תפארת ישראל על מכות א
מכות א

יכין

משנה א
 ה"ק כיצד העדים נעשין זוממין ונענשין, בשאי אפשר לקיים בהן דין הזמה, כאותו עונש שרצו לחייב אותו שהעידו עליו:

 כהן:

 דבן חלוצה נמי חלל מדרבנן עכ"פ הוי:

 ויפסל זרעו מלהנשא לכהן, כשאר חלל, כדכתיב ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו:

 דכתיב ועשיתם לו, ולא לזרעו. [והא דלא נקט הך דינא במעיד שהוא ממזר, דשייך בכל ישראל. היינו משום דקאי אזוממי בת כהן דסיים בה מסכת סנהדרין ולכן נקט בעדות כהונה [תוס']. ולפעד"נ דקמ"ל דאף בבן גרושה חייבין מלקות. ולא מצו למימר לאסרו בתרומה באנו [כסנהדרין מ"א א'], וא"כ יחייבו להזוממין ממון ולא מלקות כלקמן י"ד. דהכא שאני דאינו ידוע כמה ממון יפסידוהו בכה"ג לוקה ואינו משלם. או נ"ל דנקט בן גרושה משום חלוצה. לאשמעינן אף דרצו רק לעשותו חלל דרבנן, לוקה]:

 מדהרג בשגגה. [ואי"ל הרי יכול לפטור עצמו מגלות. שיאמר מזיד הייתי. י"ל דמיירי שיש רגלים לדבר שהיה שוגג, כך כ' תוס'. והקשה מהרש"א הרי גם בל"ז אין אדם משים עצמו רשע, רק בהעידו שאכל חלב בשוגג, שיכול לומר מזיד הייתי שאינו רוצה להביא חולין לעזרה [כתוס' ב"מ ד"ג ב'], משא"כ הכא. ולפעד"נ דגם הכא מצי למימר שאינו רוצה לחטוא מלעלות לרגל, או לשאר מצות שבעולם שאינה יוצא משם [כלקמן פ"ב מ"ז]:

 דכתיב הוא ינוס, הוא ולא זוממיו:

 וכגון שאין גט בידה. ואע"ג דלא ראינו אין ראיה. י"ל דמיירי שאמר ששילם בפניהן או ששילם ביום זה ואומרים הם להד"מ שאותו היום ראינו שלא פרע בעצמו שהיה הוא או היא עמנו במקום פלוני:

 ור"ל ואיך ישלמו כל הכתובה שרצו להפסידו, שמא היום או מחר יגרשה או ימות, ויצטרך בלא עדותן ליתן כתובתה, ונמצא שלא הפסידוהו כלום:

 שיקנה מהבעל זכותו בהכתובה:

 ר"ל שמין כמה היה אדם נותן להבעל בעבור שיתן לו הבעל היום זכותו בכתובתה, בתנאי שאם לאחר זמן תתאלמן או תתגרש האשה, יתן לה הלוקח סך כתובתה שקיבל, ואם תמות היא בחיי הבעל, שהדין הוא שירשנה בעלה, יהיה הלוקח תחת הבעל, שלא לפרוע הכתובה, ושירש הוא הנכסי מלוג ונכסי צאן ברזל של האשה. וכל מה שהיה נותן הלוקח להבעל עבור זכות כל אלה, זהו מה שרצו העדים להפסיד להבעל, דהרי משהעידו שכבר גירשה, אינו יכול למכור כל הנ"ל, ולהכי כסך דמי המקח הנ"ל, ישלמו העדים להבעל. [והיינו דאמרינן בש"ס. דשמין בבעל, ובאשה, ובכתובתה. ר"ל שהלוקח הקונה באופן הנ"ל, נותן עיניו בהבעל ובהאשה, מי מהן זקו או חולה שעי"ז שכיח שימות מקודם. גם מי מהן קפדן או כעסן, שעי"ז שכיחי גירושין, כמו שתקנו מה מה"ט גט מקושר לכהנים קפדנים. גם נותן עיניו בהשדה שיחד לה הבעל לכתובתה, השמינה היא אם רזה. או עשוייה להשתדף. וגם מחשב נמי השאר והכסות שחייב ליתן להאשה משך זמן הנ"ל, וכל זה ישומו הב"ד. ואי"ל ישלמו העדים נמי להאשה השאר והכסות שרצו להפסידה. ליתא, דהרי רק לה ולטובתה רצו להעיד במה שאמרו שנתגרשה, לבעבור שתבעה הכתובה מהבעל. ועי' תוס' כתובות [דפ"ט ב']:

משנה ב
 ר"ל שם חיוב שלהן שבתורה:

 דשם חיוב מלקות שלהן נפקא מלא תענה, ושם חיוב תשלומין שלהן ילפינן מכאשר זמם:

 דקיי"ל בעדים זוממין ובחובל בחבירו [וגנב וגזלן, כמכות דט"ז א'], דאף שנתחייבו בחטאן מלקות ותשלומין, בפירוש חייבתן תורה רק תשלומין ופטורים ממלקות. משא"כ בשאר עבירות, כשבאין בהם חיוב ממון ומלקות כאחת, לוקה ואינו משלם [עי' כתובות דל"ב ב' ו]:

משנה ג
 והכי קיי"ל:

 ר"ל מחלקין חיוב התשלומין של הזוממין, כפי מספר העדים, שיתן כל אחד חלקו:

 ר"ל אם רצו לחייב לאדם מלקות והוזמו, אין מחלקין המלקות לפי מספר העדים, רק כל א' וא' ילקה:

 נ"ל דשואל כיצד, כדי דלא תימא דוקא בנתחייבו מלקות משום לא תענה. כגון שהעידו שהוא בן גרושה, אין משלשין במכות. אלא אפילו בנתחייבו מלקות משום כאשר זמם, כגון שרצו לחייבו מלקות, דדמי לרצו לחייבו ממון, אפ"ה רק בממון משלשין ולא במלקות:

 דדוקא בממון מתחלק, דכשיקבלו הנידון, הרי מצטרף בידו כפי שרצו להפסידו, ומתקיים שפיר כאשר זמם. אבל במלקות אם ילקו לכל א' רק חלק מה מהמלקות, האיך יתקיים כאשר זמם, הרי הם רצו לחייבו מלקות שלם:

משנה ד
 ר"ל בגוף עצמן:

 ואפילו אומרים ג"כ עמכם ועם ההורג והנהרג, עכ"פ הרי הכחישו העדות עצמה, והו"ל הכחשה ולא הזמה, מיהו העדות בטל:

 שרחוק ממקום המעשה שאמרתם, יותר ממהלך יום. [כ"כ הר"ן, וכן העתיק התוי"ט. ואחמ"כ רבותינו ז"ל, קיצור לשון יש כאן, דהרי בש"ס [ד"ה א] אמרי' בפירוש דסגי ממזרח בירה למערב בירה, בכדי דלא יוכל לראות ממקום הזמה למקום המעשה. אלא בשלא כוונו השעה, כגון שהעדים העידו שהרג בצפרא, והמזימין אומרים דבפניא היו עמהן במקום אחר, אז צריך שיהיה בין ב' המקומות יותר ממהלך יום, וכדקאמרינן התם בש"ס]:

 דזאת עדות אחרת היא, דהיינו על גוף העדים, והאמינתן תורה. משא"כ בכל הכחשה למה נאמין לאלה יותר מאלה. [מיהו בדיני נפשות, אפילו וודאי הוכחשו, כגון שבא הרוג ברגליו, פטורים מכלום, מדהו"ל לאו שניתן לאזהרת מיתת ב"ד שאין לוקין עליהן מלקות, רק מכת מרדות []. ולפ"ז מ"ש [] דבאמרו עמכם ועם הנידן היינו, בדיני נפשות פטור. מדהו"ל הכחשה, דלא ידעינן מאן מנייהו משקרן. ק' הרי אפילו ידעינן ששיקרו פטורים. נ"ל דהתם מיירי באומרים שהרג בשוגג וחייב גלות]:

משנה ה
 המזימין הראשונים הזימו גם לכת עדות הב':

 בלשון יון מחלוקת וערעור:

 ר"ל שעוררין זה על זה, להזים בעצת רשע לכל המעיד בדבר זה:

 ר"ל אותן שהוזמו מכת השנייה. דס"ל לר' יודא דאין מקבלין זוממי זוממין:

משנה ו
 של הנידון:

 ר"ל דמשמע מקרא שאחיו עדיין קיים:

 והוזמו:

 ואע"ג דקרא דנפש בנפש רק ברוצח כתיב. עכ"פ הש"ס יליף נמי מנה עדים שרצו לחייב מלקות בג"ש דרשע רשע, וחייבי גליות יליף מנה בג"ש דרוצח רוצח. [והקשה בני הב"ח המופלג כ"ה יעקב עזריה שליט"א ביום בר מצוה שלו, דעכ"פ מדנקט הש"ס למחייבי מלקות ולמחייבי גלות לכל חד קרא באנפי נפשיה, ש"מ דלא גמרינן חד מחבריה אע"ג דשניהן דינן במלקות, א"כ עכ"פ מנ"ל בהעידו שהוא בן גרושה ובן חלוצה, שאין לוקין עד שיגמור הדין. ונ"ל דלאחר שגלתה תורה מג"ש דרוצח רוצח דאף במלקות שאינו מכאשר זמם רק מלא תענה, נמי אינו לוקה עד שיגמור הדין, א"כ בעדי בן גרושה נמי הכי]:

משנה ז
 כל לשון היקש נ"ל דר"ל כמקיש בקורנס, שמסמיך ב' גופים זה אל זה. ה"נ נסמכו ונדחקו ב' הכתובים יחד, והתפעלו זה מזה, ככוונת זה כך כוונת זה:

 דרוב הם:

 ר"ל ששנים מזימין ק':

 דמשמע דגם טובא אין להם עדיפותא רק כב' עדים:

 ודוקא בהעידו כל א' תוך כדי דיבור של חבירו [עי' רפ"ב דנזיר שיעורו]. דאל"כ עדות אחרת היא. מיהו אף שאין נהרגין עד שיוזמו כולן, עכ"פ מדהן עדות אחת, נתבטל כל העדות [ולראב"ד תתקיים העדות באותן שלא הוזמו. ואילה"ק במה פליגי ת"ק ור"ש, הרי בל"ז אמרינן בכל דוכתא אין היקש למחצה [ככריתות כ"ב ב']. י"ל ע"פ מש"כ תוס' [יבמות פ"ו א' ד"ה אף] דהיכא דלא מסתבר ל"א אין היקש למחצה. א"כ ה"נ י"ל דלת"ק לא מסתבר לומר לאקושי ג' לב' גם לומר שלא יאמינו לב' שלא הוזמו מפני שהוזם השלישי. ולר"ש לא מסתבר להיקש של ת"ק לומר היקישא דג' לב', שיזימו ב' לג' שהן רבים מהן]:

 דקמ"ל קרא, דאף דגם בלא השלישי היה נידון, אפ"ה בהוזם גם הוא, נהרג. אבל בהוזמו רק ב' מג' העדים, הן נהרגין. ופליג בהא אר"ש. [וי"א דלא פליגי]. מיהו שיוכלו ב' להזים לג', ס"ל לר"ש ולר"ע דא"צ קרא, דב' כשירין לכל עדות שבעולם:

 דשכר מצוה גדול מעונש העבירה [כיומא דע"ו א']:

משנה ח
 דהרי לא נשאר לעדות רק א':

 ודוקא כשכל א' העיד תוך כ"ד של חבירו וכלעיל סי' ל"ו. ואילה"ק הרי אין היקש למחצה [ככריתות דכ"ב ב'] והרי בב' אפילו העידו שלא תכ"ד בנמצא אחד מהן קרוב עדותן בטילה:

י"ל היכא דלא מסתבר לא אמרינן אין היקש למחצה וכן משמע מתוס' [יבמות פ"ו א']:

 כשא' קרוב או פסול נתבטל כל העדות אפילו הן ק':

 בדיני נפשות מיירי. ודברי ר' הן. דמדנשתתף הקרוב עם שאר העדים, להתרות בהחוטא בתורת עדות, עדות א' הוא. והא דקאמר בשהתרו. והרי וודאי סגי בשיתכוון לראות בתורת עדות, ולמה לי שיתרה דוקא. נ"ל משום דבלי התראה יוכלו כל קרובי הרוצח לפטרו ממיתה, שיאמרו ראינו ונתכוונו להעיד. [ועי' תוס' ד"ו א' ד"ה שמואל ותו' סנהדרין ד"ט א'] אלא קמ"ל דבהתרה אפילו אומר אח"כ שלא התכוון להעיד לא מהימן אם לא שיאמר בפירוש בשעת ההתראה דלאו לאסהודי אתא. או נ"ל דהא דנקט שהתרו בו, היינו משום דכשהתרו בו צריך לשאל להמתרה אי למחזי אתא או לאסהודי, משא"כ בשלא התרו, מסתמא מדהוא קרוב למחזי אתא, וא"צ לשאלו. מיהו אי נימא דהך שהתרו בו אסוקי מלתא דרבי יוסי היא, לא קשה כלל, דהרי איהו ס"ל במשנה ט' דהעדים בעצמן צריך שיתרו:

 בצירוף א' מהשוק:

 ובדיני ממונות נמי, קיי"ל אם נתכוון לראות כדי להעיד, מצטרף הקרוב לבטל כל העדות. וי"א דצריך נמי שיבוא לב"ד להעיד. דתרתי בעינן, שראה כדי להעיד ויעיד. וי"א דבלא ידע הכשר שזה קרוב לו, לא נתבטל עדות הכשר. מיהו כשהזמין התובע עדים כשרים, בשום גוונא לא נתבטל עדותן ע"י שראו ג"כ הפסולין [ח"מ ל"ו]:

משנה ט
 ואפילו היה המתרה פסול להעיד, כגון שהוא קרוב [וכגון שאומר שלא מתכוון להעיד], סגי בהתראה זו, דאפילו ההתראה מפי הנהרג מהני, כששמעוה העדים, וגם שמעו שהשיב ההורג על מנת כן []:

 נ"ל דהאי מקצתם, אב' הכתות ועל המתרה קאי. ור"ל בין שקצת מכל כת רואין א"ע זה את זה. אף שאין המתרה רואה אותן ולא הם רואין אותו רק שמעו קולו כשהתרה. ובין שהמתרה רואה קצת מכל כת וכת והן ראו אותו, [וט"ס בתוי"ט כאן ד"ה ואם, כ' או הן רואין המתרה. וצ"ל והן רואין וכו', דבכה"ג צריך שיראו א"ע שניהן, וכ"ה ברמב"ם פ"ד מעדות ], שאף שב' הכתות לא ראו א"ע כלל זא"ז, אבל כולן ראו המעשה ושמעו ההתראה:

 דאין נהרגין עד שיזומו כולן. וגם אם נמצא א' מהן קרוב או פסול והתכוון להעיד, עדותן בטילה. וה"ה בהוזם א מהן, בטל כל העדות:

 שבב' הכתות הללו ובהמתרה, לא היו קצת שרואין זא"ז:

 דכל כת שראו זא"ז מחשב לעדות אחרת לבד. וה"ה בב' שראו עדות אחת, אין העדות מתקיים עד שיראו זא"ז. גם צריך שיראו כאחת בשעה א' []:

 הוא נהרג מדאיכא כת שראו זא"ז, שלא הוזמו. וכת הב' שהוזמו ג"כ נהרגין, מדמצטרפין מדראו זא"ז:

 פשיטא דהרי לא הוזמו. רק קמ"ל דאפילו הוזמו גם כת הב' אחר שנהרג הרוצח, פטורים דכתיב כאשר זמם ולא כאשר עשה, ולא אמרינן כבר הוחלש העדות מקודם כשהוזמו הראשונים. מיהו בממון אעפ"י שלא ראו א' את חבירו, מצטרפין לעדות א'. ואפילו זה אומר שהלוהו ביום פלוני, וזה אומר שהלוהו ביום אחר, ולא ראה א' ההלואה שראה חבירו, או שבפני א' הלוהו, ובפני א' הודה שלוה ממנו, מצטרפין []. וכ"כ לעניין הזמה, דהואיל דממון איתא בחזרה, אפילו לאחר מעשה נעשה זוממין [ועי' מ"ש פ"ג דב"ב סי' מ"ט]. אמנם לרמב"ם [] גם במלקות אחר שנלקה הנידון ג"כ נעשין זוממין, ולא מצאנו ראיה לדבריו:

 ר"ל דמשמע שיהיה כל העדות וההתראה ע"פ ב' העדים. ולא קיי"ל כן:

 רק שיבינו הב"ד בעצמן דברי הבעלי דין והעדים, אף שאין יכולין להשיב באותו לשון, עכ"פ יבינו הלשון:

משנה י
 שנתחייב לפניהן. וה"ה לפני ב"ד אחר. רק אם הב"ד הב' בא"י אז סותרין את דינו, דאולי תועיל לו זכות א"י שיצא זכאי. [ואעפ"כ באותו ב"ד אין סותרין, אעפ"י שמושבן השתא בא"י ואיכא למימר אוירא דא"י יחכימם השתא טפי ממעיקרא [כב"ב דף קנ"ח ב']. עכ"פ לא לירעו נפשייהו. ותו כיון דכבר גמרו דינו לחיוב, תו לא מצו חזו ליה זכותא. אלא יושיבו ב"ד אחר לדונו השתא. א"נ, מ"ש מתני' לפני אותו ב"ד, היינו כשהן עדיין במקומן. משא"כ כשהן השתא בא"י, כב"ד אחר דמו. א"נ, משום דבב"ד אחר יש חלוק בין א"י לח"ל, להכי פסק ותני אותו ב"ד, דבכה"ג איו שום חילוק]:

 לחזור לישא וליתן, אולי יצא זכאי:

 וביום פלוני וכו' [כסנהדרין פ"ה מ"א]. ודוקא ברוצח. אבל בשאר חייבי מיתה, צריך שיהיו אותן עדים שהעידוהו בראשונה, דבעינן יד העדים תהיה בו בראשונה, אם היה להן יד מעיקרא. רק ברוצח גלי קרא דא"צ [כסנהדרין דמ"ה ב']:

 דכל זמן שיש סנהדרין בלשכת הגזית, יש ג"כ דין סנהדרין בח"ל בכל פלך [היינו מלכות], ודנין שם אפילו דיני נפשות:

 ר"ל פעם א' בז' שנים:

 ר"ל משחתת, שמחבלת ומשחתת העולם:

 שהיינו מרבין עליו בשאלות ובדיקות, עד שלא יהיה אפשר להם להעדים שלא יכחישו א"ע זא"ז, ותתבטל העדות:

 דמתוך כך אין הרצחנים מתיראין שידונום. ואף שכונסין אותו לכיפה, או נידון בדינא דמלכותא [כמ"ש סנהדרין פ"ה סי' ט'] דהרי ע"כ היינו טעמא דת"ק. היינו בלא היה שם התראה כהוגן, או שיש עכ"פ אומדנא דמוכח שזה הרגו. משא"כ בשהוכחשו בבדיקות, יש אומדנא להיפך [ול"מ נ"ל דמודו ר"ע ור"ט בשהוכחשו בבדיקות זרות. שכונסין הנידון לכיפה, רק רשב"ג ס"ל שמזה לא יתירא הרוצח]:

בועז

הלכתא גבירתא