאר בהשוקת מים רק מה שמובלע בהספוג:

 ר"ל אפילו הרבה:

 דנסחטו מים שבו. ונתערבו עם הכשרים ונפסלו כולן [כלקמן רפ"ט]:

משנה ד
 והרי עלי ירקות ראויין לאכול ומקבלין טומאה כידו ורגלו:

 וכגון שהיה זרם המעין יורד מההר ונתן חד מהנך נגד הקלוח. כדי שירד הקלוח עליהן כתוך מרזב לתוך חבית שרוצה למלאותו לקדש המים שבתוכה:

 המים שירדו על הנך לתוך החבית נפסלו מלקדשן. מדירדו על דבר המקבל טומאה:

 שאינן ראויין לאכילה:

 נ"ל דאע"ג דכבר מדיוקא דרישא שמעינן לה. דכל שאמקט"ו כשר. אפ"ה קמ"ל אף דהנך אינן כלי. אפ"ה הרי הו"ל רק מסייע שירדו לתוך הכלי וכל מסייע אין בו ממש ולא נפסלו. מיהו אם שאב באלו ונתן לתוך החבית. נעשו על גבן שאובין. ופסולין למי חטאת:

 נ"ל דזה הכלל דרישא לאתויי אפילו דבר שמקט"ו רק מדרבנן. וכגון גיסטר'. אם סייע בה שירדו המים להכלי. מחשב כאלו הי' הוייתן קודם מילוי על דבר שמקבל טומאה ונפסלו. וזה הכלל דסיפא לאתויי דבר שאמקט"ו השתא. וכגון בהמה חי. או עשבים שלא יחדן עדיין לאכילה. אף שכשישחט הבהמה וייחד העשבים לאכילה, יקט"ו. אפ"ה כיון דהשתא אמקט"ו, המים כשרין:

משנה ה
 גת הוא גומא מרובעת. שקרשים קבועין בשוליה ודפנותיה. ועשה חריץ מהמעין עד הגת כדי שירדו מי המעין לשם:

 ר"ל בורות קטנות, כמו לחשוף מים מגבא. ומיירי דלאחר שנתמלא הגת והגבא, הפסיק המים שבהן מהמעין. דבלא הפסיקו. הרי מים שבגת וגבא כמעין [כרפ"ה דמקוואות]:

 דרק זב זכר צריך לטבילתו מים חיים. משא"כ שאר טמאים:

 שג"כ צריך לשחוט צפור שלו לטהרתו על כ"ח במים חיים:

 דג"כ צריך שיתן האפר על מים שבאו לכלי ממים חיים:

 נ"ל דמה"ט הקדים תנא זבים למצורעים. ולא כדכתב בספר אורייתא דמשה. דיני מצורע קודם לדיני זב. ה"ט משום דבעי להמשיך הטעם מפני שאינו כלי דנקט בסוף על מצורע ומי חטאת דנקט להו בהדי הדדי. משום דטעם פסילא דכולהו תלת. היינו מדאינן מים חיים. ורק לא נקט לי' תנא. משום דזיל קרי בי רב הוא. אבל רק בזב סגי ליה בהך טעמא מדאינן מים חיים. אבל לטהרת מצורע וחטאת לא סגי לי' בהך טעמא לחוד. דהרי אם היה הגת והגבא נחשבים כלים לא היה מזיק מה שאין המים שבתוכן מים חיים. דהרי עכ"פ באו לתוכן ממים חיים. והו"ל ככל כלים שירד לתוכן מי מעין דכשר. להכי מסיים תנא מפני שאינן כלי. כלומר והרי למצורע ומי חטאת צריך כלי. דאי"ל דפסול למי חטאת דנקט הכא. היינו לשאוב שם בכלי למי חטאת. ליתא. דאע"ג דבאמת גם לזה פסולים המים הללו. אבל הכא לא מיירי בזה. דפשיטא דפסול. דהרי מים חיים בעינן וכדאמרן. אלא מדנקט לקדש בו מי חטאת. היינו דאפילו ליתן האפר על המים שבגת וגבא בעצמן נמי פסולין. והרי בכה"ג עיקר פסולן הוא מדאינן כלי. וכדאמרן:

בועז

הלכתא גבירתא