תפארת ישראל על כלים יט
כלים יט

יכין

משנה א
 מיירי במטה שנטמאה בטומאת מת ונעשית חב. או ששכב עליה זב שנעשית עי"ז אה"ט. שמטמא אדם המפרקה כשנוגע בה להטבילה. ואע"ג שא"צ לפרקה קודם טבילה [וכלעיל ספי"ח] מיירי הכא שהמטה גדולה. ואינו יכול להכניסה להמקוה רק אברים אברים. ובכה"ג אינו יכיל להשתמר מליגע באבריה הרבים אחר שנתפרקו:

 היינו החבלים שהמטה מסורגת מהן בשעה שנטמאה. ונטמאו עמה. דאע"ג דחבלים לבדן אמק"ט [כהת"כ שהביא רתוי"ט לקמן פכ"ז מ"א] אפ"ה כ"ז שמחוברין במטה מקבלין טומאה אגבה. והשתא שהיא מפורקת נשארו החבלים מחוברים בא' מאברי המטה:

 דכל אברי המטה אין בהם טוי"ש כ"ז שהן מפורקין וכ"ש החבלים דאע"ג שהן דבר בפ"ע. עכ"פ ממ"נ אי כאברי המטה דיינינן לה. הרי כל אבריה כשנתפרקו אין בהן אז טוי"ש. ואי כגוף בפ"ע דיינינן לה. הרי חבלים ומשיחות אמק"ט. מדאינן כשק שהוא טוי וארוג [כספרא שהביא רתוי"ט רפכ"ז]:

 ר"ל כשמסרג מטה חדשה בחבל. מאימתי החבל הוא חיבור להמטה שיתטמא שניהן כשנגע טומאה בא' מהן:

 שכל הסירוג הוא עשוי חלונות חלונות מרובעות. וכל חלון נקרא בית. ומשסירג בהמטה ג' בתים. אז שאר החבל המדולדל כל כדי סירוג שאר הבתים הו"ל חיבור להמטה שטמאה גם בלי סירוג משישופו בעור הדג [כרפט"ז] [והר"ש כתב אפי' ארוך עשר אמות. ובתוספתא [פ"ט דב"מ דכלים] אפי' ארוך ק' אמה הו"ל חיבור. וא"ת הרי במ"ב אמרינן דרק עד י"ט חיבור. י"ל דהכא מיירי בצריך כל הק' אמה להסירוג. וזה כדברינו לעיל]:

 אם קשר חבל אחר לחבל שכבר סרג ממנו ג' בתים. ודעתו לסרג גם החבל האחר בהמטה ונגע טומאה מהקשר ולפנים:

 זהו פשיטא דמרישא שמעינן לה. אלא דקמ"ל דגם הקשר עצמו כלפנים:

 אף שנצרך לסרג בו. ואע"ג דהחלק ההוא נגע בהקשר הטמא. הרי חבל אמק"ט [וכלעיל סי' ג']:

 הם ציצי ראשי החבלים שיוצאים בראש הקשר. כדי שלא יתנתק:

 ר"ל במה שבלעדו יתנתק הקשר. זהו הו"ל כגוף הקשר. והו"ל חיבור להמטה:

 דאם לא יצאו בקצה הקשר גא"צ יתנתק הקשר הנעשה בחבלים עבים כפי שצריך לסרג בהן המטה לשכוב עליהן:

משנה ב
 ונשאר מדולדל בה אחר גמר הסירוג:

 עד ולא עד בכלל. דכל השיעורין לחומרא מדהן הלממ"ס דכדאורייתא דמיא [כרמב"ם פ"ב מטו"מ ה"י]. חוץ משיעור גריס דמדהוא מדרבנן מקלינן גביה [חולין נ"ה א']:

 ר"ל כשנטמא המטה. נשאר החבל הזה טהור. דאינו חיבור לה. מדלא חזי להיות לה יד:

 עד ועד בכלל. ומטעמא דאמרן:

 כולו הו"ל יד וחיבור להמטה [רב"א]:

 ר"ל כשארוך יותר מי"ט. רק עד י"ט ממנו הו"ל חיבור. והשאר דלמגזיא קאי. ולהכי אינו חיבור להמטה:

 ר"ל רק כשהחבל ארוך עד י"ט. בו קושרין וכו':

 דאע"ג דפסח דורות אין צריך שיהיה מקחו מבעשור לחדש [כפסחים צ"ו א'] אפ"ה לזכר יציאת מצרים נוהגין וותיקין לקנות גם פסח דורות בעשור לחודש. וכדי לפרסם הנס קשרוהו באותן הימים בהחבל היוצא מהמטה. שיראוהו כל הבא אל הבית. מה שלא הי' אפשר אם הכניסוהו ברפת [ואף דבל"ז היה צריך עכ"פ ביקור ד' ימים [כסוכה מ"ב א'] עכ"פ היה סגי כשנתבקר ד' ימים אצל המוכר]:

 כשירצו לשלשל המטה מלמעלה למטה. אוחזו בחבל ההוא ומשלשלו. ובגבוה יותר מי"ט. אז לא יועיל לו אחיזת החבל הדק שרגילין לסרג בו המטות. משום שהמטה כבידה. וכל עוד שמקום השלשול רב מי"ט. יגדל הכובד יותר ויתנתק החבל אם לא יהא עב יותר מהחבל שיסרגו בו המטות:

משנה ג
 מיזרון הוא אזור הכרוך סביב לד' דפנות המטה לחזקם יחד. ולפעמים הוא ארוך יותר מהצורך ונשאר מדולדל ותלוי בסוף הסיבוב:

 ר"ל בין שהוא ארוך הרבה או רק מעט יותר מהצורך. הו"ל חיבור. דמשום חשיבות אינו חותך אותו משם אעפ"י שא"צ לו. ומניחו שם דחושש דכשיתרפו פרקי המטה. יחזור ויכרוך עם המותר מהמזרון סביב פרקיה כמה פעמים:

 הוה חיבור. וכחבל לעיל [מ"ב]:

 היינו מזרון שבלה ונשאר רק קצת ממנו:

 כשנשאר ממנו בריא אורך ז"ט. עדיין כלי הוא ומק"ט ככל אריג. אבל בבציר מהכי לא חזי למידי ואמק"ט:

 לחבוש בו החמור מתחת לבטנו כשיקשור אותו בב' קצוותיו מזה ומזה להמרדעת שמונח ע"ג החמור:

משנה ד
 ר"ל על המטה שהמזרון כרוך עליה וגם יוצא ומדולדל ממנו הרבה:

 ר"ל כ"ז שהמזרון מחובר להמטה. אפי' הוא ארוך הרבה. הרי הוא אה"ט כהמטה. ולפיכך אפשר שיטמא שנים. דהיינו ראשון ושני. והשני שוב פוסל אחד ועושהו שלישי. וכגון בתרומה [והא דלא נקט מטמא שלשה ופוסל א' ועושהו רביעי. וכגון בקדש. היינו מדאינו מצוי. משא"כ תרומה מצויה. וגם בחולין מצוייה שנעשה על טהרת תרומה. אבל חולין שנעשה על טהרת קודש קיי"ל דלאו כקודש דמי. כרמב"ם פי"א מאה"ט ה"ט] וכל זה קודם שפירש המזרון מהמטה. אבל לאחר שפירש. אין המזרון רק ראשון מדנגע במטה שהוא אה"ט [כפ"ה דזבים. ועי' לעיל פי"ח מ"ז]:

 לטעמיה אזיל דס"ל ברישא דאפי' ארוך הרבה. כולו חיבור:

 ר"ל על המטה שמזרון כרוך עליה. וכלעיל. ופשיטא דבהכי איירינן. אלא משום סיפא דנקט נישא על המזרון עצמו. נקט הכא נישא על המטה ומזרון. ור"ל דרק ר' יוסי מחלק בין הכי להכי:

 נמי לטעמיה אזל דס"ל ברישא דרק עד י"ט הו"ל אה"ט כהמטה:

 ר"ל אותו חלק של המזרון שהוא חוץ מהי"ט שסמוכים להמטה. אין דינו רק כראשון. מדנגע בהחלק שתוך הי"ט שאותו חלק הוא אה"ט כהמטה עצמו:

 ר"ל שנישא על המזרון עצמו בשעה שמחובר להמטה:

 ר"ל אם נישא על החלק של המזרון שמעשרה ולפנים למטה:

