חפץ חיים על ספרא/בהר/פרשה ב


ביאור - פרשתא ב
 בית דין הגדול היו מונין בתחלת השנה והיו מברכין על ספירת היובל היום נכנסה שנה אחת, היום שבת שנים שהם שמיטה אחת, וכן היום תשע וארבעים שנה שהם שבע שמיטות. והכל כמו שמונים לספירת העומר (ראב"ד ור"ש).
 כענין שנאמר "שבע שבתות תמימות תהיינה", וכשיסיים יחזור וימנה לעולם עד היובל וגם ימנה שבע שנים שבע פעמים.
 שהרי "שבתות" משמע שמיטין שהן שבתות, ולאחר שיספור שבע שמיטין זו אחר זו שוב יחזור ויספור שנים פשוטות עד היובל. תלמוד לומר שבע שנים וכו'.

 כדאמרינן לעיל - שנה אחת , שתי שנים.
 ולא קאמר "יהיו לך שבע שבתות", ולאיזה דבר מונין ימים - הוי אומר לשנה.
 פירוש אי לא כתב יותר הוה אמינא שימנה בכל שנה ושנה לשמיטה, ולבסוף יאמר שבע שנים שהן שמיטה אחת. וכן לשמיטה שניה ושלישית יאמר בתחלת מנינו היום שנה אחת , היום שתי שנים לשמיטה. ומנין שיספור לשני יובל; שיאמר היום שנה אחת ליובל וכן היום שבע שנים ליובל שהן שמיטה אחת, וכן י"ד שנים ליובל שהן שתי שמיות וכן כולן? תלמוד לומר והיו לך ימי שבע וגו' תשע וארבעים שנה -- אלמא מונה כולן ולא כל שבע ושבע בפ"ע.
 פירוש שיש לך לעשות שביעית אע"פ שאין יובל כגון משגלו עשרת השבטים דבטל יובל מכל מקום שביעית לא בטלה משבט יהודה ובנימין.
 כלומר יהיו לך שבע שבתות שהם השמיטות אע"פ שאין יובל אחריהן.
 כגון שאם חזרו לארץ לסוף חמישים, אף על פי שלא עשו שמיטין, עושין יובל.
 דמלת "והיו לך" משמש לפניו ולאחריו, והיו לך ימי שבע שבתות השנים - שיהיו נספרים לשמיטה, והיו לך תשע וארבעים שנה שיהיו נספרים לך ליובל גם כן (שאי לאו כן האי תשע וארבעים יתר, דמי לא ידע ששבע פעמים שבע הוא מ"ט). והא דאמרינן סוף פרק ב' דערכין אליבא דר' יהודה דהנך שני דאגלינהו סנחרב עד דאתא ירמיה ואהדרינהו לא קחשיב -- אלמא אין עולין מן המנין למספר יובל אותן השנים שלא היו כל ישראל בארץ -- התם דחיאתא בעלמא היא, ולא קאי התם הכי. ויש מראשונים דמפרשי עשה יובל אע"פ שאין שביעית נוהג כגון שעברו וזרעו בשביעית.
 פי' בהאי מודה לר' יהודה. וכולהו דלא כרבי דאמר בגיטין  בזמן שאין היובל נוהג אין השמיטה נוהג.

 דידוע דיוה"כ הוא בשביעי.
 פירוש תרועה שכתוב לענין ראש השנה שהוא בחודש השביעי.

 דהעברה פשוטה משמע העברת קול אחד מבלי תנועה בה.
 הרי העברה תחלה וסוף ותרועה כתיב בינתיים.

 אסמכתא היא, דאינה מלאכה אלא חכמה ואין צריך להתיר כדאמרינן בראש השנה  אלא אשמועינן דאפילו רבנן לא גזרו על שופר של יובל ומותר לתקוע אף בשבת כדי לפרסם שהעבדים נפטרים והולכים להם אבל ר"ה גזרו שלא לתקוע בשבת משום דרבה.
 מדכתיב "תעבירו" ולא כתב "תעביר" כמו דכתב ברישא דקרא "והעברת", אלא לאשמועינן דלא נימא העברת שופר היא בבית דין כמו ספירה בבית דין.
 הגר"א גרס מתחלה , פירוש דהלא רוצה לסיים יכול אף תרועת ראש השנה דוחה את השבת, והכונה אפילו בגבולין חוץ לירושלים, ת"ל והעברת וכו' ואין תרועת ר"ה דוחה שבת בכל ארצכם וכו' מכלל דמתחלה איירי הברייתא לענין יוה"כ שחל להיות בשבת.

 היינו שכל יחיד ויחיד חייב לתקוע אף בביתו ואפילו בשבת (אכן בגמרא מסיק שם דדוקא בזמן שבית דין יושבין).
 ורק במקדש ובירושלים (ועיין בפירוש המשנה להרמב"ם). ומה דמסיים  -- היינו לאחר תקנת ר' יוחנן בן זכאי שהתקין משחרב המקדש שיהו תוקעין אפילו בגבולין מקום שיש שם ב"ד, ובגמרא מסיק דדוקא בפני ב"ד, ועיין ברמב"ם פ"י מהלכות שמיטה הלכה י"א .  ודע דמן התורה מצות תקיעה הוא אפילו בשבת דאינה מלאכה אלא מדרבנן אסור ואסמכו זה אקרא.

חפץ חיים על ספרא