מלבי"ם על מלכים א כ
(ג) 
השאלות (ג - יא) מה היה ההבדל בין שתי השליחות? ומז"ש כי אם כעת מחר אשלח את עבדי? מה יפסיד הלא בין כך וכך
את הכל יקח? ולמה כפלו אל תשמע ואל תאבה?: (יח) למה כפל דבריו? ולמה בזה אמר תפשום חיים ובזה אמר חיים תפשום?:
. דבריו אלה י"ל שני פנים, שי"ל שר"ל שהם לו ביחוס הקנין, שאחאב יהיה לו עבד וכל אשר לו נשים
ובנים וקנינים הם תחת עבודתו, לא שיקחם ממנו, וכן הבין אחאב מדבריו. ויל"פ שר"ל שיתנם לו בפועל, וזה משמע ממ"ש
כספך וזהבך לי הוא, שאם כוונתו שהם שלו מצד העבדות הלא כל קניניו לו המה מצד זה ולמה אמר הכסף והזהב לבד, וכן למה
אמר נשיך ובניך הטובים, הלא כולם עבדיו, וע"כ שרוצה שיתנם אליו ואינו רוצה עתה רק כסף וזהב ורק הנשים הטובות
והיפות, לא יתר חפצים ויתר נשיו:

(ד) 
. לפי הבנתו השיב שכן הוא כדבריך, כי אחר שלך אני לעבד ממילא כל אשר לי עבדים לך:

(ה) 
. ובארו את דברי בן הדד:  הוא .
בפועל, ר"ל כי ע"ז שאתה והם עבדי לא הייתי צריך לשלוח, שזה נודע, אבל מה ששלחתי היה כדי שתתן:

(ו) 
. אם לא תתן ברצונך היום ותמתין על יום מחר עד שאשלח לקחתם ביד חזקה, תפסיד בשתים, א] , תחת שעתה אני מבקש רק כספך, ולא כסף עבדיך. ב] שלא יסתפקו בכסף וזהב לבד, רק , עד שלא ישאר בידך שום דבר חמדה. וחז"ל (סנהדרין קב ב) אמרו שמ"ש כל מחמד עיניך הוא הס"ת, כי ממצות המלך שלא ירבה לו נשים ולא כסף וזהב, ושיכתוב לו משנה התורה, ואחאב שמר לכתוב לו ס"ת שזה מטכסיסי מלוכה, וא"ל שיתן לו נשיו וכסף וזהב שהרבה שלא כדת, ואם ימאן יקח מידו גם הס"ת שאינו שומרה,
ולקיחת הס"ת אות שיעבירהו ממלכותו:

(ז) 
. כי דרך המלחמה שבעת יצורו על עיר יקראו אליה לשלום, ואם שלום תענה יקבלו עליהם מס
ועבדות, ולא יהיו לשלל רק אם יעשו מלחמה, אבל אחר  וכו' , שקבלתי להיות לעבד
לו בנפשות ביתי ובמאודי למה יתגרה ברעה. והביא ראיה שמבקש אך רעה לא תועלת עצמו, א] שא"כ למה שלח לנשי ולבני,
למה הם לו. ב] אחר שלא מנעתי ממנו שיהיו תחת רשותו, למה הוסיף לי תתן:

(ח) 
. מ"ש לי תתן. וגם על מה שקבלת שתהיה לו עבד , בלב, רק תחשוב מחשבות לפרוק
עולו בעת היכולת:

(ט) 
 לי הם, , שהוא לי תתן, :

(יא) 
. ר"ל מי שהוא , . ופי', שה למלחמה וחושב על כל צדדי האפשר שיש אפשרות
ג"כ שינוצח, הוא נלחם בעצה וגבורה, אבל מי שדעת החגירה נדמה לו בדעתו שכבר פתח חגורתו וכבר נצח, זה לא ינצח לרוב, אם מאשר לא יכין עצה וגבורה למלחמה כראוי, אם מפני שעי"ז גם הנלחם אתו ישליך נפשו מנגד. ור"ל אחר שעדן לא נצחת היה לך להשלים עמי במה שקבלתי להיות לך עבד, כי עדן יש ספק אם תנצח:

