חפץ חיים על ספרא/אמור/פרשה יב


ביאור - פרשתא יב
 פי' שהרי כתיב למטה אך בחמשה עשר יום לחודש השביעי באספכם את תבואת הארץ תחוגו את חג ה' שבעת ימים ביום הראשון שבתון וביום השמיני שבתון, ואיני יודע אם ז' ימים ראשונים או ז' ימים אחרונים, שהרי כתיב בחודש השביעי תחוגו אותו וסמיך ליה בסוכות תשבו ז' ימים, ואיני יודע אם ז' ראשונים דלולב היינו מה שכתוב ושמחתם וגו' שבעת ימים הן ז' ימי הסוכה. או ז' אחרונים דז' ראשונים ללולב כדאמר למעלה וביום השמיני יהיה עצרת ולאחר אלו שמנה יהיו שבעה אחרות למצות סוכה. לכך נאמר כאן בט"ו יום חג הסוכות הא למדת שהם ז' ראשונים וסוכה ולולב חג אחד הוא.

 פי' שיעשה סוכה בהר הבית ויקדשנה לשמים מלבד סוכה לישב בה כמו שכתוב בסוכות תשבו.
 פי' שישחטנה בחג ויאכל בשר ולא יקדשנה.
 ופי' דכתיב בתריה שבעת ימים תקריבו אשה וגו' ואם כן החגיגה ע"כ לה'.
 ונפרש הקרא החג שעושין בה הסוכות יהיה החג לה'.

 דא"א לומר ממלאכה דהרי כתוב אח"כ בהדיא.

 [קרבן אהרן וכן איתא בגמרא וילקוט].
 דסמיך ליה שבעת ימים תקריבו אשה ודריש סמוכין לא תעשו שבעת ימים.

 והוא מלאכה חשובה שיש לך עבודה וצורך ממנה כגון דבר האבד (רש"י בחומש).
 עצרת הוא כל מלאכת עבודה לא תעשו, ומשמע דוקא הוא אסור במלאכת עבודה אבל הימים שקודם ימי השמיני אין אסור במלאכת עבודה.

 [גמרא וילקוט].
 שכל השבעת ימים גם כן תקראו אותם מקראי קודש דהיינו שהוא קדוש בעשיית מלאכה.

 עצרת הוא כנ"ל.

 דהאי מנחה מכח העולה הקודמת היא באה שהצריך הכתוב להעולה להביא אח"כ מנחתה השייך לה.
 שהרי דם הזבח מתירה וקודם דם הזבח אינה קדושה ליקרב. ודוקא כשקדמה המנחה לזריקת דם העולה אבל אם קדמה להקטרת האיברים של העולה -- כשרה בדיעבד (כן מוכח ביומא  דהטעם שם רק שלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר וזהו רק לכתחלה כדאיתא במנחות דף מ"ט).
 הטעם גם כן כנ"ל.
 דאין נסכין מתקדשין אלא בזביחה.
 ר"ל שעבר זמנו ואינו יכול להביא קרבן אחר בשבילו.
 דהיינו שגם זה לא יוכל להביא למחר כיון שהם באים בגלל הזבח.
 [קרבן אהרן והגר"א וכן הוא בגמרא] ומנחתם ונסכיהם יתירא דקרבנות החג קדריש ללמד שאין לנסכים זמן קבוע שיכול להביאן אף בלילה ואף למחר.

 ולא נאמר כיון שבמוספי הרגל הם ז' כבשים יעלו גם לשבת ולא יביאו ברגל שני כבשים של שבת.
 מה שהם לצורך הרגל.
 כגון של נזיר ומצורע או שאר נדרים ונדבות.
 כגון שהקדישום לקייץ המזבח וכל זה מיירי שהקדישום לפני הרגל.
 פי' קרבנות היחיד והצבור שהקדישום ברגל שעבר מנין לכל הני שמחוייב להביאם ברגל זה.
 דמשמע דמייתי נמי נדרים ונדבות וכו' מלבד קרבנות הרגל. לכל הני איכא ריבויא שיבואו ברגל ועיין ביצה י"ט לענין נדרים ונדבות אי קריבין ביו"ט ובחוה"מ בודאי שרי.
 דקרא משמע דכל מה שתתנו לה' כולם יבואו ברגל.

חפץ חיים על ספרא