תפארת ישראל על שבת כ
שבת כ

יכין

משנה א
 (זייהע). והוא כיס שמסננין בו משקין:

 דאע"ג דכשמותח שפת הכיס סביב הכלי שמסנן לתוכו. ורוחב פה הכלי טפח. נעשה אהל עראי על הכלי. אפ"ה ס"ל דמכשירי אוכל נפש שאפשר לעשותן מעיו"ט. שרו:

 דאין דרך בורר בכך. אבל לא יתלה לכתחילה משום אהל עראי:

 דאע"ג דס"ל דאהל עראי בלי מחיצות שרי. הכא ה"ט דאסור מדמחזי כעובדין דחול (שט"ו ס"ט). מיהו באין רוחב פה הכלי טפח. שרי (שי"ט מג"א י"ג):

 דהו"ל תולדת בורר:

 וקיי"ל כחכמים:

משנה ב
 הנתונים במשמרת תלוי' מע"ש:

 כדי שיתהוו השמרים צלולים ודקים. ויצא יינם לתוך המים:

 הצלול כל כך שראוי לשתותו כמות שהוא:

 המתוחים מבעו"י. דביין ליכא משום מלבן. ובלבד שלא יפרוס הסודר לכתחילה. ולא יעשה גומא בסודר משום שינוי. אבל מים צלולים אסור לסנן בסודר משום מלבן. רק בנפה או בדבר אחר דלא שייך בו מלבן. שרי (שי"ט ט' י"א):

 סל העשוי מנצרים. והוא שלא יהא גבוה קרקע הסל מקרקעית הכלי טפח. ולא דמי לדלעיל (פי"ז מ"ח) דמשמע דמותר לכסות כל הכלים. התם בכסוי המיוחד לאותו כלי לא מחזי כאהל (וערטו"ז סס"י שט"ו):

 כשמסננים משקה של חרדל. נותנים בה ביצה טרופה. וזה מותר מדאין כוונתו לברר העב מהדק. רק מתכוון להצהיר המשקה ולתקן מראיתו:

 (האניגזיים) עם בשמים. ונ"ל דקמ"ל אף שיש קצת אומנות בעשייתו וגם דרך לקיימו לזמן מרובה. ונמצא שמטריח לחול:

 ולא יותר. משום טרחא:

 (פלאשע):

 בחול המועד:

 וקיי"ל כת"ק (שכ"א י"ז):

משנה ג
 (מייסטער ווארץ). והוא שורש עשב:

 ואף בצונן אסור. דדרך לשתותו לרפואה. ואסור משום גזירת שחיקת סממנים:

 החלתית:

 דבכה"ג מאכל בריאים הוא:

 (קרעססע). ור"ל אסור לשפוך עליהן מים כדי שיצוף הפסולת למעלה. או שיצלול העפר למטה. משום בורר. וה"ה בשאר עשבים דאסור (שי"ט מג"א סק"ט):

 אסור לשפשפן בידיו להשיר הפסולת. משום בורר (שם):

 (זיעב):

 סל. אף שעי"ז יפול הפסולת דרך הנקבים:

 (העקסעל):

 (שפרייא). שאינו ראוי לבהמה:

 אף שעי"ז ממילא יפול המוץ דרך הנקבים:

 (קריפפע):

משנה ד
 (מאסט אכס) גורפין ומנקין העפרורית מהאבוס שלפניו שלא יקיץ במאכלו:

 כשהמאכל רב לפניו. מסלקין המספוא לצדדין:

 שלא יטנפו בצואתו:

 דלגרוף אבוס קרקע כ"ע מודו דאסור. משום אשווי גומות. וגזרו אבוס כלי אטו אבוס קרקע. ובסילוק לצדדים נמי פליגי. משום דיש שם שכבר נמאס ברירי פה הבהמה. ולא חזי לה עוד. והו"ל טלטול שלא לצורך. וקיי"ל כחכמים (שכ"ד סט"ו):

 ודוקא לסלק מהחמור וליתן להשור. אבל איפכא לא. מדכבר נמאס ברירי השור ולא חזי לחמור. והו"ל טלטול שלא לצורך (שם):

משנה ה
 מכאן נמי מוכח דקש הוא הקנה הארוך (כמ"ש בריש כירה):

 מיירי שלא חישב עליו מבעו"י לשכיבה. רק שהיה מונח שם. דמוקצה הוא. דסתמא להסקה עומד:

 ר"ל מנענעו בשאר אבריו כדי לשכב עליו. אבל לא יגע בו בידיו. דאע"ג דטלטול מהצד מותר רק לצורך דבר המותר. והכא מתכוון רק לתקן המוקצה. בגופו מותר לטלטל אף לצורך דבר האסור (שי"א ס"ח):

 (דעקקע):

 (לאקען) דע"י אלו גלי דעתי' מע"ש שמיחדו לשכיבה:

 מיהו קש דידן סתמא נמי מיוחד לשכיבה או לבהמה (מג"א ש"ח סקנ"ג):

 (פרעססע) של בעלי בתים. והן ב' לוחות. שמשימין הבגדים ביניהן. ומהדקן יחד כדי שיתישרו הבגדים:

 מותר לפתחן מהדוק לצורך שבת:

 דהו"ל טורח לצורך חול:

 ר"ל אסור לטלטלו דמוקצה מחמת חסרון כיס הוא (מג"א ש"ב סק"ז):

 ר"ל אף שמהודקין עדיין קצת:

 ולחכמים גם זה אסור בשל אומן. והכי קיי"ל (שם):

בועז

הלכתא גבירתא