חפץ חיים על ספרא/בחקותי/פרשה ג


ביאור - פרשתא ג
 שאם אמר העכו"ם "ערכי עלי" או "ערך אחרים עלי" לא אמר כלום. וקסבר ר"מ שאין מקבלים מידם הקדש בדק הבית כדכתיב , וסתם ערכין קדש בדק הבית הוא.
 אם אמר ישראל ערכו של עכו"ם זה עלי גם כן לא אמר כלום דקרא דאמר  על כל הפרשה קאי דמשתעי במעריך ונערך.
 דהדר ואמר  שהוא שם משותף לישראל ולעכו"ם ובזה ריבה העכו"ם לענין נערך.
 חוזר ומפרש לתת טעם לדבריו למה אמר דהריבוי קאי לענין נערך והמיעוט לענין מעריך אימא איפכא.
 דמשמע שלהיות נערך לא קפיד קרא כל כך.
 שאינן בני דעה.

 כדלקמן בברייתא ט' והאי קרא ד שלא רצה לקבל מהם הטעם משום רפיון ידים, פי' שלא היו מתכונים לטובה אלא שיסמכו עליהם וישמעו לעצתם להשתתף עמהם והם יאחרו בנין הבית עד שישיבו את לב כורש שלא לבנותו.

 שיודע להפלות ולפרש לשם מי נדר ולשם מי הקדיש, והוא הנקרא בגמרא "מופלא סמוך לאיש", והוא מבן י"ב שנה ויום אחד עד בן י"ג שנה ויום אחד דאז הוא "איש" ממש.
 דהיל"ל "כי ידור נדר" ואמר , אלא ודאי דה"ק איש שהוא גדול או כאשר יפליא דהיינו שיודע להפלות.

 גבי נדרים , דמלת  יתירא דהיה לו לומר "כי ידור", אלא דאתי למידן גזירה שוה.
 פי' לרבות מופלא סמוך לאיש שמעריך, אף נדר האמור להלן בפרשת נדרים בסמוך לאיש נודר.
 אם איחר ג' רגלים ולא שילם עובר בבל תאחר. והך ברייתא שאחר זו שהביא בל תאחר לערכין מקרא אחרינא -- תרי תנאי. אי נמי, דה"ק שם, אפילו אי לא היה מרבה גזירה שוה לכל מילי היינו למדים מקרא זה גופא.

 דאמר הרי עלי ערך ולא אמר ערכי עלי או ערך פלוני עלי. ומפרש שם  שנותן כפחות שבערכין ומאי ניהו ג' שקלים.
 אם אמר "ערך ידי עלי" לא אמר כלום, דאין ערך לאיברים. דאף על גב דאי אמר "דמי ידי עלי" נותן דמי ידו, אם אמר "ערך ידי עלי" פטור בלא כלום ובגמרא פריך והא  אפיקתיה לערך סתם. ומשני קרי ביה ערך בערכך, ופירש"י "ערך" הו"ל למכתב והוא מייתי ערך סתם, ומדכתב  למדרש נמי האי.

 פי' ואילו לא אמר אלא וערכך הייתי ממעט כל האיברים אפילו איברים שהנפש תלוי בהם כגון שאמר ערך ראשי או ערך לבי עלי.
 , דבנפש תלה רחמנא לומר שאם העריך דבר שהנשמה תלויה בו הוה ליה ככולו ונותן דמי כולו.
 שאם אמר "ערך מת זה עלי" לא אמר כלום. ובגמרא פריך והא אפיקתיה. ומשני קרי ביה נפש נפשות. ואע"ג דמת אסור בהנאה מן התורה ואין לו דמים -- מכל מקום איצטריך קרא סד"א דאיתיה בערכין דומיא דמנוול ומוכה שחין דליתיה בדמים ואיתרבי. קמ"ל.
 שאם אמר גוסס "ערכי עלי" יהא מחוייב לקיים.
 דכתיב .
 וגוסס אינו יכול לעמוד. ובגמרא פריך דמת נמי תיפוק ליה מקרא ד, וקרא ד יתירא הוא. ומשני דאין הכי נמי, וקרא ד לא אתא אלא לרבות מנוול ומוכה שחין כדדריש לקמיה.

 דאילו למעט מת דאמרנו -- מקרא ד נפקא לן.
 פי' אלו אמר נפש ולא אמר נפשות יכול הייתי לומר דוקא כשהנערך הוא אחד וקרא ה"ק בערכך נפש שהמעריך והנערך אחד.
 כגון דאמר "ערך מאה עלי", דבזה היה לנו לומר דלא הוי ערך.
 וה"ק קרא, בערכך לנפשות הרבה, ומדאמר  משמע דבערך שהוא לשון יחיד מעריך לנפשות הרבה.
 דהא כתיב , ונפש כולל אפילו אשה.
 וה"ה אשה שהעריכה את האשה.
 לשון רבים דכולל בין איש ובין אישה, וקאי אמעריך ואנערך, דהכי משמע  כאשר תעריך כל מה שיהיה נפשות יכול להעריך בין איש ובין אשה.
 שאם יאמר דמי עלי או אחר יאמר דמיהם עלי - אין צריך לתת כלום דאין שוים מאומה.
 איזה נפש שהוא. ובגמרא פריך והא אפיקתיה להנך דרשות -- לאבר שהנשמה תלויה בו ולאחד שמעריך מאה ולאשה שהעריכה. ומשני שקולות הן. פי' כל הדרשות הוי ילפינן גם כן מתיבת נפש (דאין לך חומר בזה יותר מזה דנימא הך קמרבי לחודיה), דנפש משמע אשה ומשמע נפשות הרבה דשם הסוג הוא, וכן כתיב , וכי איצטריך קרא למנוול ומוכה שחין לבד דלא נימא מדכתיב  נקיש בזה ערך לנדר דהוא דמים.

 מלת  דהוא יתר, דהול"ל "בערכך נפשות לה' הזכר מבן עשרים שנה ועד בן ששים שנה והיה ערכך חמישים שקל".
 וכדלקמיה. ופחות מחודש דכתיב  משמע דפחות מזה אין לו ערך.
 דאם אינו ענין לערכין דהא ליתנהו בערכין, תנה את הריבוי הזה לדמים. ובגמרא  מפרש דהא פשיטא אם אמר דמיו של טומטום זה עלי דחייב ליתן דמי שויו, דלא גרע מאילו אמר דמי דקל זה עלי דצריך לשלם לבה"ב, אלא עיקר הרבותא אפילו אם אמר דמי ראשו או שאר אבר שהנשמה תלויה בו חייב ליתן דמי כולו.

 שאם אמר ערכי עלי או שאחרים אמרו עליהם ערכם עלי אינו נערך אבל הוא מעריך את אחרים כדלעיל בברייתא ב'.
{{דה מפרש|יכול לא יהיו בכלל איש מחמת ספק אבל יהיו בכלל אשה ליתן עכ"פ שלשים שקלים.
 דהוא יתר, ובא למעט דוקא נקבה ודאית.
 שהזכר יהיה צריך ליתן נ' שקלים דדלמא כיון דכתיב  - עד ולא עד בכלל.

 דבשנת חמש יתן רק חמשה שקלים ובן עשרים יתן רק עשרים שקלים.

 דצריך שיהיה למעלה משנת ששים חודש ויום אחד מן השנה האחרת ועד זו הזמן חשיב שנת ששים.
 גבי לויים .
 דכן כתיב  -- דכבר נכנס בחודש האחר יום אחד דהוא למעלה מהחודש -- אף  דכתיב כאן צריך שיהיה למעלה מהששים חודש ויום אחד.

 דגם בזה צריך חודש ויום אחד.

 דהיינו להנערך, ולכן אם אמר על מת "ערכי עלי" פטור מליתן דאין אנו יכולים לקיים בו .

 שהוא יתר, דהרי כבר אמר , אלא לרבות דאפילו מת הנערך אחר שאמר "ערך פלוני זה עלי", כיון שהיה חי בשעה שנתחייב בערכו, לזה יעריכנו אחר היותו מת.
 דאם העריך עצמו והיה פחות  מן בן כ' דהוא ערך קטן, ואח"כ כשבא לפני הכהן להעמידו וליתן ערכו גדל על עשרים -- אינו נותן אלא הערך שנתחייב בשעה שאמר "ערכי עלי". והוא הדין לחומרא, דאם העריך עצמו והיה פחות מששים, ואח"כ בשעת נתינת הערך נעשה יתר מששים -- מחוייב ליתן ערך גדול כזמן הערך. ויליף זה בגמרא  מדכתיב , משמע דאזלינן בתר זמן הערך.
 שאינו תלוי בהשגת יד הנידר, אלא בנודר, דהיינו עני שהעריך את העשיר נותן ערך עני. ועשיר שהעריך את העני נותן כערך הקצוב בתורה.
 פי' תחלה השמיענו דהשג יד נידון לפי השגת ידו של הנודר, אבל פרטי דיני ערכין דהיינו שיש חילוק בערכין בין איש לאשה ובין קטן לזקן -- זה אינו תלוי בנודר אלא בנידר. וזהו דמסיים  והוא משנה ריש פרק ד' דערכין.
 עיין בערכין דף י"ז  דמסיק הגמרא דתנא נקט לישנא דקרא , אבל באמת היה לו לומר השג יד במעריך והשנים בנערך, עיי"ש.
 דהיינו שיש חילוק בין קטן לגדול ולזקן.
 דהיינו שיש חילוק בין זכר לנקבה והכל תלוי בנערך.
 כנ"ל.
 דתיבת  יתירא, דביה משתעי קרא, והיה לו לומר  ותו לא. אלא בא לרבות לכל הנערכים שיהו בכהן. ועיין בסנהדרין דף י"ד בגמרא.

חפץ חיים על ספרא