מלבי"ם על שמואל א ל
(א) 
השאלות (א) מדוע לא שרפו יתר המקומות רק את צקלג?:

. כולל נגב הכרתי ונגד צקלג (כמ"ש בפסוק יד): . יען שדוד הכה בהם תמיד (כנ"ל כז) 
ולכן שרפוה, וההכאה היא על כבישת העיר והריסתה:

(ב) 
. והיה בהשגחת ה' . וגוף הדבר היה בהשגחה שיהיה דוד מחוייב ללחום על הצלת נפשות ביתו ויפטר מלכת לעזור לישראל נגד הפלשתים:

(ה) 
השאלות (ה) מ"ש ושתי נשי דוד אין מקומו פה רק בפסוק ב':

. אחר שספר שבכו תחלה, יספר איך דוד בבטחונו התעוררה בו רוח גבורה, ואומר הגם כי שתי נשיו נשבו, ויותר מזה כי:

(ו) 
השאלות (ו) מדוע רצו לסקלו, מה עשה? והלא הלך ע"פ פקודת אכיש והיה מוכרח:
. על שלא הניח קצת מהם לשמור העיר, בכ"ז התחזק בה' אשר משחו:

(ח) 
. ר"ל אני  בכל אופן ושאלתי הוא . והשיב , ולא תהיה פעולה בטלה , ואתה מחויב לרדוף:

(ט) 
השאלות (ט - י) מ"ש והנותרים עמדו, ויעמדו מאתים איש, הוא כפל מבואר. וגם הסדר משובש, וכן היה צ"ל ויבואו עד נחל הבשור ויעמדו מאתים וכו', וירדוף דוד וארבע
מאות איש:

. מבואר (דה"א יב) 
כי באו אל צקלג עוד גבורים רבים מבנימין ומנשה אל דוד, בין בהיותו עצור מפני שאול (שם א), בין בבואו עם פלשתים על שאול למלחמה
ולא עזרום (שם יט), בענין שהיו אנשיו אז יותר משש מאות שהיה אתו מכבר. ואלה עמדו בצקלג ולא יצאו לרדוף, כי לא שבו נשיהם ובניהם שלא היו שם, ועז"א 
, ר"ל היותר על שש מאות שנותרו ולא היו לבז מן הגדוד  בצקלג:

(י) 
. אמנם מן נחל הבשור והלאה לא רדפו רק ארבע מאות, כי שם עמדו מאתים אשר פגרו ונלאו מרדוף עוד, ומ"ש  היינו שלא שבו לביתם, רק עמדו שם בפקודת
דוד לשמור הכלים שהונחו שם להקל הטורח:

(יא) 
 וכו' . ידוע שמי שאחזו בולמוס אין לתת לו מים הרבה בפעם אחת פן יצבה בטנו, רק וישקוהו מעט מעט כפי הרפואה:

(יב) 
. כמ"ש (יומא פג א) מי שאחזו בולמוס מאכילים אותו מיני מתיקה עד שתשוב רוחו:

(יג) 
. הם ב' שאלות, א]  אתה שייך, ב]  מקום אתה. והשיב נגד שאלה ב' , ונגד שאלה א', . ואיני בורח, רק .
ולא שעזבני מפני איזה חטא, רק מפני :

(טו) 
. יען לא ידע אם הם מבעלי ברית עמלק או מאויביהם. על צד הב' אמר , ועל צד הא' אמר :

(טז) 
. ר"ל שלא עלה על לבם להשמר עוד, והיה לו ע"ז שני סימנים, א] , לא כגדוד בעת שעדיין מורא האויב עליהם שעומדים ביחד ומעמידים
שומרים סביב. ב] , כגדוד ששב בטח מן המלחמה ואין פחד האויב עליו:

(יז) 
. לא התחיל להכות בהם באותו יום (כי היו מתי מספר לנגד המון רב), רק המתין עד יום מחרת, וז"ש . והתחיל להכות בהם , שהוא טרם האיר היום,
ועי"ז החריד המחנה והיה יכול להכותם אח"כ . ועי"כ , שנמלטו מפני שהיה להם שני מעלות, א] , שהיו ים קלי המרוץ
ורב כח. ב) , ועי"כ , אבל זקנים הרוכבים ונערים רגלים לא נמלטו:

(יח) 
. ספר בכלל שהציל את הכל, ר"ל האנשים והטף, וביחוד  הוא בעצמו בידיו, לכן כפל השם שנית , ר"ל בעצמו, כי יתר העם הציל
באמצעות אנשיו:

(יט) 
. א] הגופים, מן הקטן וכו', ב] הרכוש, ועז"א . והנה בהרכוש היה שני מינים, א] מה שעדיין לא חלקוהו האויבים ביניהם איש לו, וזה נקרא , שהוא
מה שנשאר במלחמה טרם יתחלק או יתבוזז מאנשי הצבא. ב] מה שבזזו האויבים איש לו, שעז"א . כ"ז :

(כ) 
השאלות (כ) מ"ש ויקח דוד וכו', נהגו לפני המקנה ההוא, אין לו הבנה. ולמי אמרו זה שלל דוד? ולאיזה צורך?:

. מספר שלא נהגו בו כמי שמציל את שלו מיד בוזז, שכל אחד לוקח בחזרה את שלו (כי באמת כבר היה אחר יאוש, והמציל מן הגייס במקום שלא היה אפשר להציל
והיה יאוש בעלים הרי הוא שלו), ואחר שכולם התיאשו מקנינם היה זה אצלם כאילו שללו שלל שלא היה שלהם מעולם, שכל השלל מיוחס אל המלך, ולכן 
 
(והיינו מה שמצאו אצלם משלל נגב הכרתי ויהודה, שזה שייך אל המלך),  אותו , ר"ל לפני המקנה הנ"ל בכתוב הקודם שהשיבו מה
שלקחו מצקלג (שע"ז ירמוז במלת ההוא).  על כולם , הודיעו כי התיאשו ממקנה קנינם וכבר יצא מרשותם, והוא עתה של דוד המציל, שיעשה בו כחפצו,
וזה עשו לכבוד דוד שיחלק בין אנשי המלחמה כמלך המחלק שלל למחנהו:

(כא) 
. ר"ל שנגש אליהם באהבה (ועז"א מלת את, שמורה שקרב אותם אליו דרך חבה), להראות כי אין בלבו עליהם על שלא הלכו עמו: 
. יען נחלשו בדרך שאל על שלום גופם ובריאותם:

(כב) 
. אחרי ראו כי אין בדעתו להענישם, השיבו הלא מהראוי הוא כי  נעניש אותם  (לא לבד מן הבז הכללי) כי גם
 
שהוא שלל צקלג, הגם שהיה תחלה קנין כספם, לא ניתן להם ממנו  (שזה לא קנו השבאים שאין קנין לעכו"ם
בישראל), אבל מן הרכוש לא ניתן להם מאומה, כי לעצמנו הצלנו כדין המציל מן הגייס (וקראם , שמצד שהעיזו לדבר נגד דוד, היה פורקי עול עשרה, ומצד
שרעה עינים באחיהם היו רעים):

(כג) 
השאלות (כג) מ"ש את אשר נתן ה' לנו אינה טענה מספקת, כי הלא ישיבו ה' נתן לנו להולכי המלחמה לא לאלה שישבו על הכלים ולא הלכו:

. השיב להם בחכמה וביושר ובענות צדק, אמר להם דעו כי מה שאמרתם היה נכון אם היה ההצלה בכח ידינו ואם ידינו עשו לנו את
החיל, אבל , אנחנו לא עשינו מאומה, רק ה' הוא הלוחם והמנצח והמציל והנותן לנו. וזה משלשה צדדים, א] בהתחלה, , כי הקנין ממנו נתן לנו. ב]
באמצע, , בל יכלהו השולל. ג] בסוף, . ואחר שהכל נעשה ע"י ה' ואנחנו לא בחיל ולא בכח, כי אם בזכות וצדקה זכינו אל
שלחם ה' בעדנו ויתן לנו את השלל, א"כ הסברה נותנת בהפך, כי אלה שישבו על הכלים ולא רדפו אחר האויב, מגודל בטחונם בישועת ה' שיציל את שלהם בלא שום רדיפה הלא
זכותם גדול יותר מאלה שרדפו ולא בטחו באופן זה, ובודאי אחר שהיושבים על הכלים לא לבד שלא התיאשו כדבריכם כי בטחו בה', כי נהפוך הוא שבזכותם כי רב עשה ה' לנו כל
זאת, א"כ:

(כד) 
השאלות (כד) מ"ש ומי ישמע הוא שפת יתר. מ"ש כחלק ההולך וכחלק היושב אינו כפי כללי הלשון, שיש להשוות הבלתי נודע אל הנודע, והיל"ל בהפך כחלק היושב וכו' וכחלק
ההולך, שירצה שהיושב על הכלים יקח חלק כמו ההולך, ואיך אמר בהפך שההולך למלחמה יקח חלק כמו היושב על הכלים:

. שהוא הפך האמת והפך הצדק, שהלא לפי דבריכם שמי שגרם הנצחון יקח את הכל, ראוי בהפך שהיושבים על הכלים יקחו את הכל כי הם בזכותם
גרמו הנצחון, ובהפך אני מורה, , ר"ל שההולך למלחמה, הגם שכפי הסברה הם זכותם מעט, בכל זה יקחו חלק
בשוה עם היושב על הכלים שזכותם רב מאד והם עקר הגורמים את הנצוח, עד שמה שתקחו אתם חלק שוה הוא הרבותא והחידוש:

(כה) 
השאלות (כה) משמע שחק זה לא היה בין העמים, וכן בין ישראל לא התפשט עד הנה, ומדוע קבע דוד החק הזה?:

. ר"ל כי הנימוס שחוקקים בין העמים אשר אין לו טעם נקרא חק, והדבר שיש לו טעם שכלי נקרא משפט. והנה
תקנה זאת שהיושב על הכלים יקח חלק בשוה עם ההולך למלחמה, הוא לפי שטחיותו חק לא משפט, אחר שהוא נעדר הטעם, אולם דוד שבאר טעמו של זה החוק, שיסודו בנוי על
מה שמלחמת ישראל ונצחונם אינו ע"י כחם וגבורתם רק ע"י זכותם בהשגחת ה' הלוחם בעדם, עד שכפי זה אין הבדל בין הלוחם ובין היושב על הכלים ומתפלל, הוא שם זה  ג"כ , שאצל ישראל הוא משפט שכלי לא חק לבד. וחז"ל אמרו בב"ר (מג, ט) א"ר יודן והלאה אין כתיב כאן, אלא ומעלה, שלמד דבר זה מאברהם אבינו שנאמר
(בראשית יד, כד) 
בלעדי רק אשר אכלו הנערים וכו'. ר"ל כי יש גדר בין  ובין  הנאמר על הזמן, שכ"מ שאומר  חושב הזמן הקודם עם הזמן המתאחר בבחינת
המספר, כמו ואם מבן חמש שנים ומעלה, ואם מבן ששים ומעלה (ויקרא כז, ז), שכל שנה שאחר ששים הוא למעלה במספר נגד המספר שקודם ששים, משא"כ כשאומר והלאה לא
ידבר בבחינת צירוף המספר הקודם. וכפי זה לא היה ראוי שיאמר פה ומעלה רק והלאה, ובזה דרשו שהביט ג"כ בבחינת הזמן העבר שכבר היה חק זה לאברהם שהחליט כי חלק
האנשים אשר הלכו אתו (שהוא ההולך למלחמה) וחלק ענר אשכל וממרא שהם ישבו על הכלים, הם יקחו חלקם בשוה. ובאר ג"כ הטעם הזה, במ"ש (בראשית יד, כב - כג) הרימותי
ידי אל ה', ר"ל ידי הנוצחות הרימותי אל ה' כי הוא הלוחם והוא המנצח, ולכן אם מחוט ועד שרוך נעל וכו', כי שלך הוא ולא זכיתי בו בכח ידי. ומטעם זה יסד כי ענר אשכל וממרא
יחלקו עם הנערים:

(כו) 
השאלות (כו) מדוע לא שלח מהשלל בשום פעם רק היום הזה?:

. אחר שבזזו בנגב יהודה ונגב כלב רצה להחזיר הגזלה, ואגב שלח ברכה לכל המקומות לזכרון הנס: