טור מנוקד אבן העזר עב
המדיר את אשתו מליהנות ממנו, אין הנדר חל להפקיע מזונותיה, שהרי הוא משועבד לה שאינו יכול להפקיעם.
ואם אמר לה 'צאי מעשה ידיך למזונותיך' והיא מספקת לדברים גדולים ולא לדברים קטנים, ואותם הדברים קטנים נוהגין בהם בני אביה מפני שהוא עשיר אבל שאר משפחתה שיש להם עושר כמו שיש לבעלה אין נוהגין בהן, אז חל הנדר שהרי אינו חייב לה באלו דברים הקטנים כל זמן שהיא עמו.
אבל משהדירה ואינה עוד עמו, צריך להנהיגה בכבוד בית אביה אף באותן הדברים הקטנים.
לפיכך אם הדירה עד שלושים יום, יפרנסנה באלו הדברים הקטנים על ידי פרנס שיאמר לו "כל הזן אינו מפסיד", אבל לא יאמר לו להדיא "לך ותזון אותה", דאם כן הוה ליה שלוחו.
וכן אם הדירה סתם או זמן רב, יפרנסנה על ידי פרנס שלושים יום דשמא בתוך כך יתיר נדרו.
אחר שלושים יום - יוציא ויתן כתובה.
לר"י - כופין אותו בשוטים.
ולרבינו חננאל - אין כופין.
ולזה הסכים אדוני אבי הרא"ש ז"ל.

נדרה שלא תטעום אחד מן המינים וקיים לה הוא, או שאמרה לו 'הנאת תשמישך עלי אם אוכלנו', אפילו הוא רע ולא טעמה אותו מעולם, יוציא מיד ויתן כתובה.
ואם הוא הדירה, שאמר לה 'הנאת תשמישך עלי אם תטעום מאותו המין' - יקיים שבעה ימים ואז יוציא ויתן כתובה.

כתב הרמב"ם: בנדרה היא וקיים לה הוא, אם רוצה לישב עמו ולא תאכל מאותה המין תשב, ואם הוא אומר 'אי אפשי באשה נדרנית' - יוציא ויתן כתובה, שהרי הוא היה לו להתירה וקיימה לה מרצונו.