תפארת ישראל על שבת ה
שבת ה

יכין

משנה א
 לרה"ר. דאדם מצווה על שביתת בהמתו מדאורייתא בכל מלאכה מל"ט מלאכות (כלקמן רפכ"ד א'). רק כל משא שמשתמרת בו. לא הוה כמשאוי. אבל כשהוא לנטירותא יתירתא. יותר הרבה מהצורך או שאינה משתמרת בו כלל. או כשהוא לנוי שאינה רגילה בו. הוה כמשא (ש"ה ס"א):

 (האלפטער). והוא חבל שבצוארה:

 (דראממעדאר). והוא מין גמל נקבה שקלה לרוץ. וחזקה יותר מגמל:

 טבעת ברזל שבחוטמה. דצריכה נטירותא יתירתא:

 חמור מלוד שחזק ביותר:

 רסן ברזל שנקראת בלשון רומי פרענום ובל"א (געביס):

 (האלז קעטטע):

 ככלבי ציידין:

 ר"ל מותר למשכן בחבל שבשיר:

 אמזין נמי קאי. דבנטמאו במת מזין עליהן בג' וז'. ונטבלין אח"כ בעודן בצואר הבהמה. וקמ"ל בהזאה. דלא חיישי' שמא יתכוון להזות אבהמה ונפסלה ההזאה ובטבילה קמ"ל דאינו חציצה מדרפויין בצוארה. ואע"ג דתשמישי בהמה וכלים אמקט"ו. הכא שאני דמדאורחא בהן למשוך הבהמה. כתשמישי אדם דמי (גמ'):

משנה ב
 (זאטטעלזוים). והוא כר קטן שמניחין על החמור כדי שיתחמם:

 מע"ש. דבשבת אסור לקשרו לו. מדצריך לסמוך א"ע בבהמה כשיקשור לה. ומשתמש בבע"ח ובעבר וקשרו לה. אסור לצאת בו. ודוקא לקשרו לה אסור. הא ליתנו עליה מפני הצינה ושלא תצא בו מותר. ודוקא חמור דגם בתקופת תמוז קריר לי'. אבל סוס אסור ליתן עליו מרדעת כלל. דמחזי כמטעינו משא. ולהסיר מרדעת בשבת. בין מן החמור או מהסוס אסור מדהוה טרחא שלא לצורך. ואוכף הנקרא (זאטטעל). אסור בין ליטול בין להניח בין לחמור בין לסוס (ש"ה ס"ח). אולם בשעה שהקור גדול. ואנו רואים שמזיק לסוס. וכן בימות החמה שהזבובים רבים ומצערים לסוס. מותר להניח עליו כל מכסה שירצה. דמה לי צער חמור מ"ל צער סוס. ובלבד שיהיה נזהר שלא ישען עצמו על הבהמה בשעה שמכסה (רט"ז שם סק"ו):

 אילים:

 שמכסין זכרותן בכיס בתמונת לב. רחב למטה נגד הביצים וקצר למעלה נגד הגיד. למנעו מלעלות על נקיבות:

 שקושרין זנבן למעלה. כדי להקל עלית הזכר עליהן (ולשון שחוזות פי' בירושלמי כמו משחזת. כלומר חדודות להבעיר הזכר ובגמ' דילן קאמר שאוחזין אליה שלהן למעלה כדי שיקל לעלות עליהן הזכר):

 שכובלין וקושרין זנבן לצד מטה. למנען מהזכרים:

 שמצנפין בגד סביבה שלא יטונף צמר הנקיבות שהוא רך [וכבונות נ"ל שפירושו צעיף (הויבע). כמו תנתן כבינתי לבתי (ב"ב ק"ט) שפירשו צעיף כ"כ ה"נ מלבישין להכבש את הכתונת הזה דרך ראשו כעין (הויבע) כדי לכסות גם הראש חוץ מהעינים והפה]:

 לפעמים קושרים דדיהן בחוזק שיתיבש החלב. ולפעמים רפוי שלא יטפטף החלב לארץ:

 דהו"ל תכשיט:

 ר"ל אם כוונתו ליבש חלבן מותר. אבל שלא יטפטף החלב לארץ מדלא מהדק אסור. דשמא יפול ואתא לאתויי (שם ס"ו):

משנה ג
 מטלית או כר שבזנבו. לסימן או לדבר אחר:

 שקושר חבל מידה לרגלה שלא תוכל לברוח:

 שקושר א' מידיה כלפי מעלה שלא תברח מדהוה נטירותא יתירתא הרבה מהצורך:

 האחד. והאחרים נמשכים עמו. דמחזי כמוליכין למכרן:

 ר"ל דבאינן קשורי' זב"ז. מותר להכניס כל החבלים שבפיהן לידו. ובלבד שלא יצא ראש החבל מתחת ידו טפח. דהו"ל משאוי שנושא ברה"ר. ויש אוסרים (שם סט"ז):

 סביב ידו ויקשור. משום כלאים. דא' צמר וא' פשתן. ואף דהו"ל דבר שאינו מתכוון. פסיק רישא הוא. או דאתיא באמת כר"י דס"ל דבר שאינו מתכוון אסור (ועמ"ש לעיל ספ"ב [בועז אוח ו]. אב"י עי' י"ד סי' ש' ס"ו):

משנה ד
 דלמא נפל ברשות הרבים ואתא לאתויי:

 (שעללע):

 סתום במוכין שלא ישמיע קול. עכ"פ מחזי כמוליכה למכור לשוק שע"י קול הזוג יתעוררו קונים לראותה:

 עצים שקושרין סביב צוארו שלא יחכך מכתו בשיניו:

 במנקשת רגלי' זב"ז. קושרין טבעת מעור עב סביב המקום שמנקשת:

 מלת שברגליהן אחוטין נמי קאי. דחוטין לסימן ורצועות שלא יפריחו:

 שלא יגררו זנבן בארץ:

 שנותנין מין עץ בחוטמן. שיתעטשו ויפלו התולעים שתוך ראשיהן אע"ג דכל צער בבהמה שרי (כשבת נ"ג א'). ואי"ל דעכ"פ דלמא נפל ואתי לאתויי. דא"כ פשיטא וכדקאמר שם. נ"ל דמורני רק צער מועט הוא לה ולהכי אסור:

 עול קטן שנותנין בצוארו להתרגל בעול:

 (שטאכעל שוויין) (והוא מלשון מורש קפוד ישעי' י"ד פכ"ג ונתחלף הדלי"ת ברי"ש). ששערותיו חדין. וקושרין עורו על דדי הפרה שלא יינקו משם השרצים:

 בין לנוי בין לשמירה:

 של שכנתו היתה. ומדלא מיחה בה נקראת על שמו:

בועז

הלכתא גבירתא