בני אהובה/הלכות אישות/י/ב
הלכות אישות/י/ב

ומשתכנס לחופה נקראת נשואה וכו'. עיין במשנה למלך שתמה על בעל משאת בנימין והרב בית שמואל סימן (ס"ג) [ס"ד] ס"ק ו' שנמשך אחריו דחופה קודם קידושין לא מהני דהא הרמב"ן בחידושיו וכן הריטב"א כתבו להיפך אהא דאיבעיא לן בפ"ק דקידושין דף י' תחילת ביאה קונה או סוף ביאה קונה ואמרינן דנפק"מ לכהן גדול דקא קני בתולה בביאה והקשו דלו יהיה דתחילת ביאה קונה דהא קי"ל במסכת יבמות דף נ"ט דבתר נשואין אזלינן וא"כ אסור לכונסה דהויא ליה בעולת עצמו ותירצו דמיירי בשכנסה לחופה תחילה בלא קידושין וקדשה אח"כ בביאה דכיון דקנאה בביאה נעשית כאשתו לכל דבר והיא נשואה גמורה בתחילת ביאה שמעינן מניה דחופה הקודמת לקידושין מהני עכ"ל משנה למלך. וראיה זו אפשר לדחות דהאי נמי דקאמר בגמרא נפק"מ לכהן גדול הוא לרב הונא דס"ל בפ"ק דקידושין דחופה קונה ולדידיה אפילו קודם קידושין מהני דהוא לבדו במקום קידושין ולכך אם היה חופה תחילה אף שלא לשם קידושין מהני עכ"פ אי תחילת ביאה קונה שתהא נשואה גמורה ע"י חופה שהיתה מקודם משא"כ לדידן דלא קי"ל כרב הונא דחופה אינו קונה ככסף לא מהני חופהקודם לקידושין אך מ"מ זה דוחק שהאבעיא תהא שלא אליבא דהלכתא. אמנם לא ידעתי למה לא הביאו ראיה מהמרדכי והביאו בהגהת הרא"ש פרק קמא דכתובות דלהכי הקדימו חופה לקידושין בנוסח הברכה משום דזימנין דמקדשין בשעת ברכת נשואין ואז הכנסת חופה קודמת לקידושין כי הכנסת חופה שמסרוהו לחתן בשחרית קודם הברכה עכ"ל ואף דלא קי"ל כהמרדכי בזה בהך חופה כזה דיהיה מיקרי חופה עיין סימן (נ"ד) [נ"ה] מ"מ בגוף הדין אין חולק דיכול להיות חופה קודם לקידושין. ובהגהת מרדכי פרק קמא דקידושין האריך בזה והביא בסוף בשם רש"י בקידושי טעות דאין צריך רק קידושין אחרים וכתב דאע"פ דהוה חופה קודם לקידושין מה בכך וכו' עיי"ש הרי מבואר דיכול להיות חופה קודם לקידושין.

והנה הרב המגיה בספר משנה למלך כתב דמדברי התוס' במסכת יבמות דף נ"ז ע"ב בד"ה רב אמר וכו' ומדברי רשב"א משמע דחופה קודם קידושין לא מהני ואני לא מצאתי שום רמז בתוס' לזה כי מה שהחליטו לפי' רש"י לומר דרב ושמואל ס"ל כרב הונא דחופה קונה דעל כרחך מיירי קודם קידושין דאי לאחר קידושין כבר נפסלה בקידושין וא"כ על כרחך דחופה קונה מזה אין ראיה דאף דחופה מהני קודם לקידושין מ"מ לדידן דלא קי"ל כר"ה אין בחופה שום קנין עד שיבואו הקידושין שלאחריו ויגמרו הענין הא כל זמן שלא באו קידושין שלאחר החופה אין במעשה החופה ממש בשום פנים כיון דאינו קונה כלל וא"כ שם דמיירי דהיתה חופה לבד בלי קידושין הוא דבר בטל זולת לר"ה דס"ל דקונה (ב). ואף שברשב"א נזכר בלישנא דגם בעלמא כה"ג לא מהני, הרצון ג"כ כמ"ש דזולת קידושין לא מהני מידי ואין בו שום צד קנין וא"כ מה כחו של חופה לפוסלה מתרומה ואדרבה מהרשב"א יש ראיה להיפך דהא לאחר שנשא ונתן בדברי התוס' העלה הוא דרב דאמר יש חופה לפסולות ואף דלא ס"ל כרב הונא ואף דלא נתקדשה כלל מ"מ לפסול בתרומה מהני חופה לבד וא"כ אי אמרת בשלמא דחופה כי האי מהני בעלמא לגמור א"כ יש בה צד ממש ולכך פוסלות בתרומה משא"כ אי אמרינן דלא מהני בעלמא כלל ואין כאן תורת חופה כלל כיון דלא קדמו קידושין א"כ למה תפסול בתרומה כיון שאין בו צד קנין וגמר קנין בשום אופן וזה ברור בראיה וא"כ רבינו הרמב"ם דגם הוא אף דפסק דלא כרב הונא כמ"ש המ"מ והר"ן מ"מ פסק בפרק ז' מהלכות תרומות הלכה כ"א דחופה כזה בלי קנין שלאחריו פוסל בתרומה ועל כרחך ס"ל דחופה כי האי בעלמא יש בו ממש אם יש אחריו קידושין לעשות נשואין. והלח"מ נתקשה בזה על הרמב"ם במה דפסק בהלכות תרומות דחופה לבדו פוסל בתרומה כיון דלא ס"ל כר"ה ולא ראה חידושי הרשב"א דהעלה דאף דאינו קונה מ"מ פוסל ולק"מ וא"כ הדבר מוכח לפענ"ד.

ואל תשיבני מקושית הר"ן פרק המדיר גבי קדשה על תנאי וכנסה סתם דאמרינן אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות ולפירוש הרשב"א הבעילה היא לשם קידושין וה"ק לא תימא טעמא דרב דכיון שכנסה סתם ולא הקפיד להזכיר תנאו בשעת כניסה לחופה אחולי אחליה לתנאו הראשון לגמרי ובעל לשם קידושין גמורים ואלו רצה לגרשה כתובה בעי למיתב לה אלא טעמא דרב לעניין גט שאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות ובעל לשם קידושין אבל לענין כתובה בתנאו קאי שאם ימצאו לה נדרים תצא שלא בכתובה עכ"ל והקשה הר"ן עליו דאי משום בעל לשם קידושין אתינן עלה מעיקרא האיך תהא לה כתובה הא ביאה אירוסין עושה וארוסה אין לה כתובה ומה הקשה הר"ן הא היתה לה חופה קודם הבעילה ואף דהבעילה היא לקידושין הא קדמו חופה וא"כ לכאורה משמע דחופה קודם קידושין לא מהני לעשות נשואין ואף שיש לדחוק ולומר כיון דהיתה החופה על תנאי ובשעת בעילה מחל לתנאו משום דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות והחופה כמאן דליתא דהיתה על תנאי אמנם מ"מ זה דוחק דהא קושיית הר"ן על הרשב"א להס"ד דאחולי אחלה לתנאו וא"כ יש לומר תיכף בשעת חופה אחלה ואף כי אין לחופה קנין מ"מ לאחר כן בשעת בעילה נגמר הקנין בקידושין וחופה שקדמו ואי הוי ס"ל לר"ן בדעת הרשב"א כמ"ש לעיל לא הוי מקשה עליו מידי.

וכן יש לכאורה להביא ראיה מהא דהקשה הרשב"א אהא דקידושין דף ס"ה דאם נתן גט מעצמו דכופין ליתן כתובה הא ארוסה לית לה כתובה וכי תימא היא טוענת קדשתני והיה לי חופה ג"כ אף אנו נימא הוא שנתן גט הודה על קידושין ולא על חופה עיי"ש וקשה דלמא מיירי דהיה להם חופה בעדים וכו"ע יודעים מזה והיא טוענת אח"כ קידשתני והוא כופר בקידושין ולכך כשנתן גט על כרחך מודה על קידושין והיא עכ"פ נשואה דהא קדמה חופה בעדים (ג) ודאי דעל התוס' דהוכיחו ג"כ מכאן דארוסה יש לה כתובה אין להקשות כן דיש לומר דלישנא קדשתני משמע ליה להתוס' דהיא טוענת ארוסה אני ולא נשואה ועוד יש לומר דהתוס' הקשו כן לפירוש רש"י ביבמות דף נ"ז דס"ל לרב יש חופה לפסולות והיינו דרב כרב הונא ס"ל דחופה קונה ורב הוא נמי דאמר הכא כופין ליתן כתובה ולרב ליכא למימר דהיתה חופה ידוע בעדים דא"כ אסור בקרובותיה דחופה קונה אך הרשב"א דלא דייקי ליה מלת קדשתני וגם לא ס"ל ביבמות כפרש"י כמ"ש לעיל קשה מה הקשה. לכן נראה לי דהרשב"א ס"ל דחופה קודם ביאה לא הוי חופה ראויה לביאה דגזרו שאסור להתייחד עמה משום יחוד דפנויה ובודאי לשאר דברים לעשות אותה נשואה לשאר דברים ודאי דעושה ע"י קידושין שלאחריה נשואין גמורין אף דלא הוי חופה הראויה לביאה לא מבעיא להרשב"א דס"ל דגם בחופת נדה עושה נשואין לשאר דברים לבר מגביית כתובה אלא אפילו להרמב"ם דאמר דחופת נדה אינה קונה כלל מ"מ באיסור יחוד דרבנן מודה הרמב"ם דנעשית נשואה ע"י חופה שקודם קידושין לשאר דברים אמנם לענין כתובה דכו"ע מודים דחופת נידה לא מהני כיון דלא חזיא לביאה הוא הדין לענין זה בחופה קודם לקידושין כיון דלא חזיא לביאה לא מהני ואין לה כתובה וא"כ לק"מ דליכא למימר דחופה קדמה לקידושין א"כ הא אין לה כתובה כשתמצא לומר ארוסה לית לה כתובה (דהאומר דכל האיבעיא בכתובות דף ס"ג בחופת נדה הוא רק לענין תוספות היינו למאן דס"ל ארוסה אית לה כתובה אבל אי אמרינן דלית לה לארוסה כתובה ה"ה דאיבעיא היא בעיקר כמו בתוספות ועיין בהגהת הרא"ש שם והדבר מבואר).

ואנן כל פלפולינו בענין כתובה הן בהך דאם נתן גט מעצמו והן בהך דהר"ן בכתובות בקידש על תנאי וכנס סתם אבל בהאי דיש חופה לפסולות דלא מיירי לענין כתובה הוכחתי דלעיל קיימת דס"ל לרשב"א דחופה דקודם קידושין עושה נשואין לענין שאר דברים לבר מכתובה. ומ"ש בהגהת ספר משנה למלך דכן איתא ברבינו ירוחם דחופה קודם קידושין אינו קונה לא דק בזה דכוונת רי"ו לשלול דברי רב הונא דלא תימא דחופה לבדה קונה ועל זה אמר דחופה קודם קידושין הרצון טרם שיגיעו קידושין להצטרף עמו לא קנה כלל ועל זה אמר דלא קי"ל כרב הונא אבל בקדימת זמנים לא דיבר רי"ו כלל וא"כ לא מצינו ראיה בשום צד שיהיה עיכוב על הסדר קידושין ואח"כ חופה.

(ב) אמר המגיה דזה ודאי אין לומר דהוכחת בעל המגיה ספר משנה למלך הוא מדכתבו התוס' שם וכי היכי דקרינן ביה שארו ע"י חופה שאחר קידושין לשוייה נשואה וכו' ולא כתבו להיפך דחופה דקודם קידושין משויה לה נשואה מזה ודאי אין ראיה דהתוס' נקטו דבר הפשוט הנמצא בגמרא מפורש דחופה לאחר קידושין גומר לעשותה נשואה אבל באמת אם נזדמן הדבר שהיה לה חופה מקודם ואח"כ קידושין נעשית ג"כ נשואה.

(ג) אמר המגיה ואין לומר לדברי הרב המחבר תקשה עדיין דלמא מיירי שיש עדים שהיה להם חופה והיא טוענת שנתקדשה קודם לכן ואם נתן גט מעצמו הוא מודה על הקידושין א"כ היא נשואה לכו"ע ויש לה כתובה דזה אינו דאי אמרינן דחופה קודם קידושין לא מהני ואנן לא ידעינן אימת הוי הקידושין לפני החופה או לאחריה מספיקא לא גביא אבל אי אמרינן דגם חופה הקדומה לקידושין מהני לעשותה נשואה א"כ בין שהחופה היא לפני קידושין או לאחריה יש לה כתובה.

