תפארת ישראל על זבחים יב
זבחים יב

יכין

משנה א
 היינו כל טמא טומאה דאורייתא שטבל ולא העריב שמשו עדיין, אף שהוא מהטמאים שא"צ קרבן [אבל בנטמא בטומאה דרבנן א"צ הערב שמש כרש"י ביצה י"ח א' ד"ה בוולד הטומאה]:

 היינו זב וזבה. יולדת, מצורע, שלמחרת יום שטבלו והעריב שמשן. מביאין קרבן, וכל שלא הביא הקרבן עדיין נקרא מחוסר כפורים:

 ר"ל אף דבערב יהיו זה וזה וודאי מותרים לאכול קדשים דהטבול יום וודאי יערב שמשו אז, והמחוסר כפורים נמי, אז וודאי כבר יקריבו כפרתו [כפסחים ד"צ ע"ב], אפ"ה מדבשעת חלוקה אינן ראויין לאכילה, להכי אינן חולקין:

 כל היום של מיתת קרובו שחייב להתאבל עליו, אפי' לאחר קבורה נקרא אונן דאורייתא לענין קרבנות [ועש"ך י"ד שמ"א סק"ב]. ובלילה שלאחריו אפילו נקבר כבר או כל הימים האחרים כל זמן שלא נקבר. הו"ל אונן דרבנן [ועי' פ"ב סימן ב]:

 בקדשים:

 וכמו כן אסור לאכול קדשים עד שיטבל. אבל טבו"י ומחוסר כפורים א"צ לומר שאינו מקריב, דהרי פוסל קדשים בנגיעה [ועי' ביבקש דעת אות נ"ד]. ולרמב"ם [ספי"ב מאה"ט] מותר ליגע בקדשים. וכן מותר ליגע במקדש [כך כתב בפ"ב מכלי מקדש. ותמהו שם עליו נושאי כליו. ועי' רתוי"ט חגיגה פ"ג מ"ג ד"ה צריכין, ועי' בפירושינו שם סי' ל"א]:

 מיהו מותר לאכול פסח, דכיון דאנינות לילה מדרבנן לא העמידו דבריהן במקום כרת דאכילת פסחים מעכבא [כפסחים דע"ח ב], ומדאכל פסח אז, מותר לאכול נמי אז שאר קדשים. אף שאין באכילתן רק עשה:

 וכ"ש טהור בשעת זריקה וטמא בשעת הקטר, דאינו חולק רק עד שיהיה טהור משעת זריקה עד אחר הקטר:

 משמע דבזמן שתיהן יהיה ראוי להקרבה:

משנה ב
 שנפסל הבשר קודם זריקה:

 מתני' מיירי בעשה כדינו, דלכתחילה אין להשהות הזריקה עד אחר הפשט, אבל בהופשט קודם זריקה אפי' נפסל קודם זריקה. העור דכהנים [כ]:

 דהרי כשרה היא, ושעלתה לאיש דמרבה קרא אינו ר"ל שעלתה לשם חובה, רק ר"ל שעלתה למזבח שהקריב בעד איש. [ואילה"ק נדרוש לחומרא דדוקא בעלתה לשם חובה, די"ל מדאיכא רבויי, דהא עור העולה לרבות אפילו לא עלתה לשם חובה כדאמרינן בת"כ]:

משנה ג
 דבעינן דומיא דעולה שהוא ק"ק:

 ר"ל אין לומר מזבח יוכיח, שזכה בבשר עולה ולא בעורה, כ"כ הול"ל בק"ק דאף שזכו כהנים בבשרה לא יזכו בעורה:

 ואין אומרים יוכיח מדבר שאין לו ענין בהדבר שרוצין ללמוד. מיהו לא ילפינן קדשים קלים נמי בהאי ק"ו שיזכו כהנים בעורן, דהרי גם בקדשים קלים יש לכהנים עכ"פ חלק, די"ל מדאיכא מיעוטא דכתיב עולה, בעינן ק"ק דומיא דעולה:

משנה ד
 רק נשרפין עם עורן:

 אפילו קודם זריקה [כלעיל סי' י"א]:

 אפילו כשפסולו הוא שנמצא טריפה לאחר שהופשט. ומזה הוכחתי דאף שפסול זה קודם הפשט היה, אפ"ה כיון שעכ"פ לא נודע עד אחר הפשט מותר העור בהנאה:

 ר"ל שיהנו:

 אפי' בכור שנשחט על מומו במדינה, ונמצא טריפה, והרי אם היה מת היה נקבר עם עורו, אפ"ה זה שלא נודע טריפתו עד לאחר הפשט, התירה שחיטתו את עורו כזריקתו במקדש. [ונ"ל דלהכי נקט האי לישנא יאותו הכהנים, ולא קאמר עורו לכהנים, משום דלישנא דעורו לכהנים, לא שייך רק בקרבן תמים שאינו עדיין של כהן, רק הבעלים הביאוהו לעזרה. וכהנים מבי גזא דרחמנא קזכו לעורו. אבל הכא נקט לשון יאותו וכו' לגלויי דאפילו בבעל מום מיירי שכבר ניתן לכהן והוא שלו, ואין הספק רק אם מותר בהנאה, וקמ"ל דמותר בהנאה]:

 שמא לא אירע בימיך כך, או אולי נשרף ולא ראית:

 מדהיה פסולו קודם הפשט. וקי"ל דאפילו נשחט ע"פ מומחה ונטרף, נקבר עם עורו [י"ד ש"ז], ולרמב"ם דוקא בנשחט שלא ע"פ מומחה יקבר עם עורו:

משנה ה
 פר המשיח, ופר העלם דבר של צבור, ופר יו"כ:

 שעיר יו"כ ושעיר ע"ז [ועי' לעיל פ"ה סי' י"ג וי"ד]:

 חוץ לעיר, דהיינו חוץ לג' מחנות, דעזרה מחנה שכינה, והר הבית מחנה לויה, וירושלים מחנה ישראל:

 דכל העוסקין בהן לשורפן, כל בגדים וכלים, וכ"ש אוכלין ומשקין, שנוגעין בהן בשעה שעוסקין בשריפתן, נטמאו:

 דהיינו שנפסלו:

 ר"ל בעזרה, מדלא יצאו עדיין:

 ואפי' נפסלו לאחר זריקה, כך דינן. מיהו בנפסלו לאחר יציאתן מעזרה. נשרפין בהר הבית:

משנה ו
 ר"ל אם נשרפין כמצותן. אז ד' בני אדם נושאין אותן על מוטות [שטאנגען], לחוץ לעיר לשרפו שם:

 ר"ל כשהיה כך, שהב' שנושאין בראש הא', וגם גוף הפרים והשעירין, כבר היו כולן מבחוץ לעזרה, והב' שבראש השני עדיין היו בפנים [עי' בש"ס ק"ד ב']:

 ברוב בשר של גוף הנשרף, אז מטמאים להמתעסק אז:

 ר"ל אם נימק צורה החיצונה של הבשר ע"י האש. דנחרך כל פנים החיצוני של הבשר:

 אף שמסייע אז גם הוא לשרפן לאפר אפ"ה אינו מטמא. אבל מקמי הכי, המהפך בבשר או באש, או המשליך עצים להמדורה, והחותה בגחלים כדי שיבער, וכיוצא בעסקי ההבערה, מטמא בגדים. אבל המצית האור והמסדר המערכה קודם שיתנו שם הפרים, אינו מטמא בגדים:

בועז

הלכתא גבירתא