מלבי"ם על שמואל א יד
(א) 
השאלות (א - ז) למה אמר בפסוק א' לכה ונעברה, ובפסוק ו' אמר זה שנית והוסיף אולי יעשה ה' לנו, והנער השיב לו, כ"ז היל"ל בפעם הראשון? מ"ש בפסוק ג' ששאול יושב בקצה הגבעה ואתו כשש מאות איש, כבר נזכר למעלה (יג, טו) ובא פה כפול ושלא במקומו, וכן מ"ש ואחיה בן אחיטוב וכו', אין מקומו פה?:

. ביום ההוא שיצא מצב פלשתים אל עבר מכמש מזה:  
כו' . אז לא היה דעתו עדיין להלחם בם, רק לעבור אל העבר שנגד מצב פלשתים, כי
מכמש היה מצפון לגבע (כמו שיתבאר פ"ה), ושאול ויונתן עמדו בצד דרום של גבע, ורצה יונתן לעבור מדרומו של גבע אל צד צפונו ששם יעמד נגד מצב פלשתים, וז"ש 
, ולכן , כי לא היה דעתו עדיין אל הגבורה שהתעורר עליה אח"כ:

(ב) 
. בא לבאר מדוע הוצרך לעבור, כי  דרומי של גבע אל צד מגרון, לא אל צד מכמש, וזה מסבת מעוט , שהיו גם עתה רק
 
כמו שהיה בבואו לגבע, והתירא מהתראות לפני מחנה פלשתים עם אנשיו המעטים:

(ג) 
. שב אל ספורו שיונתן לא היה דעתו אז אל שיפול במחנה פלשתים, א] מצד שלא הגיד לאביו, ולא היה עושה דבר גדול כזה בלעדיו. ב] שהיה שם אורים ותומים עמהם
והיה שואל בה', כי  כו' , אשר עלי היה , אחיה היה , ומדוע לא שאל בה'. ג] שגם 
, וכל זה ראיה שלא היה במחשבתו אז לעשות נוראות, שא"כ היה מיעד את העם להיות נכונים אחריו:

(ד) 
. ספר כי בבואו אל צפונה של גבעה נגד מצב פלשתים שאז התנוסס בו רוח ה' לעבור וללחום בשם ה', וזה היה 
 
ולהכות בם, היו שם שיני סלעים גבוהים מפסיקים ביניהם, והיו גבוהים מאד עד שנקבו בשמות מיוחדים, וכן היה:

(ה) 
. שהוא השן שעמד אצל גבע היה מצוק מצד צפוני שהיה שם חלק ושוה, שא"א לרדת ממנו. והשן שעמד אצל מכמש היה מצוק מצד דרומו שנכח
גבע, שא"א לעלות עליו, עד שחוץ ממה שהיו רק שנים אנשים נגד מחנה כבדה היה קשה שיגיעו אל המחנה גם מצד המקום:

(ו) 
. בכ"ז נחה עליו רוח גבורה מאת ה' עד שהתעורר ליפול במחנה:  לנערו לכה ונעברה אל מצב הערלים. ר"ל אליהם ממש. והגם שא"א שננצחם בדרך
הטבע, , בדרך נס: . ר"ל כי בכחות הטבעיים צריך שכח המתגבר יגדל מן הכח השני המנוצח, שאם לא כן יעצר הכח המתפעל בעד הכח
הפועל וינגד אליו, ולכן לפי גודל כח המתפעל צריך שיגדל ביתר שאת כח הפועל המנצח. לא כן אצל ה', שאין שום כח טבעי יעצור בעדו וינגד אליו עד שיצטרך הוא כח גדול כנגד
כח העוצר, וז"ש כי אין לה' מעצור, וא"כ אין הבדל :

(ז) 
. נושא כליו הבין כי א"א שיתעורר לפעולה כזאת הרחוקה מן הטבע, שישליך נפשו מנגד במקום שהסכנה גלויה וידועה, אם לא בשכח אלהי מניע אותו ומעורר את
לבו בל יפחד, וע"כ אמר , כי הלב הוא החוזה האלהי בענינים גדולים כאלה, ואיש הרוח יוכל לסמוך על חזיון לבו בזה, ואע"ג דהוא לא חזא מזליה חזא,
וא"כ , ר"ל שיטה אל הצד לרדת מן הסלע אל בין המעברות, ואני , הגם שלבי אינו רואה את כל מאומה, הנני :

(ח - י) 
השאלות (ח - י) איך סמך יהונתן על דברים כאלה, להשליך נפשו מנגד?:
. כבר פי' מהרי"א כי באמת הנסיון הזה לא היה מוכרח ומחויב מפאת עצמו, כ"א מפאת ההשגחה האלהית אם תדבק בם, והבחינה היתה בזה האופן, כי אולי הפלשתים לא
יאמרו הדבור ההוא , וגם לא יאמרו , והיה אפשר שיאמרו באו הנה או קרבו אלינו או לכו ונלחמה או כיוצא מהדבורים האלה ממה שהדמיון
סובל, או לא ידברו דבר רק יצאו לקראתם. ולכן היתה הבחינה שאם הם ידברו כאותם הדברים והמלות עצמם אשר אמר יהונתן, אין זה כי אם מפאת ההשגחה האלהית שישים
הדברים בפיהם ורוח ה' נוצצה בם להודיעם את אשר יעשון, והיה זה ממדרגת רוה"ק ולכן בחר בזה, וכמו שנאמר בגדעון (שופטים ז, יא) ושמעת מה ידברו ואחר תחזקנה ידיך:

(יא) 
. ספר להגדיל האות כי הם לא טעו שהם אנשי חיל עד יתיראו מלרדוף אחריהם, כי אמרו שהם יהודים רכי לבב אשר בחורים התחבאו, ובכ"ז לא ערב לבם
לרדת ולרדוף אחריהם, רק:

(יב) 
. שזה אות כי נשתה גבורתם לפני יהונתן ושומה בפיהם , כי זה עצמו הוא הודעה אלהית כי נתנם ה' ביד ישראל. ולכן אמר עלה
אחרי וכו':

(יג) 
השאלות (יג) הלא אנשי המצבה ראו שהם שנים ואמרו הנה עברים יוצאים מן החורים ואיך פתאום המצב והמשחית חרדו?:

. זה היה מעזר ההשגחה שלא סבב את שן הסלע ללכת על הדרך, כי שם עמדו אנשי המצבה נכונים וצפופים אל פני הדרך, ולא היה מסתבב אימה וחרדה. אבל יהונתן
עלה על שן הסלע והגיע באמצע בין אנשי המצב ובין המחנה ושם התחיל להכות, עד שבמקום שהיה המצב נכון בצד הדרך לא ראו צר ואויב, ובמקום שעלה יונתן היו מפוזרים
כעשרים איש בחצי מענה, משא"כ אל פתח עינים אל אם הדרך עמדו המצב והמשחית נכונים:

(טו) 
. ועי"כ נתהוה , ואח"כ , כי אם היה בא לעומת מקום המצב לא היו חרדים, כי היו רואים כי
שנים המה, אבל בבואו באמצע בין המצב ובין המחנה ושם הכה חשבו המחנה שכבר נפל המצב והמשחית אחר שהניחום לעבור מגבולם והלאה, ועי"כ חרדה המחנה, ומתוך חרדת
המחנה חרדו גם המצב עד  בכלל. ומבאר כי באמת , לא היתה חרדה טבעיית, רק ה' הפיל עליהם פחד וחרדה:

(טז) 
 כו' . כי המחנה כ"ז שעומדת על דגלה וסדרה, היא קשורה באגודה אחת איש באחיהו ידובקו, ונקראת בשם מחנה או צבא או עם וכדומה. אבל עת
תתהוה מהומה ביניהם ימוגו וימסו אסוריהם, ואז נקראים בשם המון, על המונם ושאונם, ששם המון מורה על קיבוץ בלתי מסודר כחוקי סדרי המלחמה. וראו כי ההמון נמוג
מחבורם, וזה כי , ר"ל מקצתם הלכו להתרחק הלאה, ומקצתם התקרבו הלום לצד גבעה, כי במהומה הזה יש נבהלו נחפזו לצד הזה ויש ברחו לצד שכנגדו, ובזה נולד
ספק אם זה בריחה או הכנה והתחלה למלחמה:

(יז) 
. רצה לדעת סבת ענין זה מצד שידע מי הלך מאתם וגרם הרעש שמה, וראה כי לא נפקד איש רק יונתן ונושא כליו, אשר רחוק שאלה יולידו מהומה גדולה
כזאת:

(יח) 
. ולכן רצה לדרוש באורים ותומים מה סבת הדבר ומה הדבר הזה:  וכו'. ר"ל כי מעת חרב משכן שילה לא היה מקום קבוע לארון,
והיו מוליכים אותו , ר"ל בעת ההיא עם בני ישראל בכ"מ שהתקבצו, ולכן בעת הלכו הגלגל לחדש שם המלוכה הביאו הארון עמם, וכשיצא שאול משם אל הגבעה
הוליכו עמו:

(יט) 
. ר"ל בתוך כך נתרבה ההמיה והרעש שמה ( זה שם המקרה על ההמיה וקול ענות) עד ששמעו קול מפלתם:

(כ) 
. ר"ל התלוו אל נצוח שאול ג' ענינים, א] שע"י המהומה היתה חרב איש ברעהו:

(כא) 
ב] . שישראל שגרו בצד מערב ארץ ישראל בערי פלשתים , נכנעים תחתם, וגם , ר"ל עמדו
סביבות המחנה להספיק צדה וצרכיהם,  נהפכו עתה , לעזרם:

(כב) 
ג]  וכו'. ועל כולם:

(כג) 
. כי עקר התשועה היתה השגחיית: . ר"ל כשבאו לבית און כבר עברה המלחמה, ר"ל פסקה, כי מאז נפוצו
הבורחים והיו נסים לא לוחמים:

(כד) 
. ר"ל שאול ראה בבואו לבית און שהעם הפסיקו מן המלחמה, כמ"ש והמלחמה עברה, וחדלו מלרדוף אחרי צריהם, וזה בא מטעם כי איש ישראל היו
נגשים ומוכרחים ביום ההוא אל המלחמה, ר"ל לא לחמו בנפש חפצה כעם חרף נפשו למות בעבור חפשיותו וארצו, רק היה אצלם כנגישה ששאול לחץ אותם לזה ע"י שהתגרה עם
פלשתים, ולכן עת מצאו מנוח מאויביהם רצו לנוח מן המלחמה אשר הלכו אליה מתוך ההכרח. ולכן , השביעם באלה בל יאכלו לחם למען יקום גוי אויביו, וכפי
הסברא היו מתענים ביום ההוא כמו שהיה דרכם בכל עת צרה, ועתה כי נושעו הותר להם לאכול ע"פ הדין, וגזר שאול בל יאכלו כי עוד אין התשועה שלמה עד ישית אויביו הדום לרגליו. והנה שאול דבר באלתו , ויש סברא שלא גזר רק אכילת לחם שהיא סעודה כראוי, לא על טעימת לחם מעט, ולא על אכילת דבר שאינו
לחם כמו פירות וכיוצא, כי באר הטעם כדי שינקם מאויביו, ר"ל שלא יפנו אל הכנת סעודתם ולא ירדפו אחר האויב, וזה רק בסעודה קבועה שמתאחרים בהכנתה ואכילתה, לא על
טעימה ואכילת מיני פירות שהיא אכילת ארעי, שלא יתבטלו בזה מן המלחמה. ויש סברה שהיתה גזרתו גזירת תענית, שיתענו כל היום כדי שזכות ענוים ותשובתם תועיל אל
שינקמו מאויביהם. וישראל החמירו על עצמם בשני ענינים, א] , אף טעימה בעלמא:

(כה) 
השאלות (כה - כו) מה החידוש שלא טעם העם לחם ולא מן הדבש, האפשר כי יעברו על האלה?:

ב] . הגם שדבש אינו בכלל לחם:

(כו) 
 כו' . ר"ל הגם שהדבש הלך ולא היה שום עכוב לא בלקיחתו ולא באכילתו, ובכ"ז . וזה היה מפני 
, והחמירו על ספיקה:

(כז) 
. ספר שיונתן היה לו שלש התנצלות, א] , והיה שוגג. ב]  וכו', והיה רק טעימה קצת, שזה ספק אם גזר ע"ז
כנ"ל. ג] , כי חשכו עיניו מחמת בולמוס רעבון, ועי"ז שב אור עיניו, ובזה במקום שאחזתו בולמוס היה מותר לאכול ע"פ הדין:

(כח) 
השאלות (כח - כט) למה אמר האיש ויעף העם? ותשובת יהונתן אינה מספקת ע"מ שעבר על האלה?:

 
וכו' . האיש הזה הוכיח לו שלא היה טעם הגזרה שלא יתאחרו בהכנת הסעודה, שלפ"ז לא גזר רק על אכילת לחם בקביעות, כי הלא בהפך עי"ז העם עיף מלרדוף
אחרי האויב, וטוב היה יותר שיאכלו ויחליפו כח לרדוף. ובודאי היתה כוונתו על העינוי והצום לשם ה' הנותן ליעף כח והמושיע, וא"כ גם הטעימה אסורה:

(כט) 
. השיב, א] על הגזרה עצמה שלא ידעה עד הנה , שלא טוב עשה בגזרה זאת. ב] , כי היה לו בולמוס. ג] כי הוא
החזיק ששאול גזר זאת כדי שלא יתבטלו באכילתם מרדוף אחרי האויב, ואמר הנה עכר אבי את הארץ, כי באמת לא הטיב להשיג מבוקשו באלתו זאת, ונהפוך הוא 
, ואם המעט הזה חדש כחי ואור עיני:

(ל) 
. וכ"ש , שהיו כגבורים בוסים בטיט חוצות, ואמר כי לא היו מתבטלים עי"כ כי היה אוכל מן השלל אשר
מצא מזומן לפניהם, הלא השלל רב ומוכן לאכל:  וכו'. ר"ל והגם שהיו מתבטלים אז בעת אכילתם, הלא ו לא רבתה מכה בפלשתים, בתמיה, ומה שהיו
מפסידים היום בעת האכילה היו מרויחים עתה לטרוף זרוע אף קדקד:

(לא) 
 וכו' . שהיה בחלקו של דן בגבול א"י למערב בתחום פלשתים, ושם עיפו:

(לב) 
. פי' רבותינו שהקדישו הכל שלמים והם אכלו לפני זריקת דמים, וז"ש  ארצה, בלא מזבח בנוי:  כו' . בעוד שהדם קיים (כמו (שמות לד, כה) לא תשחט על חמץ דם זבחי):

(לג) 
. בקדשים: . להיות במקום מזבח:

(לד) 
. במקום הזה קרוב למזבח, שיזרקו הדם תיכף:

(לה) 
. מן האבן הזה בנה מזבח, כי , ר"ל אחר שהחל לבנות אותו בעת תחלת השחיטה שהכינהו למזבח, רק לא בנאו כראוי מפני חפזון העם, לכן גמר בנינו
אח"ז שיהיה מזבח בנוי ומשוכלל:

(לו) 
. חשב כי הם מנוצחים בהחלט וא"צ רק לבוז השלל ולמחות יתר הפלטה, וע"כ לא שאל באורים ותומים: . השיב מי יודע אם לא נתאספו שנית בעריהם, ולכן  לשאול בה':

(לח) 
. ר"ל שא"א שהיתה החטאת בזמן העבר, אחר שעשה להם נס ותשועה כיום הזה, וע"כ שנולדה איזו חטאת היום, אחרי הנס:

(לט) 
. הגם שהוא היה אמצעי אל התשועה: . כי כפי שדבקה בו ההשגחה כן יגדל החטא שעשה להעלות חמת ה', כי יגדל החטא לפי מעלת
החוטא ולפי קרבתו אל האלהים. והרמב"ן דעתו שזה נכלל במ"ש (ויקרא כז, כט) כל חרם אשר יחרם מן האדם לא יפדה מות יומת, שיש כח ביד ב"ד לגזור חרם והעובר עליו חייב
מיתה, כמו שהיה בחרמו של יהושע (יהושע ז), ובחרם שנהרגו בני יביש גלעד בגבעה (שופטים כא):

(מג) 
. יונתן בצדקתו לא אמר התנצלות שאמר (למעלה כט - ל), אחר שראה שהגורל עלה עליו כי חטא:

(מה) 
. ואמרו שני טעמים, א] גם אם חטא הלא הוא  וכו', והעם ימסרו נפשם עליו כמו שמסר נפשו עליהם, ויגינו עליו. ב]  לאמר
עליו שחטא  אף אחד  נזרו , אחר  ודבקה בו ההשגחה האלהית, איך יצוייר שיחטא ואשם בזדון, ובודאי
המליצו עליו שהיה שוגג ושלא אכל לחם רק טעם דבש, ולא נחשב לו חטא רק לפי מעלתו שעם אלהים עשה היום הזה והקב"ה מדקדק עמו כחוט השערה לעשות לו שגגות
כזדונות, ולא יתחייב מיתה כעובר במזיד. אמנם נשאר הקושיא מדוע לא נענה שאול אחר שיהונתן היה שוגג, וכתב מהרי"א שעקר מה שלא נענה היה בחטאת עצמו על שעבר את
פי ה' בגלגל, ולפי שהתשועה הזאת לא היתה ע"י שאול ובזכותו רק ע"י יונתן וזכותו, לכן לא השיבו כששאל אם ירדוף אחרי פלשתים, להראות שאינו חפץ בו וברדיפתו. והוא חשב
שהיה בסבת האכילה, ושאל על האוכל, לכן השיבו ה' כדי שידע שלא קצף בעבור האוכל, כי ע"ז השיב, רק בעבור שאול, עכ"ד, והוא דוחק מבואר. והעקר שה' חשב לצדיק כזה אשר
דבקה בו ההשגחה, השוגג כזדון, כי אחר שנגלה לו שעבר על החרם היה לו להשתדל אצל אביו שישאל על נדרו ויעקר הנדר למפרע, בפרט כי אמר עכר אבי את הארץ, ובנדר כזה
שלא הועיל בזה למלחמה הזאת יכול להתחרט חרטה דמעיקרא, וע"י שעלה עליו הגורל שאל שאול על הנדר. וי"ל שזמ"ש , שהשתדלו ששאול התיר לו את
נדרו, והיה לו פתח חרטה ע"י שאמרו העם היונתן ימות. ובמדרש ויפדו העם נתנו משקלו זהב ופדאוהו, ר"י ור"ל, ר"י אמר וכי לחם אכל והלא דבש אכל, ר"ל אמר וכי אכל והלא
מטעמת טעם. והם שני הטעמים שהזכרתי למעלה:

(מז) 
. כי בעוד פלשתים מושלים בישראל לא היתה מלכותו חזקה כ"כ: . פי' בכ"מ שרצה לפנות מי שרוצה להרשיע ולהרע
לישראל, לחם עמו ונצחו:

(מח) 
. יען ספר כל המלחמות, ספר גם מלחמת עמלק שבו עשה חיל, פי' קבץ חיל רב מישראל: . כי לא החרים את כולם, כי היתה כוונתו רק להצילם מיד שוסיהם
בהוה, לא למחות את שמו בעבור העבר, כמצות ה':

(מט) 
. הוא אבינדב הנזכר לקמן ל"א ובדה"א ט'. ולא חשיב איש בושת, שהיה מלך אח"כ ונודע שמו בלא"ה, כ"כ רי"א:

(נא) 
. ר"ל איך היה אבנר דוד שאול, כי קיש ונר היו בני אביאל אחים מן האב, ובן אביאל מוסב גם על קיש: