אלשיך על תהלים עח כט
(כט - לא) כו'. הנה דרך המתאוה תאוה גופנית אשר לא כדת, שיקוץ בה אחר מלאת תאותו כמעשה דאמנון עם תמר אחותו, אמר הלא אמרה תורה (במדבר שם) לא יום אחד תאכלון ולא יומים עד יהיה להם לזרא, ואלו ולא קצו בתאוה, כי אם אדרבא היתה שיביא להם, יותר, כי , על כן לא האריך להם עד כלות אכלם מפיהם כי אם מיד כו'. וזהו כו':

או יאמר במה שכתבנו על מאמרו ית' (במדבר שם) "התאוו תאוה" כי שתי תאות היו, אחד תאות עריות והשני תאות בשר אך בושו מלגלות של עריות ולא אמרו בפה רק מי יאכילנו בשר, ובזה יתכן מאמר הכתוב לא יום אחד תאכלון כו' עד חדש ימים עד אשר יצא מאפכם והיה לכם לזרא (שם), שאמר מה שאמרתי (להם) [לכם] עד חדש ימים הוא עד אשר הבשר יצא מאפכם שתקוצו בו, אך בזאת שהתאוה שהיא "לכם" בקרבכם שהיא של עריות תהי לכם "לזרא" שהוא לתאוה זרה ורעה שהיא חרטה ותשובה, וזה אומרו "לכם", כלומר שאם מתחלת בא הבשר לא תהיה לכם התאוה אחרת לזרא, לא אאריך לכם. ואמר פה הנה מיד של בשר היתה שעוד , וגם התאוה האחרת של עריות כי לא היתה להם לזרא. על כן לא האריך להם כי אם כלומר שמה שהוא כד"א (משלי ל) אכלה ומחתה פיה, היה  המחשבה הרעה של עריות היו מוציאים בפה, ולא בפירוש ממש, אלא אמור  זהו מה שהיה , כלומר כאשר ניתן למו אוכל זה מי יתן  יותן, כי היה אמור , מיד כו':