חקרי לב/פרשת בראשית/מאמר א
תשובתה של הלבנה
דו-שיח בין הקב"ה והלבנה

"ויעש אלקים את שני המאֹרֹת הגדֹלים, את המאור הגדֹל לממשלת היום ואת המאור הקטֹן לממשלת הלילה, ואת הכוכבים" (ברא' א, טז).
במסכת "חולין" (ס:) הביאו חז"ל "דו-שיח" שהיה בין הקב"ה לירח, וממנו מתברר שהתנהל דין-ודברים, עד שנקבע שהירח והכוכבים יאירו בלילה:

"רבי שמעון בן פזי רמי (הִקשה): כתיב "ויעש אלקים את שני המאֹרֹת הגדֹלים", וכתיב: "את המאור הגדֹל... ואת המאור הקטֹן"! (רש"י: בתחילה משמע ששניהם גדולים, ואח"כ כתוב "המאור הקטן"). אמרה ירח לפני הקב"ה: רִבונו של עולם, אפשר לשני מלכים שישתמשו בכתר אחד?!
אמר לה: לכי ומעטי את עצמך.
אמרה לפניו: רבש"ע! הואיל ואמרתי לפניך דבר הגון אמעיט את עצמי?!
אמר לה: לכי ומשול ביום ובלילה (- כְּפיצוי, תֵּראי גם ביום).
אמרה ליה (- לו): מאי רבותיה?! דשרגא בטיהרא מאי מהני? (- מה מועיל נר בצהריים?)
אמר לה: לכי, על-פיך ימְנו ישראל ימים ושנים. 
אמרה ליה: בַּזה יש גם לַשמש חלק דומה, כי על-פיה מונים את ארבע תקופות השנה).
(אמר לה:) הצדיקים ייקראו "קטן" על-שמך: 'יעקב הקטן' (ברא' כז, טו), 'דוד הקטן' (שמו"א יז, יד).
חזייה דלא קא מיתבא דעתה (ראה הקב"ה שלא נתיישבה דעת הלבנה מדבריו);
אמר הקב"ה: "הָביאו כפרה עלי, שמיעטתי את הירח"! והיינו דאמר רבי שמעון בן לקיש: מה נשתנה שעיר של ראש חודש שנאמר בו ("ושעיר עִזים אחד לחטאת) לה'" (במד' כח, טו; ואילו בשאר המועדים כתוב רק: "ושעיר עזים אחד")? – אמר הקב"ה: "שעיר זה יהא כפרה על שמיעטתי את הירח".

נקדים ונזכיר את דברי הרמב"ם בפתיחת "מורה הנבוכים", שכתב על כל מה שמסרו לנו חז"ל בקשר לבריאת העולם, ש"מחמת גודל הדבר ורוממותו, ומחמת חוסר יכולתנו להשיג הדברים הגדולים כפי שהם, נאמרו לנו הדברים העמוקים אשר הוזקקה החכמה האלקית להודיענו אותם, בִּמשלים וחידות ובדברים סתומים מאוד. כמו שאמרו ז"ל: "להגיד כוח מעשה-בראשית לבשר-ודם – אי אפשר; לפיכך סתם לך הכתוב: "בראשית ברא אלקים". דבריו אלה של הנשר הגדול, אמורים ודאי גם בקשר למאמר שהבאנו לעיל, על הדין-ודברים שהיה, כביכול, בין הבורא לַלבנה, ועלינו לדעת, שהכל הוא משל וחידה סתומה, שאין לנו יד ורגל בהבנתה. אך עם זאת ודאי הוא, שרצה הקב"ה ללמדנו דבר-מה, בכך שהביא לידיעת חז"ל "שיחה" זו שהיתה בינו לבין הלבנה. וכדברי הרמב"ם לעיל, ש"הוזקקה החכמה האלקית להודיענו" דברים אלה, כדי לאלפנו הבנה מוסרית כלשהי שתטיב את מעשינו בעולם-הזה, שבה נזכה לחיי העולם-הבא.

ננסה איפוא להבין, את מה שאנו יכולים וחייבים להשיג ממאמר חז"ל זה, על מנת ליישמו בחיי המעשה. וכבר האריכו המפרשים, לפרש את המשפט התמוה שאמר הקב"ה: "הָביאו כפרה עלי שמיעטתי את הירח"; ובס"ד, אף אני אענה את חלקי. אבל קודם לכן, נבאר שתי נקודות במאמר חז"ל זה:
במה חטאה הלבנה בטענתה לפני ה'?
ראשית: במה בדיוק חטאה הלבנה, כשאמרה שאין שני מלכים משתמשים בכתר אחד. לכאורה, זהו טיעון הגיוני: לשם מה יאירו השמש והירח יחדיו? וכי לא אמרו חז"ל (רש"י לברא' יט, כב, עפ"י בר"ר נ, ב): "אין שני מלאכים נשלחים לדבר אחד"!
– אלא שחטא הלבנה, מבואר על-פי פסוק ב"קהלת" ודברי המדרש עליו:
שלמה המלך אומר: "כי מֶה האדם שֶׂיבוא אחרי המלך, את אשר כבר עָשׁוּהוּ". (קהל' ב, יב). ובמדרש (קה"ר שם) ביאר רבי שמעון בר יוחאי, מהו: לבוא "אחרי המלך":
"משל לְמה הדבר דומה? לְמלך בשר-ודם שבנה פלטין (- ארמון), וכל העוברים ושבים נכנסים לתוכו (בתום בנייתו); אמרו: 'אילו היו עמודיה גבוהים - היתה נאה'; 'אילו היו כתליה גבוהים - היתה נאה'; 'אילו היתה תקרתה גבוהה - היתה נאה'..." (פירוש: כשם שביקורת זו על ארמון המלך היא פגיעה במלך, כך הוא גם - ממשיך המדרש - במעשה הבריאה של מלך העולם:) "...שמא יבוא איש ויאמר: אילו היו לי ג' ידיים, או ג' עיניים, או ג' אוזניים, או ג' רגליים – הייתי נאה? תלמוד לומר: "...את אשר כבר עָשׁוּהוּ". אין כתיב כאן 'אשר עשָׁהו' (לשון יחיד) אלא "עשׁוּהו" (לשון רבים); כביכול, הקב"ה ובית-דינו עשאוהו (את האדם, והם דנים ו)נמנים על כל איבר משלך, ו(בכך) מעמידך על תיקונך". 

על-פי מדרש זה, מובן מאוד חֵטאה של הלבנה: היא 'קבעה', שאי אפשר לשני מלכים שישתמשו בכתר אחד. בדבריה אלה, הלבנה 'באה אחרי המלך', כלשון הפסוק; היה בזה הרהור אחר חכמתו יתברך, וביקורת על האופן בו התקין את עולמו. כאילו, ח"ו, דעתה רחבה יותר ממחשבת הבורא ובית-דינו. ולכן עונשה הוא: "לכי ומעטי את עצמך" – מידה כנגד מידה. כי טענת הלבנה, נבעה ממידת הגאווה; קשה לה במחיצת מלך נוסף כמותה. ועונש המתגאה והמתרברב הוא – שיתמעט ויוקטן.
מדוע חשבה הלבנה שצדקה בטענתה?
ונקודה שניה בביאור גמרא זו: לְמה התכוונה הלבנה כשאמרה: "רבונו של עולם! הואיל ואמרתי לפניך דבר הגון אמעט את עצמי?!". וכי מניין עלה בדעתה שאמרה "דבר הגון"? – נראה לי, שכיוון שהקב"ה השיב לה: "לכי ומעטי את עצמך", הבינה היא שזוהי ההוכחה הטובה ביותר שצדקה... שאכן, אין שני מלכים שווים יכולים למלוך יחדיו! שאם לא כן - אם המעשה המקורי היה מושלם - מדוע אומר הוא כעת להקטין אותה?... 
אכן, הבנה זו היתה מוטעית ביסודה. מצב קיים, אינו בהכרח עדוּת שזהו המצב הטוב ביותר. הנה האדם נברא על מנת לחיות לעולם, ומִשחטא, גזר עליו ה' למות – האם זוהי הוכחה שכך טוב יותר?! וכך גם הלבנה: אם לא היתה מהרהרת אחר מעשי ה', היתה קיימת בגדולתה ומאירה לָעולם בצוותא עם השמש! ברור לנו (כדברי המדרש בעניין מספר העיניים, האוזניים וכדו', הטוב ביותר לאדם)שטוב היה לָעולם בשני מאורות השווים בגודלם ובְאורם! שהרי מעשי הבורא ובית-דינו, נעשו בצורה הטובה ביותר שיכולה להיות. שני המאורות היו מוסיפים מימד לראייתם של הנבראים, ובפרט לראייתו של האדם! ומסתמא, שבעזרת האור הרוחני של "שני המאורות הגדולים", היינו לא רק רואים טוב יותר את מה שהיינו מביטים בו, אלא שאף היינו מעמיקים להבין, בעצמותו של חפץ או עצם הנראה לעינינו. (ואם תאמר: אם גם הירח היה מאיר ביום, מה היה מאיר לנו את הלילה (שהרי נקבע ביום ראשון שיהיו יום ולילה - ברא' א, ה)? - יתכן מאוד, שאורם של שני מאורות אלה היה כה עז, עד שגם לאחר שקיעתם, היו מפיצים סביב אור שדי היה בו להאיר את הלילה).

אך משחטאה הלבנה בגאוותהּ, גרמה מיעוט לעצמה – הן בְּשִׂטחהּ שהוקטן, והן באורהּ שכָּבה – ובכך הֵרעה לעצמה ולכל העולם כולו! בעונשהּ, איפוא, אין כל ראיה לכך שצדקה בטענתה – והוא יתברך שלם, ומעשיו שלמים בתכלית.
ובאמת: מדוע לא הסביר הקב"ה ללבנה, מדוע ברא שני מאורות שווים שישמשו יחדיו? – ראשית, מפני שהלבנה לא באה לפניו בהכנעה, לבקש טעם לַשִׂויון שלה ושל השמש, אלא קבעה מדעתה שאי-אפשר לשני מלכים וכו' – ומה לו לבורא להשיב, אם לא נשאל? ושנית: אין הקב"ה חייב לבאר לִיצוריו, את הסיבה למעשיו. וכשם שנֶּאמר בפרשת פרה-אדומה: "זאת חֻקת התורה" - ללמד ש"גזירה היא מלפני ואין לך רשות להרהר אחריה" (במד' יט, ב, ורש"י) כך נֶאמר גם: "חֻקות שמים וארץ"! (ירמ' לג, כה) גרמי השמים ונפלאות הארץ הריהם כחוקה נתונה, ואין רשות לנבראים להרהר אם טובים הם, אם לאו. 
מהו "הָביאו עלי כפרה"?!
ועתה, נפנה לעצם הדין-ודברים שבין הקב"ה ללבנה, שכולו תמיהה אחת גדולה:
ראשית: הקב"ה אינו מוכיח אותה על דבריה המוטעים, ואינו גוער בה על שאינה מקבלת את גזרתו!... אדרבה: הוא מנסה לפייסה ולפצות אותה, על שנידונה ב"לכי ומיעטי את עצמך"
ושנית: לאחר שדחתה את כל פיוסיו, מכריז הקב"ה: "הָביאו כפרה עלי שמיעטתי את הירח". וכי שייך אצלו יתברך "חטא", ח"ו, שיצטרך על כך כפרה?! ולפני מי עליו לכפר...? ועוד קשה: אם עד כאן לא נתפייסה הלבנה, כל-שכן שכעת היתה צריכה "לקפוץ" לשֵׂמע דברי ה', ולומר שהנה הקב"ה בכבודו ובעצמו מודה שצדקה, שהרי אמר שצריך הוא כפרה... מדוע דווקא כעת בוחרת הלבנה לשתוק?!
וכבר עמדו ה"ראשונים" על התמיהה שבגמרא זו, וחלקם נאלץ להוציא את לשון הגמרא מפשוטה. וזו לשון הרי"ף בראש מסכת "שבועות":
"אמר לה הקב"ה: הנני עושה לך כבוד שמיישב דעתך, תחת שמיעטתיך. ומאי ניהו (- ומה הוא?) - שיהו ישראל בכל ראש-חודש מקריבין קרבן לפנַי לכפר עווֹנותיהם. לפיכך אמר הקב"ה לישראל: הָביאו כפרה 'לפנַי' בראש-חודש לכפר עליכם, כדי שתשלימו עלי בקרבן כפרה זה, את הכבוד שאמרתי לעשות לירח בשביל שמיעטתיו. וזה הוא פירוש: "הָביאו כפרה עלי שמיעטתי את הירח".
כעין זה כתבו התוס' ב"שבועות" (ט. ד"ה: שעיר זה) בשם הערוך: "שעיר זה כפרה לישראל, ועלי לקבוע זמן כפרה זו וקבעתי בראש-חודש, להפיס דעתהּ של ירח". גם המהרש"א ל"חולין" (ס:) האריך להוציא מאמר זה מפשוטו, ופירשוֹ בדרך רמז. ולי העני נראה, שיש לפרש את לשון הגמרא כפשוטו: "הָביאו כפרה עלי" - היינו: שאמר הקב"ה שיש לכפר כביכול, עליו. כדי להבין זאת, נקדים ונקשה על הגמרא שהבאנו מן המדרש – ואז יבוא הכל על מקומו בשלום, בעזרת ה' יתברך:
המדרש ב"בראשית רבה" (ו, ד) כותב דברים שלכאורה הנם מנוגדים לחלוטין לגמ' הנ"ל ב"חולין" (ס:). כי בעוד הגמ' מוסרת על "ויכוח" שהיה לַלבנה עם הקב"ה, ועל חוסר רצונה למעט את אורהּ, הנה אומר המדרש:
"אמר הקב"ה הואיל והלבנה הזו מיעטה עצמה להיות שולטת בלילה, גוזר אני עליה, בשעה שהיא יוצאת שיְהו הכוכבים יוצאין עמה, ובשעה שהיא נכנסת - יהו הכוכבים נכנסים עמה" (היינו: כשהיא יוצאת, בחשיכה, נִראים הכוכבים עִמה; כי הכוכבים קבועים לעולם במקומם - יפה תואר, שם).
הנה מבואר, שלא די שהלבנה לא נענשה על שהִתווכחה שוב ושוב לפני ה', אלא אף קיבלה שכר: את הכוכבים...! וה"יפה תואר" (שם) הגדיל וכתב, ש"במֶּה שקיבלה גזירתו בסבר פנים יפות, ולא הרהרה אחר מידותיו לאמר, כי גם אנוכי ראויה 
לגדולה כמו השמש - לכן זכתה לכבוד הכוכבים, לפיוס"... והוא פלא! וכי נעלמה ממפרשי המדרש הגמ' ב"חולין", ובה כל דברי ההתנצחות של הלבנה?!
ענוותנותו של הקב"ה
אבל התשובה היא זו, בס"ד:
אכן בתחילה, "התווכחה" הלבנה עם הבורא, ולא רצתה למעט עצמה - וכפי שאמרה הגמרא ב"חולין". אך ברגע שאמר הקב"ה: "הביאו כפרה עלי" - הבינה פתאום שטעתה...! באותו רגע הסיקה הלבנה מעצמה, שאכן הפריזה על המידה... שהרי פשוט הוא לכל באי-עולם, שלא יתכן שהקב"ה צריך "לכפר" לפני מאן-דהו - הס מלהזכיר. משפט זה של הבורא היה כה קיצוני, כה חסר-הבנה – עד שהִבריקה בלבנה ההכרה שכל דבריה לא היו אלא טעות אחת גדולה; שהקב"ה ענה בנחת לטענותיה לא משום שהיה בהן צדק, אלא משום שנהג עִמה במידת הרחמים; משום שברא את עולמו לא כדי להרבות את כבודו, אלא כדי להיטיב לארץ ולרחם על מעשיו. עד שמרוב ענוותנותו, מוכן הוא אפילו להאשים את עצמו, כביכול, כדי לפייס את ברואיו; כדי שלא להענישם ולהעבירם מן העולם.
 
ומה רצה הבורא יתברך ללמדנו בזה? – שממנו נלמד, להקדים טובת הזולת, לכבוד עצמנו! שגם כאשר אנו בטוחים שהצדק אִתנו – נאריך-אף עם הזולת. 
הבנה כזו בדברי ה', מצינו גם במסכת "סוכה" (נב:): "ארבעה מתחרט עליהן הקב"ה שבראם, ואלו הן: גלות, כשדים, וישמעאלים, ויצר-הרע... יצר-הרע - דכתיב (מיכה ד, ו): ואשר הֲרֵעֹתִי", ופירש"י (סוכה שם): "אני בראתי את יצר-הרע המחטיאם, וגרמתי להם כל זאת"! ואמר שם רבי יוחנן, שאלמלא מקראות הללו נתמוטטו רגליהן של שונאי ישראל! (בלשון סגי נהור). הרי מפורש, שה' מאשים את עצמו, כביכול, בחטאיהם של ישראל, כדי להצילם מעונש. 
נמצא אם כן, שדווקא פיוס אחרון זה הניח את דעת הלבנה; דווקא המשפט, שגילה בעליל את ענוותו הגדולה של הקב"ה – הוא שהעמיד אותה על האמת! בבת-אחת, חדרה בה ההכרה על גדלות הבורא; ההבנה, שעליה להפסיק להתנצח בִּדברים, ולעשות תשובה שלמה. והראיה שכך הבינה: שהרי ה' אמר לה רק "לכי ומעטי את עצמך", מבלי שקבע בכמה תמעט את עצמה, והנה היא – העלימה עצמה לחלוטין...! הלא היתה יכולה להקטין עצמה במעט מן השמש, ובזה היתה מקיימת את גזרת ה'... אבל היא, ביטלה את אורהּ כליל, וכעת היא רק מחזירה אלינו את אור השמש. היינו: הענווה שגילה ה' – עוררה בלבנה את הענווה... ותחת המחשבה הראשונה שהיתה בה, שהיא לבדה תמלוך ותאיר בעולם – הנה ביטלה את יֵשותה כליל, וכעת "לית לה מִגרמא כלום" (אין לה מִשלה כלום).
ועל כך, על תהליך תשובה עמוק ויסודי זה שעבר בה – זכתה למתנת הכוכבים! מה שכתב המדרש, שהכוכבים ניתנו לה לפיוס – מקומו איפוא לאחר הכתוב בגמ' ב"חולין"! כעת, לאחר "שקיבלה גזירתו בסבר פנים יפות", והבינה שמשום הגאווה שבה עליה למעט את עצמה בתכלית – לקיים: "מאוד מאוד הוֵי שפל רוח" (אבות ד, ד) – כעת, הריהי במעלת "בעלי תשובה" ששכרן גדול, והיא ראויה לשי... הלבנה היתה הראשונה בעולם, שקיימה בנפשה את דברי הרמב"ם ב"שמונה פרקים" (פ"ד) שכדי לעקור מידה רעה, יש לנטות אל הקצה השני...
הענווה: יסוד גאולת העולם!
והרבה יותר מכך: שכרה הגדול ביותר של הלבנה הוא, שמִּן הלקח שנלמד ממה שאירע עִמה, נתגלגלה ובאה הגאולה לעולם כולו! וכיצד?
– אמרו במדרש, שכאשר הראה הקב"ה לאדם-הראשון את כל הדורות העתידים לבוא, ראה האדם שדוד המלך עתיד להיוולד - ולמות מיד. מה עשה אדה"ר? – עמד ונתן שבעים משנותיו לדוד, כדי שיהיה גואל לעולם (יל"ש ברא' מא).
ולכאורה: מהיכן בא לאדה"ר הרעיון למעשה שכזה? מדוע, למשל, לא התפלל אל ה', כדי שהוא - הקוצב חיים לכל חי - יתן חיים לדוד המלך? מניין המחשבה לְמעט משנותיו? – מן הלבנה! ממנה למד, שתיקונו של מי שחטא בגאווה, הוא ב"לכי ומעטי את עצמך"... הרי יכול היה הקב"ה למעט את הלבנה בעצמו, ומדוע הותיר את הדבר בְּידה?... כדי ללמד למי שחטא בגאווה, שעליו להקטין עצמו ולהיות שפל-רוח. וענווה, כידוע, היא החלטה אישית בתוככי הלב, ואי אפשר שגורם חיצוני "יעשה אותך" עניו...
ואכן זכתה הלבנה ללמד זאת לכל באי-עולם, ובראשם לאדה"ר: שכיוון שגם הוא חטא בגאווה, שהרי הִתריס כלפי מעלה כשאכל מן העץ... (בר"ר טו, ז: "שנתגאה על בוראו"). – לכן הבין שעליו למעט את אלף שנותיו! והנה ממיעוט זה, זכה העולם לדוד המלך המשיח... הוא דוד שהנחיל לעולם את ההכרה במלכותו הבלעדית של ה': "לְךָ ה' הממלכה, והמתנשא לכל לראש" (דהי"א כט, יא); דוד מתקן את גאוותו של אדה"ר שמרד במלכות ה', ומצהיר שה' הוא המלך הבלעדי; וכיוון שביטל עצמו לחלוטין – נבחר להיות משיח ה'. (וראה ב"סוטה" (י:) שדוד היה מקטין עצמו כל חייו, וגם לאחר שמלך לא נחסרה ענוותנותו כהוא-זה (רש"י שם)! וב"סנהדרין" (ו:) שהיה מְחסר מכיסו ומשלם לַמפסיד בדין. וידוע שמידתו היא מידת המלכות, ש"לית לה מִגרמא כלום"! - ואכמ"ל).
האם חשבנו פעם, מה היה קורה אם אדם-הראשון לא היה חושב לתת לדוד משנותיו...? או במִלים אחרות: מדוע לא קצב ה' חיים דווקא לְדוד, גואלו של העולם!? – ללמדנו, שללא ענווה, ללא שתְּמעט עצמך לטובת הזולת – לא יהיה גואל לעולם!
ועוד רגע קט: וכיצד מגיעים אל הגאולה? מהי הדרך המעשית אליה? – דרך התורה והמצוות. ואילולא שיש מֶסר חשוב בְּסיפור בריאת העולם, מה היתה המצווה הראשונה שהתורה היתה פותחת בה? – קידוש החודש! מצווה הקשורה דווקא ללבנה... (רש"י לברא' א, א).
כי הענווה שהִפגינה הלבנה, היא בעצם יסוד כל המצוות! ממילא מובן, מדוע נִתנו לנו המצוות דווקא על-ידי מי שהקב"ה מעיד בו, שהוא "עָנָו מאֹד מכל האדם אשר על פני האדמה" (במד' יב, ג).

בפִתחה של התורה, שרובה 'עצות מגדול-העצה, לתקן את מידותינו' (רמב"ם הל' תמורה ד, יג) ולדעת לפני מי אנו עומדים – נקראים אנו: "שְׁאו מרום עיניכם - וּרְאוּ"! (ישע' מ, כו). כי מלבד אורם הגשמי, מפיצים גרמי-השמים גם אור רוחני, שלאורו 'רואים' אנו את הדרך בה נלך. ומן 'היחסים' שביניהם, למדנו דבר גדול ליחסים שבין אדם לחבירו: שכשם ש"מצווה גוררת מצווה" כך גם ענווה גוררת ענווה; והענווה – היא יסוד התורה כולה.