תפארת ישראל על יומא ו
יומא ו

יכין

משנה א
 [פארבע]:

 בגובה שלהן:

 דמי מקחם:

 ר"ל אפי' אחר זמן רב משקנה הראשון:

 ר"ל יקח אחד לזווגו לשני:

 ר"ל אם של שם מת, יאמר זה וכו':

 יאמר זה וכו':

 ואע"ג דשלוח לא מעכב עכ"פ צריך לעמוד חי, עד שיזרוק דם של חבירו:

 ר"ל שני שבזוג שני ירעה. אבל שני שבזוג ראשון לא, דאין בע"ח נדחין:

 שיפול בו מום:

 קונין ממנו בהמות לעולות להקריבן כשהמזבח פנוי:

 אבל חטאת יחיד שכיפרו בעליה באחרת נועל דלת בפניה שתמות ברעב:

 ר"ל שני שבזוג ראשון. וה"ה כל חטאת צבור שכיפרו צבור באחרת, תמות הראשונה כביחיד:

 וה"ה במת של שם:

 דס"ל בע"ח נדחין:

משנה ב
 ר"ל אחר מתן דם פר ושעיר' בא הכה"ג אצל השעיר שהעמיד נגד שער מזרח הלך הכה"ג השתא לשם:

 בין קרניו:

 ר"ל בעבור שם קדשך הויה:

 נ"ל דלעיל קאמר והן עונין וכו', ר"ל הכהנים שסביבו. אבל הכא נקט הכהנים והעם' דכולן השתחוו וענו, מדהתוודה בעד כולם, דגם כהנים מתכפרין בשעיר בשאר עבירות כספ"ק דשבועות. ומה"ט היה נ"ל דלא השתחוו בכל פעם כששמעו השם ביו"כ, כלעיל פ"ג משנה ח', ופ"ד מ"א ומ"ב, דלא נזכר שם שהשתחוו, כמו שלא השתחוו כל השנה כששמעו השם ככתבו מפי הכהנים, ורק כששמעו השם בוידוי הכללי נפלו הכל על פניהם. אבל הרמב"ם [בפ"ב מיו"כ] כתב שהשתחוו בכל פעם ביו"כ. א"כ ע"כ צ"ל דתנא נטר לה מלפרש שכולן השתחוו, עד הכא. מדהוא כאן סוף ההזכרות שבעבודת היום. דבח' ברכות שמברך כוה"ג היום לא השתחוו' אף שג"כ הזכיר השמות ככתבן ועי' בחומר בקודש פ"ו אות י"ג שהוכחתי בס"ד שגם במקדש לא הזכירו השם ככתבו רק בנ"כ וביו"כ בווידוי כה"ג ובקריאה לשם חטאת, ועי' מ"ש בפירושינו בס"ד סוף מ"א מפרק כל ישראל:

 שיצא מעצמו, דשכינה מדברת מתוך גרונו היום:

משנה ג
 שם איש:

משנה ד
 כעין גשר גבוה יותר מקומת איש עשו לו בעזרה מעיו"כ שילך עליו, ולא יכלו ההמון ליגע בו:

 בש"ס קאמר דאלכסנדריים היו ואעפ"כ כינה אותן בבליים על שהתנהגו א"ע כבבליים בני בלי דרך ארץ:

 שימהר לבוא למדבר, ויראו שיתלבן הלשון זהורית שבפתח ההיכל, כסוף פרקן:

 חשובי העיר:

 סוכות עשו לו בדרך ובני אדם שם ללוותו מסוכה לסוכה:

 הוא ההר הזקוף שמשם דחף השעיר:

 נמצא תשעים ריס. שנים עשר מיל והן כ"ד אלפים אמה, שהוא ב' פרסאות אשכנזיות, ולווהו מיל שמכל סוכה לסוכה, ולא זכיתי לידע מה קמ"ל תנא כמה ריס היה מן ירושלים עד צוק וכמה ריס יש בכל מיל, ואפשר משום דמדת ריס היה ידוע טפי לכל אדם ממדת מיל:

משנה ה
 דבנחלש מותר לאכול. מיהו מעולם לא נצרך לכך:

 שהיה רק מיל:

 שהיה ב' מיל מהצוק. ולא עשו י"א סוכות, דא"כ לא נקרא ארץ גזירה, מדהיה יכול כל אדם לילך לשם ביו"כ:

משנה ו
 שבין קרניו:

 כדי שיראה כשילבין בשעת דחיפה, דאם יהיה הזהורית רק בקרניו, לא יוכל להציץ היטב. אבל אותו לשון של זהורית שקשור על פתח ההיכל כבר הלבין מקודם כשהגיע למדבר שהיה רחוק מירושלים ג' מיל, וכסוף פרקן:

 דאם יקשרו כולו בסלע, שמא יקדים וילבין, ומכח שישמח ישכח מלדחוף השעיר וע"י שיהיה השעיר קשור בו, יזכור:

 ואע"ג שהוא חוץ לתחום, מותר משום סכנת המדבר:

 בגדים וכלים שנוגע בהן אבל אינו מטמא אדם וכ"ח:

משנה ז
 אחר שמסר הכה"ג השעיר לשלחו בא לו אצל וכו':

 הן שנזרק דמן בק"ק וגופן תלוי בעמודים שבבית מטבחים:

 קערה קדושה:

 תני. להקטירן, דאינו מקטירן, עד שיקריב המוספין:

 בעורותם ובשרן ופרשן, דד' בני אדם נושאין ב' מוטות, ב' לפנים וב' לאחור. והפר ושעיר מורכבין זע"ז מונחין עליהן קלועין ומשולבים זע"ז:

 חוץ לירושלים:

 המתעסקין בשריפתן:

משנה ח
 שאסור להתחיל בעבודה אחרת עד שיגיע שעיר למדבר:

 כמין [טעלעסקאפען], שהן בניין גבוה שהשומר מציץ מעליו למרחוק. ונקראין דורכיות משום שהבניין ההוא עשוי מדריגות מדריגות שדורכין עליהן כשעולין לשם:

 דגלים, דכשהשעיר בא למדבר, שומר שאצלו מניף בדגלו, וחבירו מרחוק מניף לחבירו האחר וכן כולם עד ירושלים:

 הוא ראש המדבר:

 שלווהו מיל עד סוכה ראשונה:

 ולת"ק עשו תקנה, דאין סומכין על הנס, דשמא לא ילבין, כמ' שנה קודם חורבן הבית [כיומא דל"ט ב']:

בועז

הלכתא גבירתא