כיון וכו' אבל אם היתה נדה וכו'. עיין במ"מ וכ"מ ויפה תירץ הלח"מ דלהרמב"ם לאו קושיא מהך דיש חופה לפסולות דהא הרמב"ם לא פסק כרב הונא דבאמת בלא"ה צ"ל דלענין פיסול תרומה בכל דהוא פוסל אף שאינו קנין כלל בשאר מילי והדבר מבואר ברשב"א ליבמות כמ"ש לעיל אמנם הרב בעל חלקת מחוקק סי' (ס') [ס"א] הקשה על הרמב"ם דהא בגמרא דכתובות דף נ"ו ע"א קודם האיבעיא דחופת נידה מביא בגמרא בעיא דרבין נכנסה לחופה ולא נבעלה מהו חיבת חופה קונה או חיבת ביאה קונה ואח"כ בעי רב אשי את"ל חיבת חופה קונה חופה דחזיא לביאה אבל חופה דלא חזיא לביאה לא או דלמא לא שנא תיקו ולשיטת הרמב"ם מה שייכות יש אם תמצי לומר דחיבת חופה קונה חופה דחזיא לביאה וכו' דהא איבעיא ראשונה היא רק לעניין כתובה דלשאר מילי פשיטא דחופה קונה וא"כ אם האיבעיא שנייה היא לכל מילי אי קרוי חופת נידה חופה או לא אין זה ענין לאיבעיא ראשונה ולא שייך את"ל והרב בית שמואל שם ס"ק ב' תירץ דגם לענין ירושה קאי איבעיא ראשונה ועדיין לא הואיל כלום דודאי לענין כל מילי שתקרא נשואה גמורה לא מספקינן ליה כלל ובכל הש"ס מצינו דבחופה נשואה היא משא"כ חופת נידה להרמב"ם דאינו מועיל כלל וא"כ לא שייכי האיבעיות אהדדי.

ונראה דאף להרמב"ם האיבעיא קאי לענין כתובה כמ"ש המ"מ רק מזה למד הרמב"ם דינו אי ס"ד דחופת נדה מהני והיא נשואה גמורה רק דמספקא ליה לענין כתובה דדלמא אדעתיה דהכי לא כתב לה א"כ איך אמרינן במתניתין מן הנשואין גובה הכל מן האירוסין בתולה גובה מאתים הא משכחת לה לפעמים דאפילו נשואה אינה גובה הכל כגון בחופת נדה דנשואה מיקרי ומ"מ לית לה כתובה וא"כ עד שאתה מחלק בין נשואה לארוסה לפלוג ולתני בדידיה בין נשואה טהורה ובין נשואה נידה דלית לה וכ"ש בארוסה דלית לה ועל כרחך צ"ל דאי אמרינן דלא כתב לה אלא אדעתא דחזיא לביאה אמרינן דחופת נידה לאו שמה חופה כלל לכל דבר וא"כ חופת נידה היינו ארוסה ולעולם לא תמצא נשואה דאינה גובה כל כתובתה.

ולפי"ז אתי שפיר את"ל דודאי לא ס"ד לגמרא לספק אי חופת נידה הוי נשואה או לא דמהיכי תיתי לא תהא נשואה כמ"ש הפוסקים רק מה שדחקו לרב אשי לבוא לכלל הספק הזה הוא משנתינו דלעניין גביית תוספות כתובה לר' אלעזר בן עזריה דאמר שלא כתב אלא על מנת לכונסה בזו יש סברא לספק דלא כתב לה אחופה דלא חזיא לביאה כי מה חיבה יש כאן וא"כ דון מינה על כרחך דלכל מילי לא מיקרי נשואה דאל"כ קשה כהנ"ל לפלוג ולתני בדידיה או דלמא אף לענין כתובה דעתו אפילו לא חזיא לביאה וא"כ אף לכל מילי מיקרי חופת נידה חופה דחדא בחברתה מישך שייכי מדברי משנתינו אך כל זה אי המשנה מיירי נשואה בחופה אבל אי מתניתין מיירי נשואה בביאה דבנשואה בחופה לית לה כתובה כס"ד באיבעיא ראשונה א"כ אזדא כל הוכחות והדרן לסברת חוץ דאין חילוק בין חופת נידה לשאר חופות ואתי שפיר דקאמר ואת"ל חיבת חופה קונה חופה דחזיא לביאה וכו' דזהו המוליד לנו הספק משא"כ אי חיבת ביאה בעינן ונשואה דתנן במתניתין היינו דבעל א"כ אין כאן מקום ספק דבעלמא דמהני חופה אין חילוק בין נשואה נידה או נשואה טהורה וזה ברור.

והנה נראה לי ראיה לדברי הרמב"ם ז"ל ממתניתין במסכת כתובות דף י"א ע"א דקתני בתולה אלמנה מן הנשואין כתובתה מנה ואין לה טענת בתולים ואמרינן בגמרא הטעם שהרי כנסה ראשון ופירש רש"י ועליו לדעת שנבעלה וקשה האיך כלל ותנא הא איכא נשואה בחופת נדה ומת הבעל קודם שתטהר וא"כ ליכא למימר שנבעלה לבעל דאטו נחשדו הוא והיא להיות בועלי נידות וא"כ כנסה בחזקת בתולה גמורה ואיך קתני סתמא ועל כרחך צריך להיות דחופת נידה לא שמיה חופה ולא נקראת נשואה והא דלא פשטינן מהך מתניתין האיבעיא דלקמן י"ל דאף דלענין שאר דברים לא מקרי נשואה מ"מ לענין כתובה חופה כל דהוא מהני דהא לת"ק דר' אלעזר בן עזריה אפילו ארוסה גובה הכל ולעשות פלוגתא רחוקה לא אמרינן ומצינו נמי בחופת נדה דעושה קצת קנין כמ"ש לעיל דפוסל בתרומה כמו חופה לפסולות ולכך אפשר דלענין כתובה נמי מהני ואתי שפיר. וכה"ג צריכין אנו לומר לדברי רמ"א סימן (ס') [ס"א] סעיף א' שלמד מדברי תשובת הרא"ש דבחולנית שאינה ראויה לביאה כלל דגרע מחופת נדה דמהני לדעת הרא"ש ואין הבעל יורש כמ"ש האחרונים שם וקשה הא יש חופה לפסולות ואינה חזיא לביאה לעולם כמו שהקשה הר"ן על הרמב"ם וצ"ל דלענין פיסול תרומה שאני או דשם דעתו לבעול אף שהוא באיסור א"כ יש כאן חיבה משא"כ כאן בחולנית אין דעתו לבעול כלל.

ולולי דמסתפינא הייתי אומר דהא דחולק הרא"ש על הרמב"ם בחופת נידה היינו לענין אכילת תרומה ודברים שהם מן התורה כנראה מדבריו שבזה תמה על הרמב"ם אבל על ירושת הבעל שהוא דרבנן יש לומר ג"כ כמו בכתובה דלא תקנו רק בחופה דחזיא לביאה אבל בחופה דלא חזיא לא תקנו ועיין במסכת כתובות דף מ"ח ע"ב בתוס' בד"ה ושמואל וכו' דס"ד דכיון דירושת הבעל דרבנן במסר האב לשלוחי הבעל לא תיקון אי נמי סלקא דעתך דאין האב מזכה לבתו עד שתכנס לחופה קמ"ל עכ"ל וכאן בחופת נידה דלא חזיא לביאה י"ל דבאמת לא תיקון רבנן ירושה וגם לתירוץ השני של תוס' יש לומר כאן כיון דאזלינן בתר כוונה ודאי חופה דחזיא לביאה בעינן ולא קשה דברי הרא"ש אהדדי. וכן משמע ברבינו ירוחם שכתב במשרים נתיב כ"ג ח"ז גבי ירושת הבעל דחופת נידה אינה קונה ולא הזכיר שם מחלוקת הרמב"ם ותוס' ורא"ש ויתר פוסקים כלל אלא ש"מ דס"ל לרי"ו דלענין ירושה חד דינא אית ליה כמו כתובה וצ"ע ומה שהקשו האחרונים דכיון שנכנסה לחופה עמו הא מחלה ועיי"ש בבית שמואל ס"ק ד' לא הבנתי קושייתם כיון דהנכנסים ברשותה היו כמו שבא שם בשאלה שבתשובת הרא"ש דהיה קרקע וא"כ בחזקת בעליה ומרא קמא עומדת והוא קודם נשואין אין לו בהם יד וא"כ מה מחילה שייך הכא דכאן צריך להיות מתנה גמורה ולא מחילה כנודע ומבואר בחו"מ. ואף שכתב רש"י דף מ"ח כיון דמסר האב אחולי אחיל הוא לשון מושאל והרצון דגמר ומקנה ושם תקנת חכמים היתה כך והוי כאלו הקנה וא"כ אין למידין ממנו לומר דגמר והקנה במה דלא מצינו מבואר או דיש לומר דכוונת רש"י בזה דהאב מסלק זכותו וא"כ ממילא נשאר לבעל אבל בנדון הרא"ש מי מסלק כח של הקדש ועוד וכי זה בידה לתת מתנה ולגרוע כח הקדש ואם כן לק"מ.

ועדיין אני מסופק דכיון משום פירסה נידה אתינן עלה והוא בגמרא בעיא דלא אפשטא אם כן אם הוא נכסי צאן ברזל דהוא בידו בזו יש לומר דתפיסה מהני כמו שכתבו הפוסקים שכן הוא הדין בכל בעיא דלא איפשטא או יש לומר דבהך דכיון דמגרע גרע מן פירסה נדה כמ"ש הרמ"א שם אפשר דבזה לא מספקא לן כלל ואף אם תפס מוציאין מידו כנראה מסתימת הרמ"א וצריך עיון.

והנה התוס' פ"ק דיומא ובמס' ביצה דף ל"ו ע"ב והרא"ש הביאו דעת הירושלמי דבאלמנה לא מהני חופה כמו בבתולה ונחלקו בו אי בעי דווקא בעילה או יחוד לביאה אפשר לומר דאף לדעת הרמב"ם וסייעתו דס"ל דבכל חופה בעינן יחוד של ביאה היינו דווקא בנידה דאורייתא אבל בשאר איסורי דרבנן כגון תבעה להנשא הוי חופה וכן בכל הדומה לזה כמ"ש המגיד משנה בהלכות איסורי ביאה משא"כ באלמנה בעינן יחוד של ביאה דווקא בלי שום מונע הן דאורייתא או דרבנן בשום צד ואופן כלל ובזה מתורץ קושיית הבית שמואל סימן (ס"ג) [ס"ד] ס"ק ו' שהניח דברי המחבר בצריך עיון ולפי מ"ש לא קשה מידי.

אמנם רבינו הרמב"ם ז"ל השמיט הך דירושלמי ובליקוטי מהרי"ל כתב שיש ראיה מתלמודא דידן נגד דברי הירושלמי כאלו תלמודא דידן חולק אירושלמי אבל לא ביאר שם מקום הראיה ואלקים הבין דרכו והוא ידע מקומה כי בעניותי בעוה"ר לא מצאתי ואם הראיה מהא דאמרינן במסכת יבמות דף נ"ז ע"ב יש חופה לפסולות ופירשו התוס' לשיטת רש"י דפלוגתא דרב ושמואל אמתניתין קאי דכן משמע ליה לרש"י דקאי אמה דקתני במתניתין ובהנך פסולים קמיירי ולכך הוצרך רש"י לומר דס"ל לרב כרב הונא דחופה קונה כמ"ש התוס' ובמשנה נאמר אלמנה לכהן גדול וגרושה לכהן הדיוט ואם כוונת מהרי"ל להביא ראיה מזה דס"ל לגמרא דידן דמהני חופה באלמנה אין אני רואה ראיה מזה לשיטת רש"י דודאי לרב הונא דס"ל דחופה קונה קנין גמור כמו כסף ודאי דגם באלמנה קונה דכי נוסיף קנינים בבתולה יותר מבאלמנה דאי לא אמרת כן מה פריך במסכת קידושין דף ה' ע"ב לר"ה דאמר חופה קונה ממתניתין דשלש תנן ארבע לא תנן לשני דכי קתני מילתא דשוה בכל הנשים דהאשה נקנית קתני בין בתולה ובין אלמנה אבל חופה דלא קנה באלמנה לא קתני אלא ודאי דלר"ה דחופה קונה קנין גמור פשיטא דגם באלמנה מהני. ועוד דהוה ליה לפרוך לרב הונא דמה לכסף שקונה באלמנה תאמר בחופה שאינה קונה באלמנה אלא ודאי דלרב הונא אין חילוק והא גופא נלמוד לר"ה מק"ו ומה כסף שאינו גומר קונה באלמנה חופה דגומר אין דין שתקנה באלמנה אבל דברי הירושלמי לדידן דלא קי"ל כר"ה דליכא למילף בק"ו מכסף שפיר יש לחלק בין בתולה לאלמנה (ד). אמנם מדברי התוס' ביבמות דפירשו דפלוגתא דרב ושמואל אנתארמלה ונתגרשה מן האירוסין קאי יש לכאורה ראיה ברורה דיש חופה באלמנה וכן מסתימת לשון הרמב"ם פרק ז' מהלכות תרומות דפירש ג"כ קודם קידושין בחופה בעלמא כמ"ש לעיל בשם רשב"א. אך כל זה אינו שוה לי דעד כאן לא אמרינן דאלמנה לית לה חופה היינו בבעולה לאלמנה מן הנשואין דלית להו חיבת ביאה כל כך אבל אלמנה מן האירוסין דקי"ל כתובתה מאתים ויש לה טענת בתולים הרי הן בתולות גמורים.

ובהכי יש לתרץ מה דקשיא ליה להרב המחבר ספר בית שמואל סימן (נ"ו) [נ"ז] ס"ק א' דכתב בש"ע דבאלמנה לא סגי בהליכתה לבדה לענין ליורשה דתיפק ליה דאפילו בשלוחים לא מהני דהא אין חופה מועיל בה ומכ"ש מסירת שלוחים ומכח קושיא זאת נכנס בדחוקים ולפי מש"כ ניחא דמיירי באלמנה מאירוסין דודאי חופה מועיל בה ולק"מ מכל הנ"ל. אך מהכא יש לכאורה להביא ראיה מגמרא דידן דס"ל דיש חופה לבעולה דדייקינן שם ביבמות דף נ"ח ע"א דמשקה אותה ומשביע עליה שלא שטית ארוסה וכו' אלא דקניא לה כשהיא ארוסה ואסתתר ונכנסה לחופה ולא נבעלה וש"מ יש חופה לפסולות. וקשה אי אין חופה מועיל בבעולה ממה נפשך אי טהורה היא ולא נטמאת שתיית מים למה ואי טמאה היא ונבעלה א"כ אף דיש חופה לפסולות מ"מ בעולה היא ולא מועיל לה חופה לעשותה נשואה והרי היא ארוסה ואין משקין ארוסה אלא על כרחך דגמרא דידן לא ס"ל כירושלמי. אך גם זה יש לדחות דכיון דלא ידע דנבעלה יש לו חיבת ביאה ואף דבאמת נבעלה מ"מ כיון דהוא סובר שהיא בתולה יש לו חיבת ביאה וחופה קונה ולכן נעלם מאתי ראיה ברורה לסתור דברי הירושלמי.

ונראה להביא ראיה דגם רש"י ס"ל דגמרא דידן אינו חולק על הירושלמי מהא דמסכת קידושין דף כ"ז ע"ב אהא דיליף עולא גלגל שבועה משלא שטית ארוסה דליכא למימר נכנסה לחופה ולא נבעלה דהא צריך קדימת שכיבת בעל לבועל ושנוי דמשני ביבמות דבא עליה הארוס בבית אביה דחיקי ליה והקשו התוס' שם בד"ה הכי גרסינן על פירוש רש"י דא"כ למה לי קרא תחת אישך פרט לארוסה תיפק ליה מבלעדי אישך ולא שקדמה שכיבת בועל לבעל עיי"ש ונראה דיש לומר דס"ל לרש"י דאם היה לו אשה וגרשה וחזר וארסה קדמה שכיבת בעל קרינן ביה קודם גירושין אך בהאי דלא שטית ארוסה אי אפשר לומר כן דהא ארוסה אינה שותת ועל כרחך צ"ל בנכנסה עמו לחופה אח"כ ולא נבעלה אחר אירוסין שיהיה מנוקה מעון ואם היא גרושה ונבעלה קודם גירושין אין בה קנין חופה כלל כמו אלמנה ולא שייך גבה תורת נשואה על כן הוצרך שם למימר תחת אישך פרט לארוסה ולא קשה קושיית התוס'. והא דפסק הרמב"ם דחופה מהני באלמנה לאו משום דס"ל דגמרא דידן חולק על הירושלמי רק דהוא מפרש כמו שמפרשו מהר"י מטראני דהוא הדין בתולה נמי ס"ל לירושלמי שלא תהא החופה בשבת רק דנקט אלמנה משום דבתולה נשאת ליום רביעי עיי"ש.

והנה דעת מהרי"ל דאף העראה לא מהני באלמנה וצריכן אנו לתת טעם לדבריו דמהיכן למד לומר כן וצ"ל דהא הרי"ף פירש במסכת יבמות דהעראה אף דקי"ל דכל הבועל דעתו על גמר ביאה מ"מ קונה כמו חופה ולפי זה באלמנה דלא מהני חופה רק ביאה צריך ביאה גמורה דכל הבועל דעתו אגמר ביאה זהו מה שנראה לי בדעת מהרי"ל אף שנתקשו בו האחרונים עיין בבית שמואל סי' (ס"ג) [ס"ד] ס"ק ו'.

והיה מקום לומר דאלמנה נידה אין לכנוס כלל דברכת נשואין המה לבטלה דהא הוי יחוד דלא חזיא לביאה ואינה באלמנה כלל ולהרמב"ם אפילו בבתולה ליכא. איברא דמדברי הט"ז והבית שמואל סימן (ס"ג) [ס"ד] ס"ק ו' דהתירו לאלמנה נידה לכנוס בערב שבת למידן ממנו דלא חששו לברכה לבטלה ובטלה דעתי נגד דעתם וצ"ל דס"ל דהברכה היא על הבא כמו דהיו מברכין ביהודה בבית אירוסין ועיין בהגהת מרדכי פרק קמא דקדושין דכתב קטן שהגדיל ובעל אין צריך ברכה חדשה ובברכה ראשונה יצא וקשה איך הניחו לברך כיון דאין במעשיו כלום וצ"ל כיון דנוסח ברכה זאת אינו כנוסח ברכת המצות דבעינן הברכה תיכף בעת עשיית המצוה רק הוא שבח ותפילה על כן יכול להקדימה זמן מרובה ומזה הטעם כתב רבינו הרמב"ם ז"ל דאם עבר ונשא בנדתה וברך אינו חוזר ומברך אף דאז לא היה חופה כלל לדעתו משום דיש לברך ברכות אלו אף בקדימת זמן מרובה ומכל מקום לכתחילה יש להזהר בזה.

(ד) אמר המגיה דברי הרב הגאון המחבר צריכן כאן פירוש דהאיך רצה להוכיח מקושיית הגמרא על רב הונא שלש תנן וכו' דדוקא לרב הונא חופה קונה באלמנה כיון דמהרי"ל לא כתב בפירוש הוכחתו מהיכן היא דלמא באמת הוכחת מהרי"ל מכח קושיית הגמרא מדפריך ארב הונא שלש תנן ש"מ דגמרא דידן פליג אירושלמי וס"ל דאין חילוק בין בתולה לאלמנה דבתרווייהו חופה קונה וע"ז היה לו להרב המחבר לכתוב דרך דחיה דזה לר"ה דס"ל דחופה קונה כמו כסף כמ"ש לעיל דרך דחיה אהך דיש חופה לפסולות דאזל דוקא לר"ה ונראה דכוונת הרב בזה רק להוכיח דצ"ל דאף אי גמרא דידן לא פליג אירושלמי לרב הונא על כרחך חופה קונה באלמנה דאם לא כן מה פריך ארב הונא אף דס"ל למקשה דלא כירושלמי רק דחופה קונה בין בבתולה ובין באלמנה דלמא ר"ה ס"ל כדעת הירושלמי דיש חילוק בין בתולה לאלמנה אלא על כרחך דס"ל לגמרא דלר"ה על כרחך חופה קונה גם באלמנה ומטעם דכתב המחבר והוא פשוט רק כתבתי זאת שלא לטעות בלשונו.