(יב) 
. באשר בטח שדבר נקל הוא לכבוש את העיר, לא יצא בעצמו הוא והמלכים, רק מסר זה לעבדיו
שישימו ויכינו עניני לכידת העיר:

(יג) 
. שא"א שתנצחהו בדרך הטבע: . בדרך נס, וזה יהיה , ובזה . ור"ל שכל עוד יצוייר שיוכלו לנצוח בכחם, לא יעשה ה בדרך נס, כי הלוחם סומך על כחו ואינו מצפה לישועת ה', עז"א לו הראית את כל ההמון וכו', ואחר שא"א שתנצח בדרך הטבע יעשה ה' נס:

(יד) 
. מי ילך בראש למלחמה: . פי' רי"א שהם משרתי השרים שהיו פחותים ומועטים: 
. את הצבא לפקדם ולהנהיגם:

(טז) 
. הגם שהיה זה בצהרים וראה אותם, לא יצא הוא והמלכים בעצמם למלחמה, כי הוא היה שותה שכור,
והמלכים היו רק עוזרים אותו, לא עבדיו, וכשראו שהוא אינו יוצא גם הם לא רצו לצאת:

(יז) 
. תחלה יצאו רק נערי שרי המדינות שהיו מתי מספר, והדד שלח לראות ואמרו לו שרק אנשים פרטים יצאו לא חיל גדול, ולכן לא עזב את המשתה, רק:

(יח) 
. צוה שיתפסו אותם חיים לא ללחום אותם להמיתם, ואמר: . הקדים מלת תפשום, שהוא עקר החידוש, שאף שיצאו לשלום יתפשו אותם: . הקדים מלת חיים שהוא עקר החידוש, הגם שיצאו למלחמה לא ימיתום רק יתפשום חיים, וכלל בלשון שדבר שהוא עקר החידוש יקדים במאמרו, כמ"ש באילת השחר (פרק כב):

(יט) 
. בתוך כך יצאו גם החיל אשר אחריהם שהיו ז' אלפים והבאים לתפשם לא יכלו, כי:

(כ - כא) 
. ועי"כ נעשה מהומה ביניהם ועי"כ וינוסו ארם וכו' ועי"כ ויצא גם המלך וכו', שעד עתה ירא לצאת מן העיר:

(כב) 
. אמר לו עתה נצחת ע"פ נס, אבל דע כי לתשובת השנה יבא שנית עליך ולאו בכל יומא מתרחיש ניסא, לכן
הכן עצה וגבורה למלחמה. ונגד גבורה אמר  בחיל ופרשים, ונגד העצה אמר :

(כג - כד) 
השאלות (כד) למה אמרו להסיר המלכים ממקומם?:

. הם אמרו כי מה שנצח אותם היה באחד משני פנים, או בדרך נס ע"י אלהים, ע"ז אמרו שכח אלהים תלוי
במקום, כי , או שהיה בדרך טבע ע"י שהמלכים שתו אתך בסוכות, כי יען שהם מלכים חשו שכבודם
ככבודך, ולא יצאו להצביא את העם, ולכן העצה,  וסגנים, שהם יצביאו את העם
ולא ישבו על היין:

(כה) 
. אינך צריך להוסיף חיל וסוס ורכב, רק  תמנה לך חיל כחיל וכו':

(כז) 
. א] נגד שבתחלה היו ישראל בעיר חומה ועל ההר, עתה . ב] נגד שתחלה לא
נודע כמה המה חיל ישראל, ועי"כ נצחו, כי בן הדד חשב שהם מתי מספר, עתה , ר"ל יצאו כולם, לא כבתחלה
שיצאו נערי שרי המדינות לבד ואחריהם העם, ועי"כ ניכר ההפרש שאלה היו מעט כשני חשיפי עזים ואלה מלאו את הארץ:

(כח) 
וכו' . לפי הפשט תחלה אמר אליו דבריו מעניני המלחמה ולא בשם ה', שהזכירו מה שא"ל בשנה העברה
שיכין עצה וגבורה ושלא הכין כראוי, ואח"כ א"ל בשם ה' שהגם שמצד זכות אחאב לא היה עוזרו עתה, בכ"ז יתנהו שנית בידו
מצד רשע ארם שכפרו בכח ה' ואמרו אלהי הרים הוא, וחז"ל אמרו (ויק"ר כו, ח) כי אמירה הא' היה שלא להחיות את בן הדד:

(כט - ל) 
. ספר כי גם כבוש הזה היה שלא בדרך הטבע, א] ממה שהכו מאה אלף ביום אחד, ב] ממה שנפלה החומה על
הנותרים:

(לב) 
. אמרו הוא מקבל להיות עבדך לבד שלא תמיתהו, ומלך ישראל הסכיל עשו, שמלבד שהיה ראוי שלא
להחיותו, עכ"פ היה לו לכבשו לעבד, והוא אמר אינו רוצה להחזיקו לעבד רק :

(לג) 
. לא האמינו מתחלה שאמר זה בלב שלם, וחשבו שהוא דרך צחוק: , והתחילו לנחש ולנסות
אם יצאו הדברים ממנו בלב שלם, אבל , כי תיכף החליטו הדבר לאמת, כדי שלא
יוכל לחזור, והוא קחהו על המרכבה:

(לד) 
. עוד הסכיל, שהוא רצה להכנע אליו קצת להשיב לו הערים, והוא השיב לו , אני איני
מבקש דבר רק כריתת ברית לאחוה, ובזה שלחהו, ובאמת לא החזיר לו הערים וזה היה לו למוקש אח"כ (לקמן כב) ורחמי
רשעים אכזרי:

(לה) 
השאלות (לה - מב) למה הוכה הנביא בדבר ה' מה חטא? ומה היה כוונת המשל הזה שהוא ספור בדוי?:

. כוונת הנבואה הזאת, כי בן הדד נלחם נגד אלהי ישראל, כמ"ש אלהי הרים אלהיהם, וה' הכה את עמו, רק איש אחד בן הדד שנשאר בחיים מסרו ביד אחאב וישראל להרגו. ויען שהוא איש מלחמתו של ה', שנמסר בידם לשמרו, אמר להם שבאם ימלט מידם יהיה נפש המלך תחתיו (כמו שנהרג אח"כ ממנו) 
ועמו תחת עמו לבזה ולשלל, כמו שהיה ראוי שיבוזו את ערי ארם. ואחר שבערבות השמירה הלזו נכנסו המלך והעם, גם הנביא שהיה נמצא במלחמה ההוא וידע מדבר ה' נתחייב עונש על שלא מיחה במלך, וכדי שלא יוכה ע"י חיל ארם הקל ה' ענשו שיוכה בדבר ה' ע"י איש ישראל, ולכן , כי נתחייב הכאה בדין. וספר במשל שהראשון לא שמע אל נבואתו ולא רצה להכותו ונענש, ובזה הראו כי כשמצוה ה' להכות איש יענש הבלתי שומע בקולו, ובזה הראה לו כי יענש על שלא שמע לדברי ה' להכות את בן הדד:

(לט) 
ובזה מ"ש הנביא אל המלך  וכו', לא בדה ספור בדוי לעצמו, רק דברים שהיה, כי הנביא היה ג"כ במלחמה, והאיש מלחמה ה' שמו הביא אליו איש שהוא בן הדד שנתנו ה' אל כלל ישראל והנביא בתוכם לשמרו, ואמר שאם יפקד, יענשו, או בגוף כמו שנהרג אחאב והוכה הנביא, או בממון כמו שנבוזו ישראל אח"כ מחיל ארם, ועז"א  וכו' :

(מ) 
. ע"י שהנביא , ולא הזהיר למלך, נפקד האיש, זה היה הספור האמתי. והמלך שלא ידע על מה מדבר אמר שהמשפט הזה חרצו לעצמו:

(מב) 
. ובזה א"ל הפתרון  וכו', כי העונש שסבל הנביא עתה, יבא על ראש אחאב. וחז"ל (ירושלמי סנהדרין פי"א ה"ז) אמרו כי ע"י טפת דם שיצא מן הנביא, נתכפרו ישראל ולא נענשו בגוף במלחמה שלחם אחאב אח"כ, ומובן מדברי: