חפץ חיים על ספרא/בחקותי/פרק יב


ביאור - פרק יב
 , לכתוב .
 שמעריך ופודה אלא בסלעים, שכן אמר .
 דמשמע בכל דבר אפילו מטלטלין.
 ר"ל דוקא אם הוא מטלטל דומיא דשקל, לאפוקי קרקעות דמן  הלא היה משמע בכל דבר וממילא אמעוט נמי עבדים דהוקשו לקרקעות, ואמעיט נמי שטרות דגם אינם דומיא דשקל שאין גופן ממון, וכדלעיל בסוף פרק יא הלכה ז'. והברייתא קיצר בדבר וסמך אדלעיל. (וכהאי גוונא קיצר הברייתא שם דלא זכר שיהא נישום בכסף כדאמר כאן דסמך על מה ששנה פה לענין בהמה טמאה דדינם חד וכמו שכתב הראב"ד שם).
 ר"ל נהי דהרשה התורה לפדות בכל דבר, מכל מקום צריך לראות לישום המטלטלין שיהיו שוין שיעור הכסף, ולא יהיה הפדיון להם דרך חליפין מבלי שומת דמים, אלא צריך לישום בכסף כמה שוה האי דחולין וכמה שוה האי דקודש.
 החמור.
 פי' אם אינו שוה הטלית כמו החמור צריך להוסיף עליו עד כדי שויו אבל אינו מעכב לצאת לחולין (אדרת אליהו ועיין ב"מ דף נ"ה ודף נז. דקי"ל כשמואל דהקדש שוה מנה שחיללו על שוה פרוטה מחולל).

 והוא רביע הקרן, וחומש מלבר כגון דשוו עשרים מוסיף חמשה. וממלת  דייק דמשמע שיהיה החומש מלבר.
 דבהם משתעי קרא מקודם.

 דאין אדם רשאי להחרים כל נכסיו.
 דבכלל שם 'אדם' הם.
 רבים תמהו, דהלא המ"ם ד צריכין למעוטי דאין לו רשות להחרים כל עבדיו ושפחותיו אלא מקצתן, והסכימו שצ"ל , והוא כמו שאמר בגמרא  (פי' הלא אם אדם יש לו רשות להחרים כל שכן בהמה, ועוד דהוא נכלל במה דכתיב ). ואמר דבא להורות מה בהמה שיש לו רשות למכרה, אף אדם אותן שיש לו רשות למכרן והם עבדיו ושפחותיו הכנענים יש לו רשות להחרימן (וצריך ליתנם לכהנים, ואם הם חרמי גבוה נפדין בשוייהן ומקודם אסור להשתמש בהן דהן קודש), יצאו עבדיו ושפחותיו העברים דאין לו רשות למכרן - אין לו רשות להחרימן.
 והיינו דאפילו ישייר כל המינים לעצמו, דהיינו מטלטלין ובהמות ושדה אחוזה ויחרים רק מן האדם לבד -- גם כן אסור, והוא הדין בשאר כל המינים (גמרא).
 אף דבקרא כתיב  ולא כתיב "מבהמה" -- המ"ם ד קאי נמי אבהמה.
 בגמרא  מצריך להו לכולהו.
 בגמרא פריך היינו תנא קמא, ומשני איכא בינייהו דר' אילא דאמר באושא התקינו המבזבז אל יבזבז יותר מחומש, דהיינו כנגד שני עישורין הכתובין ביעקב אבינו. ר"א ב"ע אית ליה ות"ק לית ליה. ויכול לבזבז יותר לצדקה ויניח לעצמו כל שהוא.

 פי' שהגזבר אין לו רשות למכרו וליתנו לבדק הבית דהאי קרא לכו"ע מיירי בחרמי כהנים דאפילו מאן דאית ליה סתם חרמים לבדק הבית מוקי האי קרא במפרש לכהנים.
 שאין הבעלים יכולין לפדותו כמו שפודין קדשי בדק הבית דאין פודין לחרמי כהנים.
 פי' אם כן מה יעשה בשדה זו. ומשני כבר ביאר זה במקרא הקודם דכתיב , והאי ברייתא ס"ל דסתם חרמים לכהנים ומפרש דהאי  מיירי בחרם סתם.
 יהיה גם כן שייך לכהנים.
 היינו מה שכתב , וממה דכתב  אלמא דיש חרם שהוא לה' והיינו כשפירש לשם אז שייך לבדק הבית ומ"מ עיקר קרא ד איירי בחרמי כהן וילפינן מניה דחרמי כהנים חל על קדשי קדשים ועל ק"ק כדאיתא בערכין  במשנה ומובא לקמיה בהלכה וי"ו.

 וס"ל דבסתם חרם הכתוב מדבר.
 פי' זה שאמרתי שהוא קודש קדשים לה' - דוקא באופן דמיירי קרא דהיינו בחרם סתם, לאפוקי כשפירש ינתן לכהן, ובזה מיירי לדידיה רישא דענינא דכתיב שם , דאלו חרמי בדק הבית יש להם פדיון.

 שחל שם חרם אף על הקדשים ליתנן לכהן. ולענין איזה פרט חל שם חרם -- והלא אינן שלו -- מבואר שם במשנה הנ"ל עי"ש.
 למעט שלא כל המחרים יהיה חרם, לאפוקי כהנים ולוים. ובגמרא מסיק הטעם שאין מחרימין לדברי ר"י משום דבקרקע כתיב , ומטלטלין הוקשו לקרקעות דכתיב , ואפשר דממלת  הו"א דהקרא לא מיעט אלא כהנים משום דהחרמין שלהם אבל לא לוים, וכדעת ר"ש, ולהכי אצטריך הקישא. ומהקישא לבד הוי אמינא דהקישא להחמיר קרקע למטלטלין דחל החרם אף בקרקע.
 דכתיב , וכיון דדידיה הוא מה הנאה בכך אי הוי מחרים איהו גופיה זכי ביה ולא יהיב ליה לכהן אחר.
 בגמרא מסיק דאף ר"ש מודה בקרקעות מטעם זה, ורבי הכי קאמר: נראין דברי ר' יהודה לר' שמעון בקרקעות, שר' שמעון לא פליג אלא במטלטלין.

 שנידון ליהרג ואמר ערכי עלי.
 מי שהוא ראוי ליחרם וליהרג אין לו פדיון.
 שלא ניתנה שגגתן לכפרה כגון מסית ומדיח ומברך את השם וכיוצא בהם, שאין מביאין קרבן בשגגתן כדדרשינן בסדר ויקרא, הלכך כיון שהן חמורות כל כך דין הוא שאין להם פדיון.
 שניתנה שגגתן לכפרה כגון מחלל שבת וכיוצא בהם.
 כל מי שהוא מוחרם לא יפדה.
 פי' דאפילו אם עדיין לא נגמר דינו גם כן לא יהיה נערך.
 בגמרא דריש ליה מדכתיב  דמשמע מקצת ולא כל אדם, ור"ל מקצת אדם אשר הוא חייב מיתה לא יפדה ומקצתו דהיינו כשלא נגמר דינו יפדה, וע"כ אם אמר ערכי עלי - חייב.

 בפרשת ערכין לפי השנים והאי  מיבעי ליה לדרשא אחרינא דהיינו אותן שחייבין מיתה בידי אדם לא יתכפר להם בממון אלא מות יומת.
 דהא כנמכר בשוק בעי למישיימיה וזה אינו נמכר בשוק כלומר שאין אדם קונהו ויפסיד מעותיו.
 ופריך הגמרא ותנא קמא מי אמר דאינו נודר וכו' והלא לא אמר אלא שאינו נידר ונערך (כ"א במשנה שם), אבל נודר ומעריך את אחרים ומקדיש הוא דהא בר דעת הוא. ומשני אין הכי נמי ופליגי רק באם הזיק, דת"ק סבר פטור, דמלוה על פה היא ואינו גובה מן היורשין, ושהויי נמי לא משהינן להאי עד שעת העמדה בדין, הלכך מלוה על פי היא.  ור' יוסי סבר מלוה על פה גובה מן היורשין ונזיקין נמי במלוה על פה היא דלא הוי כתוב הכתוב בשטר. ויש עוד שם בגמרא תירוץ אחר עי"ש.

 דרגילין העולם לאכול אותם ולכך הוי בר מעשר. ובילקוט גרס . 
 פי' דוקא זרע שלהם אבל הלפת וצנון עצמו חייב דהן נאכלין.
 דלאו דוקא תירוש ויצהר.
 שאינם ראוין לאכילה. וזרעים אלו ופירות האילן מעשרותיהן מן התורה כדכתיב , ורק תרומה שלהן היא מדרבנן דכתיב , ומעשרות ירק אינו מן התורה  אלא מדרבנן, וסמיכי להו  כי פשטיה דקרא בזרעים ובפירות הארץ מיירי וכ"כ נמי , אבל ירקות לא כתיבי. וכן משמע בירושלמי דמעשרות. 
ויש מפרשים שגם זרעים ופירות האילן מעשרותיהן מדרבנן בעלמא והאי קרא הוא אסמכתא דכל מעשר הארץ בדגן ותירוש יצהרו כתיב שהם זרע הארץ כפרי העץ (ראב"ד ור"ש).
 פי' שיפדה אותם, ומאי ניהו, מעשר ראשון ומעשר שני.
 פי' בפרשת עשר תעשר דלא איירי התם אלא במעשר שני כדכתיב , וקאמר התם דבעי פדיון כי הכא. הלכך הוא האמור כאן הוא האמור להלן, ודברים המחוסרים כאן אמרן להלן כי הרבה ענינים נתפרשו שם בענין פדיונו שלא נאמרו כאן.
 ויותר נכון לגרוס כמו שגרס הגר"א , דהלא אנו צריכין למילף דבענינינו מיירי גם כן רק במעשר שני כמו התם.

 דאם פדאה מעשר שני שלה מוסיפה חומש ומשום דכתיב  והו"א למעוטה אשה - קמ"ל לרבויה. אי נמי, דכשפודה מעשר בעלה אפילו במעות דידה מוספת חומש משום דמה שקנתה אשה קנה בעלה והוי כזוזי דידיה ושליחותיה קעבדא (ראב"ד ועיין בקידושין כ"ד ע"א ברש"י ותוספות שם).
 דאי הוי למורישו מעשר שני ולא הספיק לפדות עד שמת ופדאוהו יורשים מוסיפים חומש.
 דהו"א כיון דבאותו ביאה יחשב כאיש לכל דבר.
 ומלת  משמע דשל שאינו איש אינו יכול לגאלו.
 אין לו ביאור, ולקמיה איתא להאי דרשא על ענין אחר, ואפשר דצריך לומר , ופיר' דאין צריך ליתן חומש אם פודה מכספו מעשר חבירו. ודרשא זו הובא בפסיקתא וגם בפירש"י על התורה והיא פשוט בש"ס. ואח"כ מרבה דאם נתן לו במתנה חשיב זה מעשרו אף שאינו משדותיו.
 ד משמע ממעשר תבואה שצמח בשדהו.
 דמוסיף חומש אי בעי למפרקיה.
 ריבה גאולות הרבה, וברישא דברייתא ריבה יורש דבו בודאי מסבתרא דהוא קם תחתיו ואח"כ מוסיף והולך מריבוי זה אפילו לקוח וניתן לו במתנה ודרך אגב נקט ירש גם כן.
 ד משמע דלא כל המעשרות ניפדין.
 דשוב אין לו פדיון אלא שיחזיר אותו לירושלים ויאכלנו שם מאחר שקלטוהו מחיצות ירושלים והוא אסמכתא בעלמא שהרי מחיצות לקלוט היא רק מדרבנן .
 דאינו בר פדיון ואינו תופס פדיונו. ובפרק הזהב (שם) איכא מאן דאמר אין בו שוה פרוטה ואיכא מאן דאמר אין בחומשו שוה פרוטה גם כן נתמעט מהאי קרא דלאו בר גאולה הוא עד שיהא שוה ד' פרוטות כדי שיהא ראוי לתוספות חומש דכתיב בהאי קרא. ויש מפרשים דהיינו רק לענין שאינו מוסיף חומש אבל בר גאולה הוא ותופס פדיונו וכל זה נתמעט ממה שכתוב ממעשרו ולא כל מעשרו. ותיבת "חמישיתו" הכתוב בספרים טעות סופר הוא וצ"ל אח"כ . והיינו חומש מלבר שהוא רביע של קרן וילפינן זה מתיבת .

 מדלא כתיב "כל מעשר בהמה" וכתיב  משמע דמכל אחד בעי לעשורי.

 שהם שני מינים.
 דאלול ר"ה למעשה בהמה וחדש שנולדו לאחר אלול וישן שנולדו קודם אלול ואינם מתעשרים מזה על זה.
 פי' דבעלמא כתיב , והכא לא הזכיר כבשים ועזים.

 ר"ל השתא דמרבינן מן  דמתעשרין מן העבשים על העזים, נלמוד ק"ו דיתעשרו במין אחד מן החדש לישן וכו'.
 בפרשת ראה כתיב , ואמרינן בגמרא  מריבויא דעשר תעשר דבשתי מעשרות דיבר הכתוב, אחד מעשר בהמה ואחד מעשר דגן, ואיתקש מעשר בהמה למעשר דגן, מה מעשר דגן אין מעשרין מן החדש על הישן דכתיב , ומשמע דכל שנה מתעשרת בפני עצמה, ה"נ לענין מעשר בהמה. וזהו גם כן כוונת הברייתא , ומוכח מזה דהכונה על שתי מעשרות לענין מה דכתיב באותו הפסוק  דאין מעשרין משנה לחברתה.
 זה הדין פשוט בש"ס לכו"ע ומה דקאמר  משום דלקמן בפרקין בהלכה וי"ו נמי דריש ר"ע מעשר בהמה מקרא דעשר תעשר, אמר כאן  (ראב"ד).

חפץ חיים על ספרא