אלשיך על איכה ד טו
ואז מה היו עושים הכהנים הנזכרים,  , שהיו קוראים למו יסורו שהם טמאים מהדם, פן יטמאו את עוברי דרך. כי אומרו סורו, הוא כמו סורו נא מעל אהלי האנשים (במדבר טז כט), שהוא סורו עצמכם. כן היו  ואומרים,   שיסורו עצמם פן יטמאו את זולתם. וזה להבעיתם בהחפזם, כי הלא עורים היו, ובאין עינים ימששו ולא ימצאו דרך, ומה גם לצאת מבין החללים. ולבל יבואו בני אדם לאחוז בידיהם להוציאם מבין החללים ולהדריכם לדרכם,   בעורים המגואלים בדם, בל תטמאו בהם. וזהו כי תחלה נאמר  ובאומרו סורו סורו אינו אומר למי יאמרו. אך הוא, כי סורו טמא היו אומרים לעורים עצמם, ואומרו סורו סורו וכו' הוא סתם לנמצאים בחוצות, והיה לבל ידריכום. ויתעכבו שם עד יסריחו שם מדם שנטבלו מלבושיהם, וגם שיוסיפו להיות יותר נעים ונדים, וזהו ,  שהוא כפירוש רש"י (כאן) לשון סרחון. שהוא כי על ידי האמור הסריחו שם.  , שהוסיפו להיות עוד נעים, וזהו אומרו   נעו, שהוסיפו על מה שנעו בראשונה:
 
ועתה חל עליו חובת ביאור מה המה חטאת נביאיה, וגם מה טעם היו נותנים הם וכהניה על שפכם דם צדיקים. ובראשון היחל ואמר,   וכו' והוא כי חטאת נביאיה היו כי  שאחר גלות יהויקים וגלות יכניה עוד לא יוסיפו לגור בין הגוים. והוא כמפורש בירמיה (כז טז), שהיו אומרים שלא בלבד בני האדם לא יגלו עוד, כי אם גם הכלים שלקחו עם גלות יהויקים ועם גלות יכניה שיחזירום. וזהו  וכו' כי מה שאמרו נביאיה היה כי :