חפץ חיים על ספרא/בחקותי/פרק יג


ביאור - פרק יג
(א)
אקדים הקדמה קצרה מן המשנה, ובזה נבין מה שנאמר פה. איתא שם בפרק ט': כיצד מעשרין כונסן לדיר ועושה להם פתח קטן כדי שלא יהא שנים יכולין לצאת כאחת (שאם יצאו שנים כאחד יהיו שניהם מקולקלין כדלקמן), ומונין בשבט: א'. ב'. ג'. ד'. ה'. ו'. ז'. ח'. ט'. והיוצא עשירי סוקר בסיקרא ואומר "הרי זה מעשר". והנה כ"ז ילפינן מן המקרא מדכתיב  -- משמע דבעינן שיהיה המנין דרך העברה ובשבט וגם יהיה קרוא שמו 'עשירי'.
ועתה נבאר הברייתא.
 והיינו שנחתכה רגליה מן הארכובה ולמעלה, אבל מן הארכובה ולמטה  -- בעלת מום היא וחשבינן לה שיכולה לעבור. מיהו מכאן גם שאר טריפות ילפינן דכיון דגלי גלי.
 כצ"ל (כן איתא בש"ס) רבוצים שכובים או עומדים במקום אחד ולא היה דרך העברה.
 דמלת  - יתר, דכתיב ברישא דקרא , אלא להורות דכיון שמנאן והוא עשירי אע"פ שלא נתקיים  הוא קדוש.
 אבל מכל מקום מנאן עד עשר.
 בגמרא איתא , דתיבת  יתירא.
 פי' שלא מנאן אחד שנים ג' אלא עשרה בבת אחת נטל ממאה לשם מעשר או שמעשרה נטל אחד לשם מעשר.
 משום דצריך למנותן כדי שיהא עשירי למנינא קודש.
 ואמר בגמרא טעמו דס"ל כאבא אליעזר בן גומל דאית ליה דתרומה ניטלת באומד, שאומד בדעתו בלא מידה כמה סאין יש ונותן תרומה לפי אומדו, ומקיש לה מעשר בהמה שגם היא ניטל במחשבה שאינו מונה עשירי בפיו אלא מפריש כל מה שעולה בדעתו לשם מעשר.

 (כן איתא בפסיקתא ובראב"ד ובאדרת אליהו) ופירו' דכתיב , ומשמע בין שקראו הוא עשירי בין שהיה עשירי למנין ולא קראו עשירי.
 אם קראם עשירי.
 העשירי גמור אינו מקודש אלא בסמוך לו, שאין לך סמוך בו יותר מגופו.
 מה שהוא טעה וקראו עשירי אינו מקודש אא"כ שטעה באותו שסמוך למעשה גמור כגון תשיעי ואחד עשר שהם סמוכים לו, זה מלפניו וזה מלאחריו.

 עתה מבאר מה יהיה בהם.
 פי' אינו יכול להקריבו לא לשם מעשר ולא לשם שלמים אלא ימתין עד שיפול בו מום ויאכלנו בעליו וטעם ברייתא זו מבואר לעיל בפרשה ויקרא בדיבורא דנדבה פט"ז עי"ש.
 היינו אם המיר האחד עשר.
 דאחד עשר שקרא עשירית היינו תמורת מעשר. ובמסכת תמורה  גמרינן דאין תמורה עושה תמורה משום דכתיב  ולא תמורת תמורתו.
 אותו אחד עשר לא היה קרב דתמורת מעשר אינה קריבה כדגמרינן בתמורה , אלא ודאי מדריבה התורה להקריבו שלמים כדלעיל בויקרא פט"ז ע"ש הקדש ראשון חשבינן ליה לכך עושה תמורה כדין שלמים אחרים.
 פי' כיון דאמר עשירי בראוי לו שוב אין שם עשירי מקדש אחריו אבל לפניו דהיינו תשיעי ודאי קדוש ויאכל במומו שהרי כשקדשו בשם עשירי עדיין לא נתקדש העשירי בראוי לו.
 (הגר"א בהגהתו והיא נכונה מאוד).
 האחד עשר. ובגמרא פריך והלא נעקר שם עשירי דהלא קרא לעשירי אחד עשר ואמאי אין אחד עשר מקודש. ומוקי לה כגון דאית ליה בהמות טובא בעדרו למעשר דאז נוכל לפרש מה שאמר אחד עשר היינו חד עישורא, כלומר זה עישור ראשון, ולסימן אמר כן, אבל היכא דלית ליה בהמות כ"כ על עוד עישור אחר ליכא למימר הכי שאין מנהגו של עולם לומר זה עישור אחד אא"כ יודע שיהו לו עשיריות הרבה, הלכך אמרינן דבזה גם רבי מודה דאחד עשר ממש קאמר ועקר שם עשירי ממנו וממילא גם הי"א קדוש.
 לא ס"ל דחד עישורא קאמר, וגם כאן נעקר שם עשירי ממנו וממילא האחד עשר קדוש.
 כגון הכא דאמרינן חד עישורא קאמר והוי כמו שקראו בהדיא עשירי וממילא לפניו קדוש היינו מה שקרא לתשיעי עשירי ולאחריו דהיינו האחד עשר אינו קדוש.

 פי' להכי הוצרך לומר  לפי שמתוך שנאמר  משמע שהנדרים צריך להיות מן המובחר, ולזה הייתי אומר דאף כאן יהיה מרגל ומעיין בעדרו להיות בוחר בשמינים ומוציאם בעשיריות.
 אלא איזה שיצא יהיה קדוש למעשר.
 היינו בין תם בין בעל מום חלה עליו קדושה ולא שיקריב בעל מום אלא יאכל בתורת מעשר ואסור להגזז ולהעבד.
  ואף דהו"ל לאו הניתק לעשה () משום דהו"ל תרי לאוי וחד עשה ולא אתי חד עשה ועקר תרי לאוי דהוא  דשייך בכל הקרבנות (גמרא בריש תמורה).
 דס"ד תמורה לאו שאין בו מעשה הוא ואשה לא תתחייב. (שם).
 הגר"א מפרש דלרבות את האשה מכפל לשון ולרבות היורש מתיבת .
 פי' שאם הקדיש אביו קרבן ומת ובא בנו והמיר בו מומר ואע"פ שאין אדם ממיר בקרבן שאינו שלו, הכא גבי יורש כקרבן דידיה דמי ור"מ ור' יהודה פליג ע"ז ואמר דיורש אינו ממיר עיין ריש תמורה.
 פדיון הוא דלית ליה דליפוק מקדושת בכור למכור באיטליז ולשקול בליטרא אבל נמכר הוא חי ולוקח יאכלנו בקדושתו כשיומם או אם הבית קיים יקריבנו, אבל תם שחוט לא דמשולחן גבוה קזכו הכהנים ובעל מום נמכר חי ושחוט דממון כהן הוא.
 גאולה הוא המוציא מהקדש לחולין ומכירה כמו שהוא בקדושתו ובכור מותר למכרו באופן זה אבל מעשר גמרינן  האי "לא יגאל" מ"לא יגאל" דחרמים דכתיב בהן . מה להלן מכירה עמו אף כאן מכירה עמו. הלכך אינו נמכר לא חי ולא שחוט וכו'. והנה אף דהברייתא כללה חי ושחוט בחדא -- מ"מ בשחוט איסור מכירה הוא רק מדרבנן דגזרו לאחר שחיטה אטו לפני שחיטה (שם).

 דבמעשר דגן כתיב ציווי - ,  אבל הכא כתיב  ולא כתיב "תעבורו" ומשמע דרשות בעלמא הוא.
 ציווי הוא לעשר כדי שיהיה בו הקדושה.
  בבכור כתיב, ומצוה ליתן אותו לגבוה, וכן נמי מצות עשה לעשר בהמה דילפינן העברה העברה דכתיב  מבכור.

 הוא כפל לשון ואתי לרבות מעשר בהמה, והרי כתיב בו מצות עשה.

 פי' מדסמיך  בא לומר שאלה אשר אמר ממעשר בהמה מ"ע הוא.
 פי' מדסמיך ליה  וע"כ אם יבוא ויאמר שהקב"ה הוסיף לו עוד איזה מצוה נדע שנביא שקר הוא אם לא שמוחזק הוא לנביא אמת מכבר וגם הוא איננו לדורות רק לפי שעה כגון אליהו הנביא בהר הכרמל -- אז שומעין לו.

 מדלא כתיב "ביד משה" אלא  מורה שהכתוב משתבח בו שהיה ראוי לשליחותו של המקום ב"ה.
 היינו שהוא היה ראוי להשתלח אל עם חכם ונבון כמו עם ישראל. ונשארה לנו עוד חלוקה אחת אם היו ראויים אותם שאליהם נשלח שישתלח להם שליח כמשה, ולזה אמר , ולזה הוא דמסיים , פי' זכות ישראל גרמו למשה שתשרה שכינה עליו ושתנתן התורה על ידו, שאם יש צאן יש רועה ואם אין צאן אין רועה. וכן בזכות ישראל נתנבאו הנביאים. ולעתיד לבוא כולן באין כאחד ומנחמין את ישראל כדכתיב  , ומשה רבינו בא בראש כולם כדכתיב  (ראב"ד).

חפץ חיים על ספרא