 ר"ל מטמא כמפורש לעיל דכל עוד שלא פירש מהמטה מטמא ב' ופוסל א'. דאע"ג דמזרון עצמו לא חזי למדרס. אפ"ה כל עוד שהוא מחובר להמטה. הו"ל הי"ט שסמוך להמטה כהמטה עצמה ומק"ט מדרס. וממילא משתמע שהמטה בעצמה לכ"ע טמאה עי"ז כמדרס. דהרי תוך י"ט לכ"ע הו"ל המזרון כגוף המטה:

 ר"ל אם נישא על החלק שהוא חוץ מהי"ט. אז כל המזרון טהור. דהרי חוץ מהי"ט אינו חשוב כהמטה. וכיון שכן. המזרון בעצמו הרי לא חזי למדרס. ומיירי שלא נגע הזב בהמזרון. וכגון שהיה מפסיק בינו למזרון דבר שאמק"ט מדרס שאומרים לו עמוד ונמ"ל. נמצא שהדבר ההוא שנגע בו הזב נעשה ראשון. ואינו מטמא להמזרון. או שהיה מפסיק בין הזב למזרון נייר וכדומה שאמק"ט כלל. דאל"כ א"א שיהיה המזרון טהור לגמרי. דהרי לכל הפחות נגע הזב בהמזרון ונעשה ראשון:

משנה ה
 בעודו מחובר להמטה:

 ר"ל הרי המזרון אז ראשון. מדנגע במטת המדרס [ועי' פי"ח מ"ז סי' נ"ט]:

 כגון שנטמא בטומאת מת:

 דאדם וכלים אמק"ט רק מאה"ט:

משנה ו
 ר"ל בעודן כרוכין יחד. נגע מת באחד מהן. ומה"ט נקט נגע. דקמ"ל דא' נטמא בטומאת חבירו. דאילו היה באהל. פשיטא דשניהן נטמאו:

 ונ"ל דלהכי לא נקט בקיצור. מטה שכרך לה מזרון ונטמאו טומאת ז'. פירשו וכו'. דהרי כבר ידעינן דמת מטמא טו"ז. ה"ט משום דהיא גופה קמ"ל. דבנטמא ממת. אז כל המזרון ואפי' ארוך ק' אמה. כולו טמא טו"ז. ואפי' לר' יוסי לעיל. משום דרק במדרס ס"ל לר' יוסי דדוקא מה שתוך י"ט הו"ל כמטה. ומתטמא בטומאת המטה. אבל מה שחוץ מי"ט. לא שייך להמטה. והרי מצ"ע לא חזי למדרס. משא"כ בשאר אה"ט. הרי כל המזרון כלי הוא ומק"ט כהמטה עצמה ולפיכך כל זמן שהן מחוברין הן כב' כלים המחוברין יחד. שנטמא אחד מהן בשנטמא חבירו. כקערות שבטבלא ובית התבלין [לעיל פ"ב מ"ז]. וכ"כ ד' קציצות שבתפילין [פי"ח מ"ח] ועי' מ"ש בזה לקמן סי' נ"ו:

 ר"ל כל אחד. עדיין טמא בטומאה הקודמת בו:

 שטמאה מאיזה מין טומאה שיהיה:

 והרי עדיין ראויות להחזירן. וכיון שכן. אע"ג דכל עוד שהן מפורקין פרחה מהן טומאה הישנה. אפ"ה אם יחבר אבר א' מהן אפי' למטה אחרת טהורה. כל המטה השנייה טמאה בטומאה הראשונה [ועי' לעיל ספי"ט בכללי מטה סי' ה']:

 שלא הרחיב או קיצר בהכרעיים את הנקבים שהיו תחובין בהם הארוכות הראשונות שנטלו מהמטה. נמצא דלכשירצה יכול לתחוב שם שוב הארוכות הישנות. ואז ודאי יטמא הכל בטוי"ש:

 ר"ל אפי' נשתברו החדשות טמאה המטה. ולא שבאמת טמאה השתא. דהרי מפורקת היא. אלא ר"ל דעדיין טומאה הישנה חופפת על המטה. שכשיעשה לה חדשות אחרות וכ"ש כשיחזור לה הישנות שניטלו ממנה תחזור לטוי"ש:

 אם הם נשתברו:

 נטהרה המטה עי"ז אף שיש בה השתא חדשות:

 ולהכי אם נשתברו הישנות. הו"ל הנשאר כשיבור הכלי. והיינו דקמ"ל מתניתין. דמטה טמאה. מדמחובר בה ארוכות החדשות. אפ"ה אפשר שתתטהר אע"ג שלא חלו בה ידים:

משנה ז
 ר"ל מקבלת טומאה ממת. וה"ה משאר אה"ט. רק נקט ממת. שהיא הטומאה היותר חמורה משאר אה"ט. אבל לאפוקי מדרס שאמק"ט כשישב עליה הזב. כל שלא נגע בה. מדאומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו:

 מדעדיין נשאר בה ב"ק. אף שניטל כיסוי שלה:

 נתבטל ממנה הטוי"ש. וגם להבא אמק"ט כלל. אפי' ממדרס דחזי' לה השתא כשיהפכנה על צדה. ובזה אפי' ר"מ מודה. דאע"ג דפליג לקמן [מ"ט ומ"י] התם כבר היה עליה תחלה טומאת מדרס טפל עכ"פ. משא"כ הכא לא היה עליה תחלה טומאת מדרס כלל אפי' טפל [ועמ"ש לקמן פכ"ב מ"ז] מיהו נל"פ דכשיעשה בה השתא שום מעשה לישיבה מק"ט מדרס. אבל יחוד לא מהני [וכלקמן פ"כ מ"ד]:

 ר"ל תיבה הנ"ל שנפחתה. ונשארו בה מחוברות ארגזות שלימות:

 אם טמאה היתה התיבה. נשארה המגורות בטומאת התיבה כבתחלה. אע"ג שהתיבה נטהרה כשנפחתה. וגם להבא אע"ג שהתיבה אמק"ט. אפ"ה המגורות שלימות שבה מק"ט. מכל אה"ט. וכשנטמאת א' מהן נטמאת חבירתה:

 דבנגעה טומאה בהגדולה שנפחתה. הכל טהור. ואם בארגזים עכ"פ הגדולה שנפחתה נשארת בטהרתה. ואע"ג דכל המחובר לטמא טמא [וכפי"ב מ"ב] היינו בצריכין זל"ז [וכמ"ש לעיל סי' י"א] מיהו בשניהן שלימין. אפי' א"צ זל"ז. הן חיבור זל"ז. וכבית התבלין [לעיל פ"ב מ"ז]:

משנה ח
 תורמל הוא כיס של עור שלהרועה. ותפורין בדפנותיו שבפנים כמה חתיכות של עור. כדי שיהיה תוך חללו כמה כיסין קטנים להניח שם חפצים נפרדים שצריך להן כל היום בשבתו בשדה. ונקרע ונפחת הכיס הגדול שבהן:

 אם טמא היה הכיס הגדול. נשארו השתא הכיסין הקטנים בטומאת הכיס הגדול כבתחלה. וגם להבא. עכ"פ הכיסים הקטנים מק"ט כמו במגורות לעיל:

 הכל כלעיל במגורות. וקמ"ל תורמל. דלא מיבעיא מגורות שיש לכל א' דפנות וחלול בפ"ע. אלא שמחוברים יחד. אלא אפי' תורמל שהכיס הקטן. אינו רק חתיכה א' מעור שתפורה מג' שפתותיו על דופן הגדול. נמצא שדפנות הגדול הם ג"כ דופן להקטן הפנימי. אפ"ה מה שא"צ מדופן הגדול להכיס הפנימי הקטן. אינו חיבור להקטן:

 שלוייכע בל"א והוא נוד מעור לשום בתוכו מים ושאר משקין:

 דהמפשיט עור בהמה לצורך נוד. אינו חותך העור כלל לארכו. כמו שמפשיטין בזמנינו. אלא מפשיטה סביב בעגול. ומתחיל באחורי הבהמה ומפשיט סביב בעגול עד הצואר [כחולין פ"ט מ"ג] והיינו כדי למעט תפירות כל מה דאפשר בהנוד ונמצא שב' הכיסין שביצי הזכר היו תלויין בהם בחיי הבהמה. גם הם נשארו בהעור שהפשיט. ופה ב"ק של ב' הכיסין פתוח לפנים להנוד. וכשממלאין הנוד נתמלאו גם הן מהמשקין שבנוד:

 שאותן ב' כיסין נטלו שולים שלהן:

 ר"ל אף על גב דאף שנפחתו שולים שלהן. אפילו הכי כשירצה שיקבלו גם הם יכול להפנות שולי הכיסין כלפי מעלה. כזה* אפ"ה קבלה שלהן זו לא היה מתחלה כך והשתא פנים חדשות בא לכאן. ואמק"ט עד שיעשה בה מעשה. ע"ד שישתמש בהן באופן זה. מיהו ב"ק החמת הגדול. נשאר בטומאתו. וכמגורות תיבה לעיל. אבל נ"ל דלהכי הפסיק התנא בדיני תורמל וחמת בין דיני תיבה שבמשנה ז' לדיני תיבה שבמשנה ט'. ה"ט משום דדיני מגורות תיבה וכיסי תורמל וכיסי חמת. כולן דינן שוה ושייכי אהדדי:

משנה ט
 דמדאפשר להשתמש בעיקר תשמישין שבתוך התיבה אף בשעה שישב עליה הזב. אין אומרים לו עמוד ונמ"ל:

 דאז נוח לישב עליה:

 ר"ל או אפי' גבוה י"ט. אבל אין שפה למעלה סביב גבוה טפח. דבשלמא בשנמוכה התיבה מי"ט. שאז רגלי היושב עליה נסמכים בארץ. אז אין הרגלים נדחקים מהשפה. אבל כשהתיבה גבוה י"ט. רגלי היושב עליה נשארים תלויות באויר בשעה שיושב עליה. והן נדחקים עי"ז מהשפה שתחת הירכות. ואין נוח לישב עליה [מיהו מכל רבותינו המפרשים נראה דתרתי לטיבותא בעינן שתהיה נמוכה מי"ט. וגם שלא יהיה לה לזביז. אז מק"ט מדרס ולפ"ז צריך לגרוס בדברי ר' יוסי. ושאין לה לזביז]:

 ר"ל שהתיבה שפתחה מצדה ניטל כסוי שלה:

 אע"ג שכשיפתח פתחה שמן הצד לא יהיה לה ב"ק. אפ"ה מק"ט. מדעכ"פ כשפתחה סתום נשאר ב"ק שלה:

 אף במדרס. דמדפתחה בצדה. עדיין חזיא לישיבה כבתחילה. והרי כל המק"ט מדרס. מקבל גם שאר טומאות [כנדה פ"ו מ"ג]. ולרתוי"ט [לקמן פכ"ד] דבנתקלקל הכלי ליתא להאי כללא. א"כ הכא לר"מ רק למדרס מק"ט:

 היינו תשמיש שבתוכו:

 היינו הישיבה שע"ג. שזה רק טפל הי' להתשמיש שבתוכה:

משנה י
 קופה של זבל דוקא [ועי' פכ"ד מ"ט] והוא עשוי כמין סל. ויש להקופה דפנות נמוכין שביניהן מונח הזבל. רק שמאמצעות שולי הקופה יש בליטה שעליה יושב המנהיג השוורים שמושכין הקופה עם הזבל [תוספתא פ"ו דב"מ בכלים]:

 והרי עי"ז נתבטלה מלקבל שאר טומאות [כרפי"ז]:

 ס"ל דעכ"פ מק"ט מדרס משום שעדיין חזיא לישיבה:

 וקמ"ל תיבה לרבותא דרבנן. דאע"ג דאין הישיבה שע"ג צריך לתשמיש שבתוכה. אפ"ה אמרינן דבטל העיקר בטל הטפילה. וקמ"ל משפלת לרבותא דר"מ. דאע"ג דעיקר הישיבה שבתוכה הוא רק להמנהיג כשיוליך הזבל להשדה. אפילו הכי לא אמרינן גבה כשבטל העיקר לבטל הטפילה. א"נ נקט תיבה לרבותא דרבי מאיר. דאע"ג דיש ממנה גבוה עשרה טפחים. וגם באינה גבוה כל כך אין נוח הישיבה ע"ג כל כך ולא נעשית כלל לישיבה. אפ"ה כיון דעכ"פ חזיא לישיבה. לא אמרינן גבה בטל העיקר וכו' וקא משמע לן משפלת לרבותא דרבנן. אע"ג דנוחה ישיבתה ע"ג. ולישיבה נעשית בליטה שבאמצעה אפ"ה ס"ל כשבטל העיקר וכו':

בועז

הלכתא גבירתא