תפארת ישראל על טבול יום ג
טבול יום ג

יכין

משנה א
 עוקץ הפרי:

 דבנגע בא' נטמא חבירו:

 לשון פרוסה:

 מחובר:

 בחלק הפרוסה הגדול:

 ואינו נפסק מכל וכל ממנו:

 והו"ל חבור:

 באותו שלא נגע הטבו"י משערים אם אוחז בו. אם הטמא עולה עמו בין שהוא גדול או קטן:

 כירקות:

 כשמטלטלו:

 וכשלא נפסק הוה חבור לקלח:

משנה ב
 שנטרף החלבון והחלמון בכף. דאל"כ אינו חבור. דנשמטת מעל הירק:

 דאמק"ט מטבו"י שהיא חולין. ונ"ל דל"ק מפ"א סי' י"א דהתם מערבו בתרומה:

 שנגע בו:

 הקלחים העליונים שהביצה מחברן:

 שנתנפחה הביצה ע"י בישול על הקלחים:

 נ"ל דסתמא כב"ה רפ"א בקולית המים:

משנה ג
 אלפס שיש בו תבשיל תרומה:

 של אלפס:

 ונטמא התבשיל:

 שכשיקלף החוט רק מה שיעלה עמו מתבשיל הוה חבור. וטפי לא. אפילו אם החוט לפנים:

 דינו כביצה:

משנה ד
 נתערב תרומה בחולין:

 דדמוע מדרבנן דמדאורייתא חד בתרי בטל:

 שאינן מז' משקין המכשירין:

 דמדאינו מכשיר אינו חבור:

משנה ה
 דמי פירות אף המכשירין אינן חבור:

משנה ו
 שלעס:

 המאכל עם לחלוחית הרוק:

 לא הוכשר הככר מדלא ניחא ליה שיפול על בגדיו. ותמיהני אם כן למה נקט תרומה. ותו בגדים ל"ל. גם בלא ירא שיטניף בגדיו. אינו רוצה לפלוט משקה שבפיו. והו"ל שלא לרצון דאינו מכשיר. והר"ש מוקי למתני' לענין טומאה. ומיירי הכא בידים מסואבות. ונטמא הרוק מחמת ידיו. ולפי דבריו יש ליישב קצת. לפי מאי דס"ל סוף זבים דמשקין שמחמת ידים מטמאין לכלים א"כ י"ל דבגדים וככר דנקט. או או קתני. אמנם עכ"פ ק' דידים לא נזכרו במשנה כלל. ותו דבסיפא מוכח דמתני' לענין הכשר מיירי. מדמסיים מכשירין לרצונו וכו'. ול"מ מרבותי נ"ל ממ"ד בפ"ח דכלים מ"י דרוק במחובר אמק"ט ואינו מכשיר. רק כשנתלש בפיו ע"ג מטבע וכמקואות פ"ח מ"ה. והכא דלא נתלש לרצונו. אף שנפל אח"כ אבגדו והרי בגד אוכלי חולין בטהרה. מדרס לתרומה. כפ"ב דחגיגה מ"ו. אעפ"כ לא נטמא הככר מהרוק שנגע בבגד. מדלא הוכשר הככר מרוק הזה שנתלש שלא לרצון. ולא הוה כמשקין טמאין דמכשירין ומטמאין כאחת לרצון ושלא לרצון. כריש מכשירין. דעכ"פ כיון דטומאת הבגד לתרומה אינו רק מעלה בעלמא. לא גזרי בה רבנן:

 דהיינו כל שהוא וכו':

 דעי"ז מחשבו כתלוש כפ"ח דכלים מ"י בפונדין. להכי מכשירו ומק"ט מבגדיו כך נ"ל:

 דינן שוה:

 וליכא למימר גביה שיטמא אף שלא לרצון:

בועז

הלכתא גבירתא