שולחן ערוך הרב אורח חיים כו


סעיף א 
אם אין לו אלא תפלה אחת, בין שהיא של יד בין שהיא של ראש, מניח אותה שיש לו ומברך עליה, מפני שכל אחת מצוה בפני עצמה ואין מעכבות זו את זו:

סעיף ב
והוא הדין אם יש לו שתיהן, אלא שיש לו שום אונס שאינו יכול להניח, רק אחת מהן, מניח אותה שיכול ומברך עליה:

סעיף ג
המשכים לצאת בדרך עם שיירא, ואין השיירא ממתנת עליו, ואינו יכול להתעכב כדי להניח תפילין של יד, מניח תפילין של ראש לבד, שאין בהנחתו שהות כל כך. במה דברים אמורים? כשיהיה יכול להניח אחר כך גם תפילין של יד; אבל אם לא יהיה יכול אחר כך להניח תפילין של יד, צריך להניח עכשיו קודם הליכתו מביתו תפילין של יד ותפילין של ראש, דמשום איחור דרכו לא התירו לו לבטל מצות תפילין:

סעיף ד 
אם אינו מניח אלא תפילין של ראש לבד, מברך עליה ב' ברכות: "להניח תפילין" ו"על מצות תפילין", כמו שנתבאר הטעם בסימן כ"ה:

סעיף ה 
אם אינו מניח אלא תפילין של יד בלבד, אינו מברך אלא "להניח תפילין" לבד. ויש אומרים שאפילו אינו מניח אלא תפילין של ראש לבד אינו מברך אלא "על מצות תפילין" לבד. וכבר נתבאר בסימן כ"ה דהמנהג באלו הארצות כסברא הראשונה: