חפץ חיים על ספרא/בהר/פרק ג


ביאור - פרק ג
 פי' הלא כבר אמר וקדשתם את שנת החמישים שנה, ועל זה משני שיכול וכו'.
 אע"פ שעיקרו של יובל לענין שילוח עבדים ולחזור השדה לבעליהן הוא מן תקיעת שופר שביוה"כ ומפני זה יכול אני לומר שגם ביציאתה תהיה מושכת והולכת עד יוה"כ של שנת אחת וחמישים.

 פי' איסור זה הוא כאיסור זה.

 שאם פדאם בדמים, הדמים נתפסים בהקדושה, שזה יוצא וזה נכנס תחתיו להיות קודש.
 שביעית  ויובל חדא היא כמו שאמר לעיל.
 , דיובל נשאר בהוית קדושה שלו, דאע"ג דתופס את דמיה, היא אינו יוצא לחולין.
 כדלקמיה.
 של שביעית אסור, שאינו יוצא לחולין לעולם, אלא אוכלו בקדושת שביעית. ואי כלה מינו מן השדה -- מבערו.
 תחתיהן. דמאמר הכתוב  גילה לנו רק שהפרי עצמו נשאר בקדושה אף שלקח בו דבר אחר כגון הבשר שפרקינהו בדבר אחר נתפס הקדושה על הדבר אחר והיא יוצא לחולין.

 דא"א לומר כפשטיה שמה שתביא מן השדה ביומיה אתה אוכל ולא מן הצבור בבית, שהרי מקרא דכתיב ולבהמתך ולחיה גבי שביעית משמע שאוכל אף מן הצבור בבית כ"ז שלא כלה לחיה מן השדה, וע"כ מה שאמר כאן "מן השדה" הכונה מן השדה תקחו זמן אכילתו, שכל זמן שאתה אוכל מן השדה שלא כלה ממנו אתה אוכל מה שיש לך צבור מפירות שביעית בבית. כלה מן השדה - אתה חייב לבער ולכלות מה שיש לך בבית.

 ג' מיני ירק בחבית אחת של חומץ או ציר כדי שיתקיימו.
 דנאסרו כולם אפילו אותם שלא כלו משום דבלע ההיתר אותו שלא כלה מאותו שכלה, ואסרו דתנן שביעית אוסרת במינה במשהו ושלא במינה בנותן טעם.
 פי' אע"פ שכבר כלו השנים מן השדה. וטעמו דאלו שכלו בלועים מטעם אותו שלא כלו אוכל על סמך אותו הטעם שיש בהם מאותו שלא כלו. והטעם דמקילינן כל כך  משום דשביעית בזה"ז דרבנן ורבי היא (ר"ש). ועיין בקרבן אהרן שהאריך עוד בזה בשם ר"ת.
 ואוכל השאר.
 שמותר לאכול כל מין שירצה ממיני הירקות כל זמן שינמצא במדבריות איזה מין ירק, שכל הירקות לענין הביעור מין אחד הם ולא מיחייב לבערן עד שיכלה כל מין ירק מן השדה.
 רגילה וסנדריון מיני ירקות הן.

 פי' קרא יתירא הוא דהא ביובל משתעי, והול"ל "תאכלו תבואתה ותשובו איש אל אחוזתו", אלא הדר לומר "בשנת היובל" למעט בשנת היובל תשובו ולא בשביעית.
 שיהיה שביעית מוציא ולהכי אצטריך קרא למעטו.
 כדיליף לקמיה מקרא.
 דמשמע זה דבר השמיטה ולא דבר היובל.
 קרא יתירא הוא, דכבר אמר ושבתם איש אל אחוזתו, ולזה אמרו שבא לרבות וכו'.
 שהוא הקרוב כדכתיב "ובא גואלו הקרוב אליו" - הקרוב קרוב קודם, וסד"א דכיון דבנו במקום אביו הוא ועדיין ירשנה ותשיב אליו דאחוזתו קרינא ביה ולא שייך בה השבה כלל, ת"ל תשובו דמשמע בכל מקום ואפילו הבן חוזר לאביו. והגר"א גרס , וכן הוא גירסת הילקוט, והוא גמרא מפורשת בערכין דף כה ע"א, וביאורו דהא קי"ל המקדיש שדה ובא אחר ופדה אותה כשמגיע ביובל חוזרת לכהנים וקמ"ל קרא דאם בנו פדה אותה מן ההקדש כשמגיע יובל חוזרת לאביו.

חפץ חיים על ספרא