תפארת ישראל על עירובין ז
עירובין ז

יכין

משנה א
 חור מפולש בכותל:

 טפחים:

 ר"ל שקצת החלון תוך י"ט סמוך לארץ:

 כל חצר לעצמה, ואסורים לטלטל מזל"ז:

 שיערבו יחד ויהא מותר לטלטל מזל"ז:

 דלאו פתח הוא:

 דאז לא ניחא תשמישתא:

 מיהו בחצר או בית מקור', אפי' למעלה מי' טפחים מערבין א', דניחא תשמישתא ע"י ספסלי' שדרך לשום סמוך לכתלים:

משנה ב
 אפי' בפחות מרוחב ד' הוה מחיצ', רק משום סיפא נקט רחב ד' טפחי', דבפחות מד"ט הוה מקום פטור, ומותרי' להוריד ממנו לבתים:

 לבתים, אבל לחצר שרי:

 ובעירבו שנים, הו"ל כחולקי' עירובן ואוסרי' אהדדי:

משנה ג
 שמפסיק ביניהן ע"פ כולו:

 טפחים, דאז, אין נוח לפסוע משפתו לשפתו:

 לאו סתימה היא, דלא מבטל לי', דבקש הניטל בשבת מיירי, דחזי לבהמה (ועי' שבת פ"כ סי' מ'):

משנה ד
 (ברעטט) כעין גשר, דהוה כפתח:

 (גאללעריא). כעין תקרה בולטת מאמצעית הכותל לר"ה:

 ונתן נסר מזו לזו:

 דאז ירא לעבור על נסר קצר כזה, ולא הו"ל כפתח:

משנה ה
 גדיש של תבן מפסיק ביניהן ע"פ כל החצר:

 דאע"ג דתבן לא מבטל (כמ"ג) היינו דלהוי כסתימ', אבל הכא מחיצה הוה:

 מניחין בהמתן לאכול; אבל להעמידה שם בידים לא, דלמא ממעיט לי' בע"ש סמוך לחשיכ' עד יותר מרוחב י' ולא אדעתי' ויטלטלו בשבת בחצר האסורה (אבל באכלה בהמה בעצמ', לא אכלה כל כך ביום א' ומדאסור להאכיל' בידים, אית לה הכיר' ולא יעמיד' מע"ש). מיהו לא גזרי' שיתמעט בשבת דדוקא מחיצ' שנפרצה בשבת לר"ה או לכרמלי' אסור ; אבל מחצר לחצר, אמרי' שבת שהותר' הותר' (תוס' די"ז, ורא"ש כאן, וא"ח שע"ד :(

 בגובה, וברוחב של יותר מי' אמות. ונתמעט בחול, דאלו בשבת מדהותר' הותר' כלעיל:

משנה ו
 שתופי מבואו' ונ"ל דקמ"ל דלא מבעי ערובי חצירות ודאי מהני זכוי לשכניו: אלא אפי' שתופי מבואו' דסד"א דאין לו קירוב הדעת עם בני חצר אחרת, וודאי קפיד שלא יאכלוהו ולא הווה עירוב (כסשס"ו ס"ה). קמ"ל:

 אם שלו היא דאם משלהם א"צ לזכות להן:

 שאומר להזוכה, זכה בה לבני המבוי, והזוכה מגביה החבית טפח לשמן:

 לכתחיל' דוקא באינן סמוכין על שלחנו, ובדיעבד אפי' סמוכין על שלחנו ; דאע"ג דמציאתן לאביהן, אפ"ה לאחריני מצי מזכה על ידן. מיהו ביש לבנו אשה, אז אפי' סמוך אשולחנו, מותר לכתחיל':

 אע"ג דשפחה עברית ודאי קטנה היא, דהרי נערה יוצאה בסימנין, וא"כ קטנה איך תזכה לאחרים? בעירובין דרבנן מזכה ע"י קטן. דידה כיד אביה ולא כיד רבה:

 אם לכתחיל' דוקא באינו מעל' לה מזונות, ובדיעבד אפי' במעלי. לה מזונות:

 אפי' אינן סמוכין אשולחנו:

 ולאו זכיי' היא (כל זה שס"ו ס"י):

משנה ז
 משיעור המפורש במ"ח:

 דדוקא בתלתא לריעותא, שמערב משלהן, וממין אחר, וכבר כלה הראשון, אז צריך להודיע. מיהו באותו שבת שנתקלקל, א"צ תיקון בנשתייר כ"ש (שס"ח):

 דיורין:

 מיירי שהדיורין שנתוספו דרים בבית שפתוח לב' חצרות להכי אף במוסיף משלו, שמא ימאנו בני החצר לערב עם אלו ששייכי' גם לחצר אחרת:

משנה ח
 של ערובי חצירו' וה"ה של שיתוף מבואות:

 מי"ח בני אדם:

 הוא שיעור ו' ביצים לרמב"ם וח' ביצים לטור. ונ"ל לכאור' ראי' לרמב"ם, דבשלומ' אי נימא דב' סעודו' היינו ו' ביצים א"כ בי"ח בנ"א דסגי בו' ביצי' יגיע לכל א' שליש ביצה כ"כ לי"ט בנ"א לכל א' שליש ביצה בקירוב כמו בפחות מי"ח דסגי שליש ביצה לכל א'. אלא אי אמרת דלי"ט בנ"א צריך ח' ביצים א"כ יגיע לכל א' ד' תשעיו' ביצה בקירוב היכא ס"ד שכשהן י"ט נחמיר גבייהו טפי מאילו היו פחות מי"ח שהיה סגי בשליש ביצה לכל אחד, והרי חזינן שכשהן מרובין קיל מאילו הי' מעוטין:

 הוא כשליש ביצה לכל א'. ר"ל כשיעור הוצאות אוכל בשבת, דאינו חייב רק בכגרוגרת, כך שיעור העירוב להתיר ההוצא':

משנה ט
 והכי קיי"ל. ודוקא בנתמעט אחר שנכנס שבת ראשון, והי' שם גם שיתוף, אז כשר גם לשאר שבתות ; אבל בנתמעט קודם שבת ראשון, או אח"כ ולא היה שם גם שיתוף, פסול לשאר שבתות (מג"א שס"ח ג'). אבל לאותו שבת אפי' לכתחילה מותר לאכלו כשודאי חשיכה (שצ"ד). ובנתעפש העירוב עד שאינו ראוי לכלב, הו"ל כאילו אינו ; ולכן נוהגין לערב במצה שאינה מתעפשת מהר. ואפ"ה ראוי שגדול העיר יזכה לעירו ע"ח חדש בכל שבת בלי ברכה ; והוא שלא יקפיד אם יאכלוהו (כסי' שס"ו):

 כפ"ו סי' מ"ז ; להכי מקלינן בי' בזה. ולפ"ז לדידן, שהערובי חצירו' הוה נמי שיתוף מבואו', עירוב שנתמעט פסול (מג"א שס"ח):

משנה י
 נ"ל דה"ק כל מין מאכל ראוי לעירוב ; יש שראוי גם לחצרו'., כפת אפי' אינו שלם, ויש שאינו ראוי רק לתחומין ולשתופי מבואו', כגון שאר אוכלין ומשקין ; חוץ ממים ומלח דלא חזי לשום עירוב. מיהו במים ומלח מעורבין יוצא בו לתחומין ולמבואו' (שפ"ו ות"ט); וי"א שצריך גם מעט שמן, וי"א מעט תבלין. אמנם שיעור מאכל לעירוב, ב' סעודו', ושיעור משקה ב' רבעיו', ובראוי לטבל בו פת, סגי במשקה כדי ללפת בו ב' סעודות פת. רק דבעירוב חצירות או שיתוף דצריך שיהיו מעורבי' שלא יאסר א' על חבירו, סגי בשיעור א' לכולן ; ובתחומין צריך השיעור לכל א' וא' (שס"ח ותי"ג):

 שתופי מבואו':

 לערובי חצרות:

 והוא שיהי' כשיעור הנ"ל, והכי קיי"ל (שס"ו):

משנה יא
 שא"ל כשיבואו בני חצירי לקנות ממך פת לעירוב, תן להם מעט יותר בשבילי:

 דמעות אינן קונות עד שימשוך. ואע"ג דלצורך מצוה מעות קונות. (כח"מ קצ"ט). נ"ל דהיינו רק שאין המוכר יוכל לחזור בו, אבל עכ"פ אינו שלו עדיין, כדצריך לגבי עירוב. מיהו בזיכה לו נחתם ע"י אחר, מהני. דהרי עשאו שליח למשוך עבורו (א"ח שס"ט):

 ר"ל באמר כן לאדם שאינו נחתם:

 מדאין דרך בע"ה, למכור פתו, הו"ל כאמר ערב לי, דמהני אפי' בנחתם (שם):

 ר"ל גם בהא מודים שאין מערבין וכו' ; כמו שאפר כירה מוכן (פ"א דביצה) (אב"י והכי פירושו ומודים שאין. עי' מש"כ ע"ר זצוק"ל שם בביצה):

 דחוב הוא לו, שמפסיד לצד האחר:

 ואע"ג דבמ"ז צריך להודיע, התם פתוח לב' חצירות, משא"כ הכא:

בועז

הלכתא גבירתא