תפארת ישראל על פסחים ז
פסחים ז

יכין

משנה א
 ר"ל מטה ארוך של [גראנאטאפפעל בוים], אבל של מתכות לא, דמתחמם הפנימי מחמת החיצון, ונצלה הפסח במקום נגיעת השפוד בפנים מחמת דבר אחר, ולא הו"ל צלי אש, גם לא יקח שפוד של שאר עצים, שיש בהם ענפים, דכשחותכן מהשפוד, מוציאין מים במקום החתך, אבל עץ הרימון חלק הוא:

 ולא איפכא מנקובתו לפיו, משום דצריך שיתלהו בתנור עם בית השחיטה למטה, והרי צריך שיתן גם הגס שבשפוד למטה בתנור שלא ישמט, ואם יתחב מנקובתו לפיו, ישמט הפסח ממנו לתוך התנור:

 שמתבשלין הכרעים בחללו כבקדירה:

 כרעיו ומעיו בשפוד:

משנה ב
 של מתכות:

 [ראסט], והוא כעין טס ברזל:

 חסורי מחסרא וה"ק, ואם האסכלא מנוקב, מותר, דעשוי כבריחים ותולה הפסח בחלל שבין הבריחים שלא יגע בברזל ולא חיישינן שמא יגע בבריח שבינתיים, ואמר ר' צדוק וכו':

 הפסח:

 ר"ל יקלף הפסח במקום שנגע בחרס, דשם לאו צלי אש הוא רק צלי חרס. ומיירי באין רוטב רב במקום הנגיעה:

 אפי' בחרסו של תנור וכברישא:

 דהרוטב הנצלה מחרס החם, חוזר ונבלע בהפסח:

 והוא כעובי אצבע , משא"כ קליפה הוא כדי שינטל בבת אחת, וגרידה היינו שאינו ניטל כאחת, רק גורד בסכין מעט מעט. ולר"ן [חולין דרצ"ד א'], נטילה הוא רק עב קצת יותר מקליפה וכן משמע מרש"י הכא:

 והסולת רותח, דנצלה הרוטב מהסולת:

 וישרוף אותו קומץ בחול, מדבלע מרוטב שנאסר, ודינו כקדשים שנפסלו, אף דהכא יש תערובות חולין, וכ"ש הקליפה ונטילה דרישא דישרפו:

משנה ג
 נ"ל דמיירי שסכו אחר שנגמר צלייתו, דאל"כ מי גרע מנטף רוטבו על החרס וחזר אליו, ויש לחלק [ועי' לעיל פ"ב מ"ה]:

 וינגבו, דחי לא בלע מהתרומה:

 ומותר השאר לזרים, וא"צ נטילה כברוטב לעיל, דסיכה משהו בעלמא הוא:

 ר"ל דאסור לתבוע דמי השמן מהחבורה:

 וגזירה מכירה אטו פדייה בירושלים דאסור מדאורייתא:

משנה ד
 שמקריבין בט"ז בניסן:

 שמקריבין בעצרת:

 שנותנין על השולחן משבת לשבת:

 הן ב' כבשי עצרת הבאין עם ב' הלחם:

 שעיר אחד חטאת שבר"ח. ואע"ג שזה נכלל כבר בזבחי שלמי צבור, דהרי זה נמי מין דמים הוא, כמו שנכלל בהא שעירי רגלים, אפ"ה הדר ותני שעיר ר"ח, כיון דרק מדכתיב במועדו ילפינן דדחו שבת וטומאה, סד"א ר"ח לא אקרי מועד, קמ"ל. וכל אלו הקרבנות, נאכלין הן ובבאו בטומאה אין נאכלין:

 דכתיב לפי אכלו:

משנה ה
 של פסח:

 דעיקר הפסח לאכילה ואילה"ק האיך אפשר קודם זריקת הדם שנטמא הבשר. והחלב יהיה טהור. הרי הדם נזרק מיד קודם שנפתח הבטן. י"ל דמיירי שהיה ממרס בדם עד אחר שהוציא החלב [כפ"ה מ"ג]:

 והזריקה תועיל להתיר האימורין למזבח:

משנה ו
 ואין הפסח דוחה טומאה בצבור, רק בטומאת מת:

משנה ז
 הפסח או הדם ולפי מה דקייל"ן  דמשקין בית מטבחיא דכיין מיירי הכא רק בשנטמא הבשר זרק תנא דידן ע"כ דס"ל דדם מקט"ו דהרי מסיק דציץ מרצה על טומאת הדם וכ"ש דמרצה על טומאת בשר:

 ואף דאין הפסח נאכל, פטור מפסח שני:

 ר"ל שנודע אחר זריק', שנטמאו הבעלים:

 דבשעת זריקה, גברא לאו בר מעבד פסח ראשון הוה:

 דבנטמא במת קודם הבאת קרבנו, סותר הכל:

 ותגלחת הנזיר כשירה, ומותר לשתות יין ולהטמא למתים, והעושה פסח, הציץ מרצה וא"צ פסח שני:

 נזיר אחר שהביא קרבנותיו, והעושה פסח אחר שעשה פסחו. כשנודע להם שנטמאו הן עצמן קודם הקרבה, בטומאת מת שהיתה נעלמת מכל אדם:

 כך הוא הלכה למשה מסיני:

משנה ח
 בעזרה כדי לביישן שלא נזהרו מהטומאה:

 שלא לבייש העני שאין לו עצים, א"נ להכי לא יביא עצים משלו לעזרה שמא יחזיר הנותר, ויחשדוהו שגנב עצים מהקדש. ואי"ל עכ"פ הרי נהנה מהקדש, י"ל לב ב"ד מתנה כשהקדישו העצים שיהיה מותר להם להנות כך:

 ר"ל או הנותר מפסח טהור:

 והא דתנן [סוף פ"ג] דאפי' כביצה שורפה לפני הבירה, התם באורח, והכא בבעה"ב:

 הקמצנין:

משנה ט
 שיצא ביום י"ד חוץ לחומת ירושלים [ואי אפשר לאוקמי מתני' שיצא בליל ט"ו מהבית שנאכל שם, דהרי גם בזה נפסל הפסח. ליתא, דהרי קתני שנשרף מיד, ואי בלילה, הרי אין שורפין קדשים ביו"ט]:

 דמדאין פסולו בגופו, צריך שיפסל בלינה קודם שריפה:

 ובט"ו לא, דאין שורפין קדשים ביו"ט:

 ודוקא בנטמאו בעלים או מתו קודם זריקה, דלא אתחזי בשר לאכילה, והו"ל כפסולו בגוף הפסח:

משנה י
 שאסור לשברם, להוציא מהם המוח, והמוח נעשה נותר וטעון שריפה:

 מיירי בגיד הנשה החיצון, או מיירי בשמנו של גיד אפילו של פנימי, דאלו אינן אסורים מדאורייתא, ונעשה נותר מדאורייתא וטעון שריפה, משא"כ גיד הנשה הטמון בפנימיות הירך, מדאורייתא אסיר, ויכול לזרקו מיד. ואילה"ק ליתי עשה דפסח ולדחי ל"ת דגיד, בקושית גיסי הרב המאה"ג מו"ה אלחנן שליט"א, דנ"ל כל שצורתו גרמה איסורו, אין בו עשה כלל [ועי' זבחים דצ"ז ב']:

משנה יא
 שכבר הוקשה בו כל הנאכל בו כבר כשהיה עגל:

 של פסח, ור"ל מחשב אכילה ונמנין עליו, ומהו, ראשי וכו', והיינו דקמ"ל תנא דאפילו הנהו מחשבו אכילה, ולהכי [לא] נקט איפכא כל שאינו נאכל בשור וכו':

 הם קצוות [השולטער בלעטטער]:

 [קנארפעל] שבאוזן ושבחזה וכדומה, ואלה נאכלין בשור גדול אם יבשלום הרבה:

 אינו לוקה, דניתק לעשה, דכתיב לא תותירו וגו' והנותר באש ישרף, מדסמיך שריפה ללא תותירו. ש"מ דהשריפה הוא תקון ללא תותירו. וי"א משום דלא תותירו הוא לאו שאין בו מעשה:

 דרק בטהור חייבו רחמנא להשובר:

משנה יב
 חוץ מהבית או החומה כלעיל סי' מ"ג. דנאסר מה שיצא, והפנימי כשר ואיך יעשה, הרי עצם שיש עליו כזית בשר. אע"ג שיצא אסור לשברו אפי' במקום שאין בשר:

 הבשר היוצא:

 הבשר שבאותו עצם בחלק שלא יצא:

 [געלענקע], מקום שמחוברין שם העצם שבפנים עם העצם שיצא מקצתו:

 ומשליך העצם היוצא אם אין בו מוח:

 שאר מוקדשים שנפסלו ביוצא:

 מה שיצא:

 [האקקע]:

 הוא במזוזה המקום שמקיש שם הדלת:

 ואגף עצמו ג"כ כלחוץ, וביצא לשם נפסל ביוצא:

 חלל החלון שבכותל הבית, לעניין אכילת פסח, ושבחומת העיר שאסור לקדשים קלים להוציאן מירושלים, ושבחומת עזרה לקדשי קדשים. ואותן החלונות אין להן דלת ואגף:

 גג החומה. ואע"ג דתנן במסכת מעשר שני  דגגין לא נתקדשו, הכא מיירי בחומ' נמוכה, ששוה גגה לגובה קרקע העזרה:

משנה יג
 פסח אחד:

 ר"ל מותרין להפוך:

 דדוקא אדם אחד אסור לאכול בב' חבורות, אבל הפסח מותר לאכלו בב' חבורות:

 [הקעססעל] עם מים חמין שמוזגין ממנו יינם, רשאין לתנו בין ב' החבורות. ולא אכפת לן הפסק החבורות. ולרמב"ם ה"פ, ב' חבורות שאוכלים פסח א' או ב' פסחים בבית א', צריכין להתהפך, שלא יראו כחבורה אחת, ולפ"ז גם צריכין להפסיק מה"ט עם המיחם. ורבינו תוסי"ט כתב שלשון הרמב"ם לא משמע כן ור"ל מדכתב היו המים וכו' ע"ש. אולם לפע"ד משם ראיה להיפך, דהרמב"ם דמצריך היקף במקצת [עי' רכ"מ שם] אהא קאמר שפיר היו המים כו' רצונו לומר אם זהו ההיקף במקצת שעשו:

 שהוא מחבורה א' ומשמש גם לחבורה הב':

 סוגר פיו, ואינו אוכל מה שכבר בפיו, דאל"כ אוכל פסחו בב' מקומות:

 לצד חבורתו, שלא יחשדוהו שאוכל בחבורה האחרת [ותמהני, שמש עניא מה קעביד דלחשדוהו, וכי המודר מלאכול משל חבירו, אסור לשמשו כשיאכל, שמא יחשדוהו שאוכל עמו], ולולא מסתאפינא נ"ל דר"ל דאחר שסגר את פיו שלא יטעה ללעוס ולאכול מה שבפיו בחבורה האחרת, מחזיר פניו, רוצה לומר מדיושב ואחוריו אל החבורה האחרת, כשרוצה למזוג להם, סוגר פיו ואחר כך מחזיר פניו אליהם, ומוזג להם:

 שבושה לאכול לעיני כל:

 ולא חיישינן שמא שוב תתהפך אח"כ ותאכל קצת שלא בהחזרת פנים, ונמצאת אוכלת הפסח בב' מקומות, ליתא, דהרי מתביישת לאכל לעיני החבורה, משא"כ אדם אחר אסור להתהפך מה"ט כך נ"ל:

בועז

הלכתא גבירתא