ש"ך על יורה דעה שעח


סעיף א

כלומר הסעודה ראשונה מצוה שיאכילוהו משלהם אבל בסעודה שניה אין כאן מצוה שהרי יכול לאכול משלו:

פירוש אע"פ ששניהם אבלים:

סעיף ב

דכיון שחייב במזונותיה כמשלה דמי:

סעיף ג

ומשמע דאם רצה האבל להתענות באותו היום מותר וכ"פ הב"ח:

ביום שני או בלילה שאחר יום ראשון משלו אפילו סעודה ראשונה:

סעיף ה

הוא המרדכי (ואגודה) שהביא בב"י והיינו מ"ש בפרישה וב"י לא כ' כן ואוסר אף בע"ש והיינו דעתו כאן בש"ע ודלא כהגהת דרישה שכ' ולא ידעתי למה כתב א"א ז"ל וב"י לא כ"כ ע"ש:

סעיף ח

אבל קודם קבורה אסור בבשר ויין דהוי אונן וכדלעיל סימן שמ"א:

סעיף ט

שאין להם פה כמו אבל שאין לו פה:

סעיף י

דהוי כסעודת מריעות שיש בה שמחה:

סעיף יא

כלומר ואפי' במקום שעושים ב' י"ט שהשני עולה למנין ז' וכמו שנתבאר באו"ח סי' תקמ"ח ס"ב ולקמן סי' שנ"ט (סד"א) [סי"ג] דיש להברותו אח"כ דהא לא נדחה דה"ל להברות ביום ז' שהרי שייך ביה אבילותה כיון דעולה למנין ז' קמ"ל דאמרי' בזה ג"כ כיון דנדחה נדחה ואין צריך הבראה:

צריך עיון דבד"מ ס"ס זה פסק כב"י שכ' בסי' שצ"ג דמברין בשבת וכתב שכן פשט המנהג בכל העולם להברות בשבת ולא נשמע בעולם שום פוצה פה ומצפצף: