תפארת ישראל על טבול יום ב
טבול יום ב

יכין

משנה א
 ר"ל רוקו. מי רגליו. דמעתו. דם פצעו. וחלב אשה:

 כמשקין של תרומה שנגע. שנעשו שלישי:

 שמגופו ושנגע בהן:

 דאינן מטמאין רק פוסלין לקודש:

 שרץ:

 זב:

 ר"ל חוץ ממעיינות הזב. אבל במת לא גזרו רק על דמו ולא על שאר מעיינותיו מדבדילי מיניה [כחולין דפ"ח]. (עיין פתיחה סי' כ"ו):

משנה ב
 במשקין שבה:

 דטבו"י שני. ומשקה שלישי. דכל הפוסל תרומה עושה למשקין תחלה חוץ מטבול יום:

 דמשקין שנגע טבול יום אפי' לאוכלי תרומה אמ"ט. וכ"ש כלי:

 דמשקה שנטמא מידים מטמא לכלי. ולרמב"ם דס"ל דמשקה שמידים נמי אמ"ט כלי. קאי מלת הכל אחולין ותרומה:

 בס' נגע בתרומה או לא. כפ"ב דידים מ"ד:

משנה ג
 תבשיל עב כדייסא:

 נתונים בו:

 אפילו לא נגע רק במקצת השום והשמן שבה. אפ"ה נפסל הכל. דשום ושמן בטל לגבי מקפה. והוה כאילו כולו תרומה:

 דאין העיקר נגרר אחר הטפל. שתהיה המקפה כשום ושמן. ולהכי לא פסל אלא מקום מגע. דמקפה חולין מפסקת. ואף דמקפה ע"כ נעשה על טהרת תרומה. טבול יום אמ"ט לחולין על טהרת תרומה. כתוספתא רב"א:

 יותר ממקפה:

 בין ברישא בין בסיפא:

 אזלינן בתר רוב דשום:

 שמונח בתבשיל שלם. שלא נידך עדיין:

 ר"ל שנידך השום במדוכה. עם המרק:

 ר"ל אע"ג דהשום רובא לא פסל אלא מקום מגע בלבד. דלא הוי חבור. אע"ג שעדיין יש שם גוש. עכ"פ הוא רוצה בפזורו. וכפי' ר"ב ספ"ט דטהרות דמשתקע יתד לפזר. כמפוזר דמי. כ"כ א"מ הגאון זצוק"ל:

 נמי כך דינן דבנגע טבו"י בשעה שנדוך. לא פסל רק מקום מגעו. ובגוש וקערה ורובא נפסל הכל:

 ר"ל אע"ג שהן גוש בקערה:

 דאינו חבור ולא פסל רק מקום מגעו:

משנה ד
 מיקראנע שתוך המקפה:

 שטרפן יחד:

משנה ה
 המרק נקרש סביבו [עיין טהרות פ"א מ"ד]:

 דאינן חבור:

 אפילו נגע בקיפה:

 של לחם. נמי דינן כך:

 ר"ל קטניות שנתמעכו ע"י בשול:

 דאותו שנוגע בשרץ הו"ל ראשון. והסמוך לו ב' וכו':

משנה ו
 של יין תרומה פתוח:

 של חולין. וצף יין החולין ע"פ החבית:

 שהושיט הטבול יום ידו לחלל החבית:

 ונפסל היין שבחבית. אף דמתחלה לא היתה החבית מלאה לגמרי. והושיט עתה ידו רק כגד היין שנתמלא לחבית בבור. אפ"ה כולהו חבור. וק"ל אף דיין שבחבית לא מחשב דמוע. דחולין שנתערב בחבית מעט הוא. עכ"פ מדצף היין שבבור ע"פ החבית. הרי נתערב הכל ודמוע אמק"ט מטבו"י כלקמן פ"ג מ"ד. ונ"ל דאע"ג דצף למעלה. כיון דדופני החבית מפסיק לא מחשב דמוע [וכמכות ד"ד ע"א]. מיהו יותר מסתבר כרב"א דבחבית ריקן שנפל לבור מיירי ונתמלא מתרומה:

 והיין שבחבית טהור:

 מיין שבבור:

משנה ז
 כנגד הנקב:

 תמה רתוי"ט דהול"ל פסולה. ולפעד"נ דר"ל כולה חבור כפ"א מ"ב:

 משום דבנגע בנקב שנגד פיה. הכל בסיס למה שלמעלה. וכ"כ בנגע נגד נקב שבשוליה הכל נמשך דרך שם:

 לא פסל רק מקום מגעו. והוא בטל בק"א:

 ובטבו"י ניצק אינו חבור אף למה שלמטה. ולא נפסל רק מה שבקלוח:

 ודוקא במגע טבו"י דקליש טומאתו. ניצק אינו חבור אף למה שלמטה. אבל שאר משקין טמאין שנגעו בטהורים. דוקא למעלה אין נצוק חבור. אבל למטה. אם הטהורים בני קבול טומאה נינהו לא נתבטלו וכפ"ד דמכשירין. ונטמא הכל:

משנה ח
 חבית חרס שכשנשרף בכבשן העלה בעבוע חלול באמצע דפנו:

 ר"ל שנתנקב דופן הבעבוע שלצד פנים ודופנו שלצד חוץ. והמשקה שמילא את הבעבוע מבצבץ ויוצא דרך נקב החיצון. ומיירי שאין בנקב כשיעור לטהר החבית:

 בנגע נגד נקב חיצון. נטמא כל המשקין שבחבית. ולרבותא דסיפא נקט אב. וה"ה טבו"י:

 אם מונחת שם. אף דמוקף צמ"פ למעלה. אינו מציל:

 אם נקב פנימי:

 דטומאה נכנסת דרך הנקבים משא"כ בנגע אב הטומאה בנקב החיצון. כיון דנקב פנימי. למעלה. מלמטה לצד מעלה בכל טומאה לא אמרינן נצוק חבור:

בועז

הלכתא גבירתא