תפארת ישראל על מנחות א
מנחות א

יכין

משנה א
 עבודה קמייתא נקט בכל דוכתא בפרקן. וה"ה נתינת הקומץ בכלי. או הלכה. או הקטרה:

 ד' מיני מנחה הם. מנחת סולת. מנחת מחבת. מנחת מרחשת. מנחת מאפה [ומין מנחה זאת כוללת חלות ורקיקין. שכשירצה יביא זה או זה. סימן המנחות סחרא או סחרחר] וקאמר הכא שאם קמץ מנחה אחת במזיד על שם מין מנחה אחרת. או שקמץ מנחת נדבה לשם מנחת חוטא. או שקמצה שלא לשם בעליה [וזה הכל כמזיד. דבשוגג עקירה בטעות לאו שמה עקירה. כמ"ש בפ"א דזבחים]:

 ומקטיר הקומץ. ושיריה נאכלין. משום דקמיצת המנחה הוא במקום שחיטת הזבח. והרי זבח שנשחט שלא לשמו כשר:

 דצריך להביא אחרת כמו שנדר. והא דקתני אלא שלא וכו'. ולא תני ולא עלו וכו'. קמ"ל דאינה משונה ממנחה כשרה אלא וכו'. דבשאר דיניה היא כמנחה כשרה. דאסור לשנויי בה בשאר עבודותיה:

 כגון בטומאת מקדש וקדשיו. ואין יד החוטא משגת לב' תורים או ב' בני יונה. שמביא מנחה תחתיהן:

 מנחת סוטה:

 שקמצן לשם מנחת נדבה. או נתן וכו':

 את הקומץ:

 ר"ל או הוליכו או הקטירו שלל"ש:

 בין בעבודה א' או בב' עבודות:

 [עי' זבחים פ"א מ"ד]. והא דבעי כיצד. והרי פשוט הוא מהו שלא לשמן. נ"ל דקמ"ל דאפילו בעשה א' מד' עבודת במנחת חוטא לשם נדבה או איפכא. דדמו אהדדי רק דבמנחת חוטא אין בה שמן ולבונה. אבל בכל זה אין שנוי בגוף המנחה ובעבודתה בין זה לזה. אפ"ה מחשב שלא לשמה. ומכ"ש במחבת לשם מרחשת. או בשינוי בעלים שנראה וניכר השינוי בגוף הבעלים. מכ"ש דמחשב שלא לשמו:

משנה ב
 עבודה קמייתא נקט בכל דוכתא בפרקן. וה"ה נתינת הקומץ בכלי. או הלכה. או הקטרה:

 אפילו כהן בעל מום מחשב כזר:

 ביום מיתת קרובו אפילו לאחר קבורה נקרא אונן [עי' זבחים פ"ב סי' ב']:

 שטבל מטומאתו ולא העריב שמשו:

 שחיסר מלהתלבש א' מבגדי כהונה:

 שהיה צריך להביא קרבן אחר שנטהר מטבילתו. ולא הביאו עדיין:

 והרי צריך לקדש ידים ורגלים קודם עבודה:

 שלא מל. ואפילו מחמת אונס:

 קמ"ל דוקא בטומאה וודאית אבל לא בנטמא טומאת התהום:

 והרי צריך לעמוד בשעת עבודה:

 שאחד מאלו היה חוצץ בין רגליו לרצפה. וה"ה בהיה חציצה בין בשרו לבגדים. או בין ידיו להדבר הנקרב [ועי' פי' מרווח בכל זה בזבחים פ"ב מ"א]:

 הקומץ לתוך השיריים:

 ה"ה בשאר פסולים דלעיל ודלקמן בפרקן. בכולהו ס"ל לבן בתירא דמהני החזרה. והא דנקט החזרה רק בשמאל. ה"ט דקמ"ל רבותא לת"ק דאפילו שמאל דכשר לכה"ג ביו"כ [כיומא פ"ה מ"א]. אפ"ה לא מהני גבה החזרה:

 נמצא שחסר מהקומץ כשיעור מקום הצרור. ומיירי שהיה המנחה עשרון בלי שיעור הצרור. דאל"כ בל"ז פסול מדלא היה מנחתו עשרון שלם. ונקט סתמא מדהיו רגילין לבלי לצמצם בשיעור עשרון. והביאו קצת יותר. כדי שלא יטעו להחסיר שיעורו [כך כתבו תוס'. ולכאורה יש ראיה לרבעתוס' דעשרון היתר מעט כשר מדקאמר בש"ס (ד"ט ב') בעשרון שאם חסר כ"ש פסול. משמע הא יתר מעט כשר. אבל באמת אין זה ראיה דהרי תני התם נמי גבי שמן הכי. והרי בשמן וודאי גם יתר פסול. (כמ"ג). ואדרבה דבריהן תמוהין. דהרי לקמן (פ"ה מ"א). מוכח דלכ"ע בעשרון יתר מעט דמי לחסר מעט ושניהן פסולין. וכ"כ מתוספתא שהביא רכ"מ (פ"ב ממעק"ר ה"ה) נראה ג"כ כך. אולם קו' רבעתוס' אחמ"כ בל"ז לק"מ די"ל מסתמא בסתם מנחה שיש בה עשרון מיירי. שנפל בה צרור אחר שנמדד]:

 שנזדמן שנתערב, דהרי א"צ למלוח המנחה רק הקומץ. וקמ"ל אף דמלח בת הקרבה היא עם הקומץ. אפ"ה מחשב הקומץ על ידו כחסר. אם נקמץ עמו:

 קמ"ל אף דהלבונה איקבע בהדי מנחה שהרי מביא כל המנחה (והקומץ) [והלבונה] עליו בכלי א'. אפ"ה כשנקמץ עם הקומץ. דינו כחסר הקומץ. ולהכי כשירצה הכהן לקמוץ המנחה. מלקט ובורר ממנה הלבונה. ומניחו מן הצד. וקומץ רק מהמנחה. ונותן הקומץ בכלי קודש. ומניח עליו הלבונה:

 אי"ל בל"ז פסול. מדחוצץ הקורט בין ידו להקמח. או בין קמח לקמח. שהגרגיר חולק הקומץ ונראה כב' חצאי קומצים. י"ל דמיירי אפילו הגרגיר דבוק מן הצד של קומץ. למעלה אצל אגודל. או למטה אצל אצבע קטנה. דשם אין בשר ידו נוגע בקומץ. וגם מדרוב הגרגיר מגולה אינו חולק הקומץ ואפ"ה פסול משום שחסר עכ"פ שיעור הקומץ:

 מלא וגדוש יותר משיעורו:

 שלא כפף אצבעותיו על פס ידו בשעת קמיצה. וה"ה בהיה הקורט או שאר דבר מחסר הקומץ. רק בסיפא נקט שקמץ בראשי אצבעותיו. לאשמעינן באיזה אופן צריך לקמוץ:

 כך הוא עבודת הקמיצה. קודם שיתחב אצבעותיו בהקמח כופף ופושט אצבעותיו על פס ידו. ומניח רווח בין האצבעות להפס יד. ומכניס צד פסת ידו בהקמח. ועי"ז הקמח נדחק ונכנס לתוך הרווח שבין האצבעות הכפופים להפס יד ומוציא ידו מהקמח. ואח"כ מוחק באגודל את הקמח מצד זה. ובאצבע הקטנה מצד האחר. כדי שלא יהא בהקמיצה יותר ממה שנכנס תחת הג' האצבעות האמצעיים. וזהו שאמרו שהקמיצה א' מעבודות הקשות שבמקדש. שהרי במנחת מחבת ומרחשת ומאפה תנור. שהיו כולן אפויין ופתותין. וכל פתיתה היה צריך שיהיה כזית [כפ"ו סי' כ"ז]. ואפ"ה היה צריך ליזהר מאד כשמחק בהאגודל ובהאצבע קטנה כלעיל. שלא יהא שם חסר או יתר בהקמיצה:

משנה ג
 להכי לא נקט ריבה לה שמן. דקמ"ל דדוקא בריבה לה כשיעור שמנה פסול. דשיעור שמן להעשרון של מנחה הוא לוג. ולהכי דוקא בנתן ב' לוגין לעשרון פסול [כרמב"ם פי"א מפסוהמ"ק ה"ט] מיהו לרש"י ב' לוגין דקאמר בש"ס שלא יתנם לעשרון. ר"ל אפילו בנתן ב' לוגין בעשרון פסול. אף דחזי לב' מנחות. וכ"ש בהוסיף רק קצת על לוג או חיסר כ"ש. פסול:

 שחיסר כ"ש מהלוג שמן לעשרון. או חיסר וכו':

 דצריך שיתן על הקומץ שבכלי לכל הפחות ב' קרטין לבונה. ובלא נתן רק קורט א' פסול. מיהו בריבה לבונתה לא פסל. רק בנתן בה יותר מב' קומצים לבונה:

 חוץ לעזרה:

 להכי לא קאמר או כזית מלבונה בחוץ כבהנך דלעיל. משום דבלבונה א"צ רק ב' קרטין:

 דהקומץ במנחה הוא כמו הדם שבזבח. והלבונה הוא כנגד האימורין. ומה שפוסל בד' עבודות שבדם. שחיטה. קבלה. הולכה. זריקה. פוסל כנגדן במנחה בד' עבודות שבה. דהיינו, בהקמיצה ובנתינת הקומץ בהכלי. ובהולכה. ובהקטרה:

 לאחר זמן אכילתו. דמנחה נאכלת רק ליום ולילה:

 או נותן בכלי וכו'. וכולהו או או קתני:

 שיריים:

 דהיינו הקומץ. ולאפוקי בחישב לאכול הקומץ או להקטיר השיריים. חוץ לזמנו או חוץ למקומו. לא נפסל:

 כאילו היה כשר. שלא היה שם עוד פסול אחר. דאל"כ לא נתפגלה המנחה:

 שלא חישב בה מחשבת פסול ולא מחשבת הכשר. ורבותא קמ"ל דאע"ג דהיה בשתיקה. לא אמרי' דפסול. ומכ"ש בקמץ במחשבת הכשר:

 שהיו כולן במחשבת חוץ לזמנו:

 שהיו כל עבודתיה במחשבת חוץ לזמנו:

משנה ד
 שחישב לאכול או להקטיר כדת ממנה חוץ לעזרה:

 שהיו כל עבודות הללו בה במחשבת חוץ למקומו:

 ר"ל או שעשה א' מאלה על מנת לאכל השיריים או להקטיר הקומץ חוץ למקומו. ושאר ג' העבודות עשה ע"מ חוץ לזמנו:

 שדינן כחטאת להפסל גם בשלא לשמו:

 שעשה חד מהנך של"ש והשאר חוץ לזמנו:

 לעיל נמי בכה"ג מיירי שחישב על כזית א' בחוץ ועל כזית אחר למחר. רק דלעיל מיירי בחישב בב' עבודות. בא' חוץ לזמנו ובב' חוץ למקומו. אבל הכא מיירי שחישב בא' מד' עבודות המנחה ב' מחשבות. כזית א' חוץ לזמנו וכזית אחד חוץ למקומו:

 אפילו היו ב' המחשבות בעבודה א'. תפוס לשון ראשון:

 אף דחכמים היינו ת"ק. אפ"ה הדר ותנא וחכ"א וכו' דלא תימא דסיפא דלאכול כחצי זית וכו' נמי מלתא דר"י היא:

בועז

הלכתא גבירתא