חפץ חיים על ספרא/אמור/פרק ג


ביאור - פרק ג
 היינו המומין הכשרין בבהמה ופסולין באדם מפני שאינו שוה בזרעו של אהרן וקחשיב להו בריש פ"ז דבכורות כגון הכליון עי"ש ובהם אינו מחלל עבודה בדיעבד (גמרא שם).
 היינו מה שחזר ושנה בפרשה . והגר"א גריס כן בהדיא וכן הוא בגמרא .

 ור"ח בן אנטיגנוס דסבירא ליה לעיל דזהו מרוח אשך לא תני כושי (גמרא).
 אדום ביותר.
 לבן ביותר.
 גבוה וארוך ומיירי שהוא דק ביותר דאי לאו הכי אינו מום כלל.
 דאלו טמאים טמא הוא ומחלל עבודה גם כן וחייב כרת בביאתו למקדש.
 שהרבה פעמים כתיב "איש" בפרשה (זית רענן). והגר"א הגיע .

 דלא כתב בהו קרא לפסול.
 נקט טהורים משום הרישא דאלו בבמה לא שייך נגעים כלל.

 כהן ובנו כשרים שניהם לעבודה.
 שנקבו מעיו ואינו בגלוי.
הכי גרסינן מום בו פרט לאותו וכו' (הגר"א), ומה דדרשינן לקמן  הוא ממה שכתוב אח"כ בפסוק כ"ג (כן כתב באדרת אליהו).
 לאו בחטאת ואשם קאמר, דאין נאכל לזרים, ובבמה לא קרבו. אלא במנחה וכמאן דאמר יש מנחה בבמה קטנה ומנחה קדשי קדשים היא ואוכלים שיריה זרים שהיו עובדין בבמה קטנה שהזר עובד שם. ולכך הוה אמינא כשם שהזר מותר כך בעל מום מותר. אבל קדשים קלים לא יאכל הבעל מום בחזה ושוק של כהנים שהרי לא הותרו לזר, דלא אשכחן זר חולק במורם מן שלמי יחיד דבמקדש הלא היה נאכל לכהנים ובבמה קטנה לא היה חזה ושוק כדתניא בפרק בתרא דזבחים .

 דהיינו לא מיבעי שמותר לאכול אם יזמנוהו שארי הכהנים אלא שגם חולק עם בית אב שלו.
 כדדרשינן בפרק טבול יום  כהן המחטא יאכל שאינו מחטא לא יאכל.
 פי' דלענין היתר אכילה יש עוד קרא בפרשת צו כל זכר בבני אהרן יאכלנה, ובזבחים  איתא להיפך דהאי קרא אתצי לענין היתר אכילה וההוא קרא דפרשת צו אתי לענין חלוקה.

 פי' לעבודת הקרבנות אבל הפרוכת אינה כשרה לעבודת הקרבנות אלא לזריקת דמים בלבד.

 טסין של זהב שמחפין בהם כתלי ההיכל שלא יכנס בעל מום לרקעם בכתלי ההיכל.
 מיעוטא היא, דלצורך תיקון מותר.
 אדלעיל קאי על בעל מום שעבד במזבח.
 בטמא שאכל תרומה נאמר בו "ומתו בו כי יחללוהו".
 דכתיב "ומתו בו" ולא בבעל מום.
 דכתיב "איש מזרעך לדורותם אשר יהיה בו מום לא יגש להקריב".

 שיזהיר הבנים.
 שיזהירו זה את זה מלהכנס לשם בעלי מומין לפנים ממחיצתן וישראל לפנים ממחיצתן (ראב"ד). ועיין בהגהות הגר"א.

חפץ חיים על ספרא