חפץ חיים על ספרא/בהר/פרק ו


ביאור - פרק ו
 פי' דהיה לו לכתוב , מה ת"ל ? אלא דבתי החצרים היינו שני חצרות, ובכל אחד שני בתים, ובזה אפילו יש להם חומה סביב אינו חשוב לעיר חומה, וה"ק קרא: ובתי החצרים ואשר אין להם חומה סביב.
 הבתים דלא נחשוב חומה דידהו כעיר חומה.

 אף אם לא פדה כלל.
 אם בא לגאלה קודם היובל מנכה להלוקח לפי השנים ששהה בידו.
 אם הוא רוצה לגאלה ובזה ייפה הכתוב כחה כבתי עיר חומה.

 שבבתי ערי חומה שגואל מיד וכח יפה שבשדות שיוצא בגירעון כסף, יכול לא יצא ביובל. ופריך בגמרא מאי קאמר, שהרי ודאי יוצא ביובל כשדות. ומשני דאצטריך קרא למוכר בית בבתי החצרים ופגע בו יובל בשנה שניה, דאי מדמית ליה לבתי ערי חומה איחלט ליה ללוקח כיון דעבר שנה ראשונה ולא גאלה. ואי מדמית ליה לשדה אחוזה הלא עכ"פ היה צריך להשלים אחר היובל עוד שנה אחת משתי שנים שצריך שתשהא ביד הלוקח כדתניא התם אכלה שנה אחת לפני היובל משלימים לו שנה אחרת לאחר היובל. להכי איצטריך קרא , שבזה נתן הכתוב לו כח יפוי אחר לחודיה שאינו לא בבתי ערי חומה ולא בשדה אחוזה. וברייתא ה"ק: הואיל ונתתי לבתי החצרים כח יפה, שבבתי ערי חומה ושבשדות, ומדמית להו לתרוויהו, אם כן היכי דפגע בו יובל בשנה שניה לא יצא ביובל לפי שלכל מי שתדמה אותו לא יצא כמו שכתבנו. ת"ל . ויש עוד תירוץ אחר בגמרא ואנכי לקצר באתי ולפי שבזה מודו כולי עלמא.

 פי' דהיה לו לכתוב  וקאי על כל ענינים הנכתב מקודם, ולמה לו לכתוב .
 דאף בהם אם מכר הלוי יכול אח"כ לגאול? תלמוד לומר " דדוקא בהם לבד יכול לגאול.
 פי' דלמה לו למכתב . ומשני לפי שנאמר , דהיינו ששדה אחוזה לא יוכל לגאלה עד שתשהא שתי שנים ביד הלוקח והייתי אומר שאף לוים שמכרו הדין כן שאינם גואלים שדה דידהו פחות משתי שנים.
 ופי'  אזמן הגאולה שתמיד יגאל אפילו מיד.

 פי' וגם מטעם אחר הוצרך לומר ,  שממה שאמר בבתי ערי חומה שאם לא יגאל בתוך שנה שמכר ששוב אינו גואל אלא הבית נחלט ללוקח כדכתיב , יכול אם מכר בן לוי ביתו אשר בעיר חומה שלא יהיה נגאל אחר עבור שנה. ת"ל  ופירושו אחר כמה שנים משמכרה יכול לגאול אותה תמיד. ופריך הגמרא מי אית להו ללוים בתי ערי חומה, והתניא ערים הללו של ערי מקלט אין עושין אותן כרכים גדולים שלא ירגיל גואל הדם לבוא שם ויהרוג הרוצח, אלא עיירות בינוניות דהיינו פרזות מבלי חומה סביב. ומשני כגון דנפלו להן בגורל בימי יהושע בן נון ואף דעומדות ליסתר ולעשות מהן ערי הפרזות סד"א אם מכרום הלוים קודם סתירתם יהיו נחלטים אחר עבור שנה כבתי ערי חומה. קמ"ל.
 פי' ועוד לענין אחר הוצרך לומר .
 פי' שהלוי הקדיש את השדה ולא גאלה ומכר הגזבר השדה ליד אחר, יכול שיפסידנה ביובל? ת"ל  (כן פירש"י בערכין לג:). 
ומדברי הרמב"ם פ"ד מערכין  משמע עוד דאף דבאיש אחר כתוב בכתוב  אבל בן לוי גואל לעולם ומסתברא דתרוויהו איתנהו בבן לוי, ולהכי מביא הברייתא כל הכתוב.

 הנה פשטיה דקרא הוא ד לשון קנין, וקאמר קרא דאיש אשר יקנה מן הלוים בית או עיר מהם לא יהיה חלוט לסוף שנה ויצא ממכר בית ועיר אחוזתו ביובל (כפירש"י בחומש). ולזה שאל מה תלמוד לומר שהרי כבר למד הברייתא דבר זה ממה שכתב . 
 פירוש יכול אני לומר שלוי שמכר לישראל יגאלנה לעולם שהורע כחו של ישראל בממכרו דנחלט לסוף שנה, ולזה כיון שמכר למי שהורע כחו בביתו הורע כחו במה שיקח מן הלוי שיגאל הלוי ממנו לעולם, אבל לוי שמכר ללוי ששניהם כחם יפה, שממכרם אינו נחלט לעולם, לא יגאל אלא עד מלאת לו שנה כמו ישראל שמכר לישראל, ואם לא גאל יהיה הבית חלוט לעולם.
 והכי קאמר קרא גאולת עולם תהיה וגם אשר יגאל מלוי אחר יגאל לעולם כמו אם היה פודה מישראל. ומה דכתיב  -- הוא מצוה אחרת שאם לא גאלה יוצאה ביובל.

 שאביו הלוי נשא נתינה או שבא מן הממזרת, והכי משמע:  -- למקצת הלוים נתתי רשות לגאל ולא לכולם, וכל שכן ישראל שירש את אבי אמו לוי שהרי ישראל גמור הוא.
 פי' אלו כתב רק  ולא כתב  הוה אמינא אפילו שטרות ומטלטלין של לוי אם מכרם יוצא ביובל, דהכל נכלל בשם "ממכר".
 למעט אלו השלשה דברים.
 פי' אחר שבית אין ושאר דברים לא -- למה כתב "ממכר"? לומר שגם בקרקע אינו יוצא ללוי ביובל אלא מה שמכר אבל מה שהקדיש אינו יוצא מיד הקדש אלא בפדיון.

 ? לכתוב "כי היא אחוזתם" וממילא דבבתי עריהם משתעי קרא דהא אמר מקודם .
 התשובה על שאלתו "מה תלמוד לומר" איננו מיושב עדיין עד סוף דבריו מפני שהוא רוצה לסדר דרשותיו על סדר הכתובים, על ראשון ראשון, כדרך התורת כהנים.
 היינו כסדר גאולת לוים שהיא לעולם, ואינו ממתין ב' שנים ואינו חלוט לסוף שנה אחרי שהיא מערי הלוים.
 ודרשינן לעיל לאפוקי בן לוי נתין וממזר, וכ"ש ישראל שירש את אבי אמו לוי שישראל גמור הוא.
 כלומר, אילו לא אמר קרא רק  הייתי אומר דלא חש קרא אלא אגואל שיהיה מן הלוים אבל לא אבית, ואם כן לוי שירש את אבי אמו ישראל והבית מישראל יכול יגאל לעולם כמו הלוים בקרקעות שלהם.
 דמשמע דבערי הלוים תלה רחמנא גם כן, לאפוקי לוי שירש קרקע מאבי אמו ישראל, ואם בעינן שהגואל יהיה לוי והבית יהיה בערי הלוים.
 שצריך שיהיו בתי הלוים, אבל עד שיהיה לוי לא בעינן, ואם כן ישראל שירש את אבי אמו לוי גואל לעולם וכל שכן בן לוי נתין או ממזר בודאי גואל לעולם.
 פי' לכך הרבה להם להלוים כמה גאולות, שמתחלה בחר בהם ורוצה שתתקיים אחוזתם לעולם.

 שדה שרחוק מן העיר לא יעשהו מגרש. ומגרש אין לו להיות אלא מקיר העיר וחוצה אלף אמה סביב, והוא מקום פנוי לנוי העיר.
 ומפרש בגמרא  מאי לא ימכר? אילימא לא ימכר כלל - והא כתיב גאולת עולם תהיה ללוים, אלא מאי לא ימכר - לא ישתנה כמו   וקאמר הכתוב  -- כלל  בזה כל השלשה שכל אחד מהם אסור לשנותו אפילו למעליותא דומיא דשדה.
 שאם הקדיש בן לוי שדהו או מגרשו ולא גאלו -- אין רשאי הגזבר למכרו לאחר כדי שיצא לכהנים ביובל כמו שמתנהג בישראל שהקדיש, אלא לעולם תחזור ללוי כמו שאמרנו למעלה בבית ועיר שחוזרין אצלו ביובל בלא דמים - כך דינו בשדה ומגרש.
 לענין שתחזור ביובל ושיכול לפדותה  בדמים אפילו בתוך שנתיים, ולא מיירי בהקדש ובמכירת גיזבר. ואף שדבר זה כבר למדנו דכתיב  וכנ"ל בפ"ו בברייתא ד' וה' -- התם מיירי לענין בית ועיר, והכא קמ"ל דהוא הדין לשדה ומגרש.
 פי' כיון שהבטיחם המקום שתהא אחוזתם לעולם למדנו שהן חוזרין ביובל וגם יש להם פדיון (היינו אפילו בתוך שנתיים) ואינם נחלטין ללוקח (והיינו אפילו בערי חומה והיתה שדה של חילסית ומצולה דבישראל נחלטת היא לדעת ר"מ לעיל בפ"ה ברייתא וי"ו). הא למה נאמר ? מכר גיזבר. 
ואי קשיא לך הא אפיקנא לדרשא דלעיל  -- אם כן הוה ליה למימר "לא ימכרנו", מאי ? משמע על ידי אחר והיינו גיזבר (ראב"ד).
 עיין לעיל סוף ברייתא הקודמת.

חפץ חיים על ספרא