תפארת ישראל על בבא בתרא ח
בבא בתרא ח

יכין

משנה א
 ר"ל יש קרובין שנוחלין קרוביהן כשימותו, וכשמתו הם, מנחילין ג"כ לקרוביהן:

 כשאין זרע לבן, האב יורשו:

 כשאין זרע להמת, וגם אין אביו קיים, אז אחיו מהאב יירשוהו. אפילו כשאינן בני אם אחת:

 ולא נקט הבן את אמו, משום סיפא דנקט האיש את אשתו נקט נמי הכי כן:

 ר"ל בני אחות המת יירשוהו כשאין לו בנים ולא הניח אב או אח או אחות ליורשו, ירשוהו אלו, אבל לא מנחילין לאחי האם בשום אופן, דנחלתן חוזרת למשפחת אביהן:

 הכא קרי ליה בעל ולא איש כלעיל. דמלתא בטעמא קאמר דמש"ה יורשה מדהוא בעלה דהיינו שקנויה לו, כמו בעל הבור. הנהו ב' כבר תנא, האיש את אמו והאיש את אשתו נוחל ולא מנחיל. רק קמ"ל הכא דאשה לבנה דומיא דאשה לבעלה, מה אשה לבעלה אין הבעל בקבר יורש את אשתו שמתה אחריו, להנחיל למשפחתו, רק משפחת אביה יירשוה, כך איש לאמו כשהוא בקבר בשעה שמתה אמו, אינו יורש אמו שמתה אחריו, להנחיל לאחיו מאב, אע"ג שהבן אף שמת. לעולם קרוב הוא לאמו, רק משפחת אביה יירשוה:

 לבן האם דהיינו בן אחותו מנחיל לו ואינו נוחלו והא נמי לא צריך למתני' דהא שמעינן לה מבני אחיות דתני ברישא אלא אגב גררא דאינך נקט נמי הא:

משנה ב
 ר"ל דאם יש לו בן, או זרע הבן, לא תירש הבת, וכן פי' כל מלת קודם שבמשנתינו:

 וה"ה לאב, רק דכל המשנה מיירי באין האב קיים:

 אבל זרע המת קודם להאב. וכן אבי אבי אביו של מת קודם לאחי אבי אביו של מת, וכן לעולם האב קודם לבניו, ואותן בנים קודמין לאבי אביהן [רע"ו]:

משנה ג
 שבארץ ישראל. וקמ"ל מתני', דבמה שהיה הבן ראוי לירש ואפילו הפי שנים, אם מת ירשו בנותיו במקומו כשאין לו בנים, דהרי בנות צלפחד נטלו חלק אביהן בנכסי חפר, כשאר בני חפר, כאילו היה צלפחד אביהן קיים:

 דליוצאי מצרים נחלקה א"י, וצלפחד וחפר אביו שניהן מיוצאי מצרים היו, וכשנכנסו הבנות לא"י, כבר מתו שניהן:

 של צלפחד:

 ואעפ"י שכשמת צלפחד עדיין לא ירשו ישראל את הארץ, והרי אין הבכור נוטל פי שנים בראוי לבוא אחר מיתה, כירושה או מלוה שביד אחרים כשאין עליה משכן [כסי' רע"ח]. י"ל דהכא שאני, דא"י מחשבה כמוחזקת ביד יוצאי מצרים הוה:

משנה ד
 ר"ל הבן והבת שדינן שהבן קודם להבת, דבר זה שוה בכל נחלה בין בנכסי אב או אם, ואין שום חילוק בין ירושת נכסי אב לירושת אם:

 אם הבן בכור, ונולד בחיי אביו [לאפוקי תאומים שנולדו אחר מיתת האב] , ואפילו אינו בכור רק לאב ולא לאם, ואפילו נולד אחר נפל שנולד לח' חדשים, או. אחר בן ט' שנולד מת לאביו, בכולן בכור נוטל פי שנים [רע"ז]:

 אפילו הוא בכור לאב ולאם [רע"ח]:

 אחר מיתת האב נזונות בתנאי כתובה [ככתובות פ"ד מי"א]. ודין מזונתן מפורש לקמן [ריש פ"ט]:

משנה ה
 ולא קאמר בני הבכור וכו' דקמ"ל דאפילו לא ידענו שהוא בכור רק על הגדתו זו אפ"ה לא יכול להפקיע חלק בכורתו:

 אפילו התרצה הבן בתנאי זה עם אביו ואף דקיי"ל [ב"מ סוף פ"ז], דכל תנאי שבממון קיים. היינו במחל הלה, משא"כ הכא, אי אפשר לבן למחול, מדהוה הירושה דבר שלא בא לעולם:

 שהיה שכ"מ, שכל דבריו בקרקעותיו שנותנן במתנה לאחר מותו, הרי הן כאילו כתב להמקבל שטר עליהן, ואם במטלטלין שאין נקנין בשטר, הו"ל דבריו במתנה שלהן, כאילו מסרן להמקבל, וא"צ קבלת קניין בכל דבריו והכל קיים [ר"נ]:

 או מיעט לא, שלא יירש כלום או מקצת:

 או השווה וכו':

 והכל בלשון מתנה:

 דיש כח ביד אדם ליתן ממונו לכל מי שירצה, אף שלא ישאיר עי"ז אחר מותו כלום להוריש [רפ"א]:

 שאמר בני זה יירש יותר מאחיו, או זה הבכור יירש בשוה לאחיו, ואפילו היה המוריש שכ"מ:

 דמתנה ע"מ שכ' בתורה:

 תנתן שדה פלוני לבני ויירשה, זהו בתחלה, יירשה ותנתן לו, זהו בסוף, יירשה ותנתן לו ויירשה, זהו באמצע [שם, וע"ש. ואי"ל הכל הולך אחר התחתון [כלקמן פ"ט מ"ב] . דנ"ל דמתנה עמשכב"ת כלא אמר כלום דמי] :

 וכ"ש במקום שיש בן:

 שהיה בן בין הבנים, או בת בין הבנות:

 וכן הלכה. ולא דמי לדלעיל סי' כ"ו דבאמר יירש לא מהני, התם תלאן זב"ז במלת יירש יותר. זה הכלל בהעברת נחלה, בלא כלל שניהן, אז דוקא באמר פלוני יירש הכל, או כך וכך מהני, אבל פלוני לא יירש, לא מהני, ונגד בכור אפילו אמר שהפשוט יירש לא מהני, אבל בכללם שניהן, דוקא בתלה יירש דראובן בלא יירש דשמעון, כגון דקאמר לא יירש שמעון רק ראובן, דהרי לא יירש שמעון, כמאן דלא אמר כלום דמי, ואצל ראובן לא הזכיר ירושה, אבל אם לא תלאן זב"ז, רק אמר יירש ראובן ולא יירש שמעון או לא יירש שמעון רק יירש ראובן, דבריו קיימים [טור ח"מ רפ"א]. ונ"ל דה"ה אם אמר יירש ראובן ולא שמעון אע"ג שכללן, כיון שהזכיר מלת יירש הכל, אצל ראובן, מהני מיהו באמר פלוני בני יירשנו לבדו, אם אמר כן בעל פה, דבריו קיימין. ואם בכתב לא עשאו רק אפטרופס. וכל זה באמר כן שכ"מ אבל בבריא לא מהני רק לשון מתנה ובקניין:

 אפילו בת בין הבנים, או שהשוה בכור לפשוט:

 והכי קיימא לן [שם]:

 אינן מרוצים במעשיו:

 וקיי"ל כת"ק [עי' פ"ה סי' פ"ד], דחיישינן לזרעא מעליא דנפק מנייהו. מיהו מדת חסידות שלא להעיד בצואה להעביר נחלה אפי' מבן לבן, אפילו מלא מעליא למעליא [סי' רפ"ב]:

משנה ו
 [וה"ה זה אחי, או זה קרובי, וכוונתו שיירשנו]:

 שיירשנו, אפילו בנכסים שבאו לידו אחר כך, אף שאין לו בהן מגו שכשהיה רוצה היה נותנן לו עכשו [רע"ט]. ונאמן גם לפטור בדיבור זה אשתו מחליצה, אף דמוחזק המת באח, וי"א דבמוחזק באח אינו נאמן אפילו לומר זה בני, ומכ"ש שאינו נאמן אז לומר יש לי בנים [אה"ע קנ"ו ו']:

 שאמר ראובן לשמעון, גם לוי אחינו הוא, ויחלוק עמנו בנכסי אבינו, ושמעון אומר שאינו מכירו:

 להורישו עם אחיו בנכסי אביהם. וה"ה לענין חליצה וייבום שאינו נאמן [אה"ע קנ"ז ו']:

 שיטול שמעון חצי הנכסים וראובן שליש, ולוי שתות הנותר:

 הספק בלי זרע:

 לראובן:

 להספק:

 ע"י ירושה או מתנה או הרווחה, ואח"כ מת:

 דהרי הודה ראובן שאחיהן הוא מיהו בטען שמעון ברי שאינו אחיהן, לא יירשו בנכסיו [ר"פ]:

 כך נקרא בלשון יון שטר מתנת שכ"מ [עי' ב"מ פ"א מ"ז]:

 ר"ל אפילו נמצא במקום שאין להסתפק שמא אחר כתבו ונתנו שם, וכ"ש בנמצא בתיבתו:

 ואפילו קנו מידו והחתים עליו עדים, ואפילו נתנו ביד אדם וא"ל קח זה בידך עד שאומר לך מה תעשה בו, אפילו הכי לא מהני, דמדכתב שטר ולא מסרו, להכי חיישי' שמא נמלך [ר"נ כ"ה]:

 שאמר לאחד זכה בשטר זה לצורך פלוני:

 ר"ל אפילו אותו שזיכה על ידו הוא יורש, ונמצא שלא יצאתה לגמרי מתחת ידו:

 [שם]:

משנה ז
 בריא שרצה לישא אשה, וירא שישתעבדו נכסיו לכתובתה, ויפסדו בניו עי"ז לאחר מותו, לכן כתב להן נכסיו, רק התנה שיאכל פירותיהן בחייו:

 דאז משמע שגוף הקרקע יהיה שלהן מהיום, והפירות לאחר מיתה:

 דאפילו לא כתב מהיום, עכ"פ זמנו של שטר מוכיח שמהיום יקנו הגוף, והכי קיי"ל. וכן בכתוב בו קנין, אפילו אין בו זמן, כל קנין כמעכשיו דמי [רנ"ח, וע"ש]:

 גוף הקרקע אלאחר מיתה:

 הפירות מעכשיו:

 ואי"ל גם אחר כך לא יקנה מדמכר לו דבר שלבל"ע [כלעיל סי' כ']. י"ל הכא שאני שהגוף כבר קנוי להבן, והגוף כבר הוא בעולם:

 ולא להמקבל מתנה לבדו. ומחובר העומד לקצור כקצור דמי [ולש"ך כמחובר דמי]. מיהו בכותב נכסיו לאחר והשאיר הפירות לעצמו כל ימי חייו, ומת, אז אפילו פירות המחוברין שלא נגמרו, הרי הן של בן, ונותן הלוקח דמיהן להבן [רל"ז ב']:

 בדלא כתב נכסים מיירי:

 במלבושים:

 ר"ל מן האמצע, דצורך מלבושי גדולים מרובה יותר מצורך מלבושי הקטנים:

 דמזונות קטנים מרובה טפי מהגדולים:

 ודוקא בקפדי ולא בסתם, וי"ח [רפ"ו]:

 מהאמצע. 

 לאחר מיתת אביהם:

 בחיי אבינו, ובאותו שיעור ההוצאה נוציא אנחנו מהירושה:

 אבל בפסק האב נדוניא לבנו או לבתו, ומת קודם שהשיאו, לא יקח רק חלקו בירושה [רפ"ו]:

משנה ח
 [ונ"ל דקמ"ל בנים במ"ז לרבותא דפרנסה, דאע"ג דקשוטי הגדולים אינו כ"כ הרבה כקישוטי בנות גדולות במשנה ח', אפ"ה אין מתפרנסים על הקטנים, וקמ"ל בנות במ"ח לרבותא דמזונות, דאע"ג דבנות נזונות מתנאי כתוכה, היינו על הבנים ולא על אחיות גדולות]:

 דכשיורשים הבנים, הבנות נזונות בתנאי כתובה:

 דכשאין שם בנים רק בנות. אין נזונות מהאמצע, רק חולקות בשוה [שם]:

בועז

הלכתא גבירתא