תפארת ישראל על בבא בתרא ו
בבא בתרא ו

יכין

משנה א
 ולא פירוש אם לזריעה או לאכילה:

 דרובן לזריעה, עכ"פ אין הולכין בממון אחר הרוב, להוציא מהמוחזק כשבא בידו בהיתר [והא דהולכין בדיינין אחר הרוב. ה"ט מדאינו רוב המקרה, רק רוב הכרעת השכל מרוב בני אדם, והוה המיעוט כליתא כלל [כך נ"ל פי' התוס'. ועמ"ש ב"ק פ"ג פי' ב'. עוד תירוץ אחר]:

 דאינו ראויין כלל לאכילה:

 דודאי לזריעה קצינהו והוה מקח טעות, אפילו לא ידע המוכר שגרועות הן []. מיהו בקנה ביצים ונמצאו סרוחות, נהגו שהמוכר פטור [שם י"ט]:

משנה ב
 תבואה:

 הלוקח:

 לכל סאה תבואה שקנה מקבל עליו רובע הקב עפרורית וקש, דהיינו חלק כ"ד והוא שיעור כלאים [ ככלאים פ"ב מ"א ]:

 היינו א מי', דדרכן היה למכור ק' תאנים ביחד:

 י' חביות יין מקולקל:

 לק' חביות, והיינו חלק י'. ודוקא שאמר המוכר להלוקח, אני מוכר לך יין זה או מרתף זה למקפה, דהיינו להסתפק ממנו מעט מעט לתבשיל, דאז צריך שיהיה היין חזק שלא יתקלקל. והנה דין זה נחלק לד' חלקים. 
 (א) בהזכיר המוכר מלת מקפה, משמע יין חזק, אפילו לא הזכיר מלת יין, ועכ"פ כשאמר ג"כ מלת זה, דמשמע כמו שהוא לפניך, בזה הרע קצת כח מלת מקפה שאמר תחלה, לכן כשאמר מקפה זה אני מוכר לך, סגי במקבל עליו י' חביות שכבר התחילו להחמיץ קצת בכל ק' חביות שימכור. וה"ה בלא הזכיר לא מלת מקפה, ולא מנת זה, רק אמר מלות מרתף יין או שאמר יין סתם, אני מוכר לך, כך דינו כלעיל, דכל לשון מרתף או יין סתם משמע חביות יין מעורבין, שבכל מאה יש י' מקולקלין. כמבואר לעיל. 
 (ב) ובאמר מקפה ולא אמר זה, אפילו לא הזכיר מלת יין ולא מלת חבית, רק מלת מרתף, כגון מרתף מקפה אני מוכר לך, צריך שיתן לו יין שכולו יפה וחזק, וה"ה כשלא הזכיר שניהן, לא מלת מקפה, ולא מלת זה, רק שאמר חבית יין אני מוכר לך, דמלת חבית משמע כולו מין א', ומדהזכיר ג"כ מלת יין, משמע יפה כולו, כל שלא אמר ג"כ מלת זה. 
 (ג) ובאמר מלת זה, ולא מלת מקפה, אבל הזכיר מלת יין, אז בין שאמר מרתף, או שאמר חבית יין אני מוכר לך נותן לו אפילו כולו יין בינוני שהתחיל קצת להחמיץ. 
 (ד) ובלא הזכיר מלת יין או מקפה, רק אמר חבית זה, או מרתף זה אני מוכר לך, הו"ל מלת זה ריעותא גדולה, ויכול ליתן לו אפילו חומץ ממש []:

 [וויינקריגע]:

 שם מדינה שאין טיט שבכ"ח שלהן נשרף יפה:

 קנקנין שלא נתייבשו היטב, ועשויין להתבקע ופשוט דבשאר מדינות אין צריך לקבל עליו כלל:

משנה ג
 ואף שא"ל שקונהו לשתותו מעט מעט. ודוקא בנתנו לוקח בקנקניו, דמצי א"ל מוכר כליך גרמו שהחמיץ, אבל בנשאר בכלי המוכר, ואמר לו למקפה אמכרנו לך, דהיינו לשתותו מעט מעט, חייב מוכר. ובלא א"ל למקפה, אפילו החמיץ ביומו פטור [שם]:

 ולקח למקפה:

 אפילו נתנו לוקח בכליו:

 שכך דרכו לבלי להחמיץ עד אז. ודוקא שנשאר בכלי המוכר, וי"א אף בכלי לוקח [שם]:

 ר"ל אם מכר לו יין ישן, והוא בכלי המוכר:

 נוטריקון שתא קדמיתא, ור"ל שנה שעברה:

משנה ד
 אבל לבתו לא, דחתנא אסור לדור בבית חמיו [כקידושין י"ב ב'], ונהגו להקל כשדר בחנם [תוס' שם]:

 דכבר היה להלוקח, קרקע סמוך לביתו, וא"ל לזה שיקבל לבנות שם בית קטן לבנו או לבתו [ונ"ל דנקט תרתי, בית סתם במכירה, ובית לבנו ולבתו בקבלנות. דקמ"ל דאפילו בית במכירה לתשמישו, אפ"ה אינו חפץ שיהיה יותר גדול משיעור המפורש, וקמ"ל תו בבית קטן ובקבלנות, דסד"א דניחא ליה שישאר מקרקעו פנוי אחורי הבית, אפ"ה אמרי' שחפץ שלא יהיה יותר קטן משיעור המפורש] :

 והלכה כר"ע מחבירו []. מיהו דוקא בהתנה עמו שיבנה, לא טרח בפחות מד' על ו', אבל במכר לו בית, דמשמע שבנוי כבר, סגי בד' על ד' [נ"י. ולתוס' ל"ש]:

 דברי ר"י היא, אבל באינך כ"ע מודו:

 חדר לשרים, ונקרא בל"י [טראכלוס]:

 בקטן רומו ה' אמות [לר"ע], וגדול רומו ט', וטרקלין רומו י' [שם]:

 ר"ל קצת ראיה וזכר, דראיה גמורה לא הוה, מדמסתבר טפי לאגמורי מבניין בית שני שבניינו קרוב לזמנינו ומנהגינו, הרי היה גבהו מ':

 בנין שלמה שארכו מ' ורחבו כ' וגבהו ל':

 ה"ק שרשב"ג אומר הכל וכו', [ונ"ל דלהכי לא קאמר דברי רשב"ג. דר"ל דהא דקאמר תנא רומו כחצי וכו', לא תימא דדוקא אטרקלין קאי, אלא אפילו על בית קטן]. וי"א דרשב"ג פליג ומתמה. וכי הכל בונין כבניין היכל:

משנה ה
 ויש לו דרך עליו לבורו:

 הכל ביום ולא בלילה. מיהו ביש לו דירה לפנים מדירת חבירו, נכנס ויוצא כמו שירצה []:

 [שלאס] להבור:

 זה שלא יגנוב מימיו, וזה שלא יכנס בלי ידיעתו:

משנה ו
 לקנות פירות. מדמרבה דריסת רגל עליו, וה"ה בחדר לפנים מחדר חבירו אסור כה"ג [שם]:

 לבלי לצורך גינתו:

 ר"ל אף דדרך היחיד צריך ד' אמות [כמ"ז]. אפ"ה הכא יכול לזרוע כולן, דברוב פעמים א"צ לדריסת רגלו רוחב ד"א, ולא יתקלקל כל כך זריעתו, ואף דעכ"פ לא יוכל הלה לילך בטוב לגינתו בין הצמחים לא חיישינן [שם]:

 ונ"ל משום דכשנתן לו מן הצד אין לו שוב שום שותפות עמו:

 דלהא לא נתנו לו ולהכי לא דמי להך דאם רצה בונה [לעיל פ"ג מ"ז] ודו"ק, דהכא שאני דהחיצון נתן לו הדרך, ולהא לא נתנו לו:

משנה ז
 דאיכא מבני ר"ה דניחא להו בזה, ואיכא דניחא להו בזה, ושניהן הן כמצר שהחזיקו בו רבים שאסור לקלקלו [. ונ"ל דמה"ט לא דמי לשאר מחילה בטעות []:

 במכר לו דרך היחיד סגי בכך. וקיי"ל דסגי בב' אמות ומחצה, כמלוא חמור ומשאו []:

 כך סתם דרך שבתורה:

 נ"ל *)דר"ל באמר לו, דרך המלך אני מוכר לך, וכן כולהו:

 שהמלך פורץ גדר והולך כשצריך לו כך:

 במכר דרך לשאת המת לקברו:

 מפני המלווים [ כיו"ד שס"א ]:

 במכר לו מקום למעמד, שכך נהגו, שכשחוזרין מהקבורה, מתאספין קרובי המת שאינן מתאבלין, ויושבין ז' פעמים ואומרים קנות, וא' מנהיג אותם, ואומר להם כל פעם כשיושבים, שבו יקרים שבי. וכשעומדים אומר להם עמדו יקרים עמדו. ולכן נקרא המקום המיוחד לכך מעמד ומושב:

 הוא ל"ג אמות וב' טפחים על אורך חמשים אמה:

משנה ח
 בקרקע של לוקח:

 וגובה המערה ד' אמות:

 כוך הוא כמין [שובע] בכותל המערה, [כשובלאדע] שבשולחן, שמושכו לפנים ומניח המת, לתוכו, ואחר כך דוחה [השובע] לתוך הכותל:

 ג' לכל כותל אורך המערה:

 בכותל שכנגד הפתח:

 דאף דאורך האדם ג' אמות. היינו מלבד הראש והצואר ודפי הארון [תוס' יומא דל"א א']:

 ז' טפחים, דהיינו ו' לעובי המת, וא' חלול פנוי, כדי שיהיה אדם העומד למעלה בצד המערה טהור, דבלי חלול טפח הו"ל טומאה רצוצה דבוקעת ועולה [רמב"ם פי"ב משומ']:

 ו' טפחים [דהא דגברא באמתא יתיב. היינו עם המלבושים, אבל מת שמלבושיו דקין, עוביו אמה עם דפי הארון], נמצא דין קבר לקבר שבאורך המערה, אמה וחצי, ובין הב' קברי' שבכותל שכנגד הפתח ב' אמות []:

 נמצא בין קבר לקבר אמה ושליש:

 דשם בין קבר לקבר אמה ומחצה:

 ר"ל בב' הזויות שבכותל שכנגד הפתח:

 בין שהוא מוכר, או שקבל לעשות קברות:

 נושאי המטה:

 מערה כלעיל, ועוד אחרת ברוח שכנגדה:

 ודלת על פתח המערה. שעליו ידרסו הנכנסים להחצר, דאל"כ האיך יכנסו להחצר שמוקפת פתחי מערות:

 אם הסלע קשה, חופר ו' על ד' כת"ק, ואם העפר תחוח חופר ו' על ח' כר"ש, וכ"כ בפלוגתא דסיפא:

בועז

הלכתא גבירתא