טור מנוקד אבן העזר עז
המורד על אשתו שאינו רוצה לשמש עמה או שאינו רוצה לזונה - אם היא רוצה כופין אותו מיד להוציא וליתן כתובה, ואם היא רוצה להמתין אולי יחזור בו ממתינין לו, ומוסיפין לה על כתובתה לכל שבוע שלושה דינרין שהן שלושים ושש שעורים של כסף, וכל ימי עומדו במורדו כופין אותו לזונה ואפילו הכי מוסיפין לה על כתובתה.

והאשה שמרדה על בעלה מתשמיש - הרבה תקנות נתקנו בה.
בתחילה תקנו בימי חכמי המשנה שיפחתו לה מכתובתה שבעה דינרין לשבוע עד כדי כתובתה ואז יוציאנה, ואפילו אם ישמש עמה במרדה יפחות לה כיון שהוא בעל כרחה.
ושוב תקנו שישלחו מבית דין שתחזור בה, לא חזרה בה מכריזין עליה ארבע פעמים בארבע שבתות זו אחר זו בבתי כנסיות ובבתי מדרשות 'פלונית מורדת על בעלה' כדי לביישה, לא חזרה בה שולחין לה הוי יודעת שאפילו כתובתך מאה מנה הפסדת, ומגרשה.
ושוב הוסיפו לתקן שימתינו לה שנים עשר חדש ואז יגרשנה אם ירצה בלא כתובה, ובתוך השנה אם בא לגרשה צריך ליתן לה כתובה, ובתוך השנה אין נותן לה מזונות ומעשה ידיה שלה אבל נוטל פירותיה ויורשה אם תמות וחייב בפדיונה ובקבורתה, וכשיוצאת לאחר השנה אין לה לא מנה ולא מאתים ולא תוספת, ואפילו בגדים שקנה לה יפשוט מעליה דאדעתא למישקל ולמיפק לא זבין לה, ונכסי צאן ברזל שלה אם הכניסה לו קרקע ברשותה הוא ונוטלתן, ואם הם מטלטלין מה שתפסה מהן אין מוציאין מידה ומה שלא תפסה אין מוציאין מן הבעל, ונכסי מלוג ברשותה הן ונוטלתם.

והאי תקנתא איתא בין באומרת 'בעינא ליה ומצערנא ליה' שאינה מבקשת להתגרש מיד, בין באומרת 'מאיס עלי' ומבקשת שיגרשנה מיד בלא כתובה. ורשב"ם פירש - באומרת 'מאיס עלי' לא כייפינן לה שתהא עמו שנים עשר חדש אלא מגרשה מיד בלא כתובה בעל כרחו.
וכן כתב הרמב"ם - שכופין אותו לגרש שאינה כשבויה שתבעל לשנוי לה.
וכתב עוד - דכשאומרת 'מאיס עלי' נוטלת בלאותיה הקיימין בין מנכסי מלוג בין מנכסי צאן ברזל.
ורבינו תם פירש - דלעולם אין כופין אותו לגרש ואין ביניהם כלום אלא בכל דיניהם שוין שלעולם אין כופין אותו לגרש.
וכן היא מסקנת אדוני אבי הרא"ש ז"ל.

כתב הרמב"ם ז"ל: כתבו הגאונים שיש מנהגות אחרות במורדת ולא פשטו המנהגות ברוב ישראל על כן אין ראוי לדון אלא כדין התלמוד.
אבל רב אלפס כתב - האידנא דייני במתיבתא כד אתיא ואומרת לא בעינא להאי גברא ליתיב לי גיטא יהיבנא לה גיטא לאלתר, ואי תפסה מידי מכתובתה מפקינן לה מינה ויהיבנא לה לבעל, ונכסי מלוג שישנן בעין או דבר הבא מכחם כגון שמכרו בתים וקנו שדות שקלה להו, אבל אם בלו לגמרי לא מחייב בעל לשלומי, ובנכסי צאן ברזל כל שישנן בעין אפילו בלו הרבה שקלה להו אפילו נפחתו מדמיהם הרבה אינו משלם הפחת, ובלבד שיהיו ראויין להשתמש בהן מעין מלאכתן ראשונה, אבל אם אין ראויין להשתמש בהן מעין מלאכתן ראשונה חייב לשלם כל דמיהן, וכמו כן אם נגנבו או נאנסו דברשותיה קיימין.

כתב אדוני אבי ז"ל בתשובה: אשה שהכניסה לבעלה מלבושים לבושים עליה, אין אני קורא בהם נכסי צאן ברזל שאין דרך לשום המלבושים שעל הכלה, ונכסי צאן ברזל היינו שומא שהאשה מכנסת לבעלה. עד כאן.

וחזינא לגאון דקאמר - יהיב לה עיקר כתובה מנה מאתים כי היכי דלא ליהוי בנות ישראל הפקר, אבל מאי דכתיב לה מדיליה בין תוספת בין מתנתא לית לה, והדין תקנתא ליתא אלא היכא דאימרדא איתתא בבעלה ובעיא למיפק מיניה משום דלא בעיא ליה, אבל אם חלתה או שהיה בה חשש מיתה ורוצה להפקיע את עצמה מתחת בעלה כדי שלא ירשנה ליתא להאי תקנתא, ובכי האי מילתא איכא למימר היכא דמעיקרא נחלה דאורייתא לא תקון רבנן, ואי מתה מקמי דתיפוק מיניה דבעל בגט ירית לה בעל דלא מיפקעה ירושה דבעל אלא בגירושין גמורים.

וכתב אדוני אבי הרא"ש ז"ל על דברי רב אלפס: אפשר לפי שראו הקילקול בבנות ישראל ואי משהי תריסר ירחי שתא אגיטא תולות עצמן בעכו"ם ויוצאות לתרבות רעה, בטלו השהייה ונתנו רשות לבעלה לגרשה מיד בלא שהייה, אבל לא שיכפוהו לגרשה שלא להרבות ממזרים בישראל, ומוטב שבנות ישראל הרעות יוסיפו רעה על רעתן ואל ירבו ממזרים בישראל.
וכן היה דן ר"מ מרוטנבורק כדינא דמתיבתא אבל היה מצוה להחרים אם השיאה שום אדם עצה כדי להוציא נדוניתה מיד בעלה, וכשהיה רואה ערמה בדבר לא היה מצוה להחזיר אפילו נדוניתה, הלכך לא היה דן דין מאיס עלי אם לא שתתן אמתלא לדבריה למה לא היה מקובל עליה או שלא היה הולך בדרך ישרה ומכלה ממונו. עד כאן.

ובאר עוד בתשובה וכתב: והסכימו חכמי אשכנז וצרפת שבטענת מאיס עלי אין לכוף לבעל לגרש, לכן יזהר כל דיין שלא לכוף לגרש בטענת מאיס עלי, וכן אין כופין אותה להיות אצלו, ולענין הממון אם הכניס לה ממון והוא עדיין בעין שלא הוציאו יקח כל מה שהכניסה לה, אבל ממונה ישאר בידה בין נכסי מלוג בין נכסי צאן ברזל ומכל מה שהכניסה לו לא יקח מאומה. עד כאן.

אפילו נדה וחולה שאינן בנות תשמיש ומורדות בימי נדותן וחוליין, או שבעלה ספן שאין עתה זמן עונתה, בכולן דינן כשאר מורדת.
וכן ארוסה שאינה רוצה לינשא, דינה כשאר מורדת.
ושומרת יבם שאינה רוצה להתייבם, כתבו רב אלפס והרמב"ם שדינה כמורדת, והם הולכים לשיטתם שפוסקים מצות יבום קודמת.
ורבינו תם פסק שמצות חליצה קודמת לפיכך אין דינה כמורדת.
ולזה הסכים אדוני אבי הרא"ש ז"ל.

כתב הרמב"ם: איש ואשתו שבאו לפני בית דין, הוא אומר 'מורדת מתשמיש' והיא אומרת 'כדרך כל הארץ אני עמו', או היא אומרת 'שמורד הוא' והוא אומר 'כדרך כל הארץ אני עמה', מחרימין תחילה על מי שמורד ואינו מודה בבית דין, ואם לא הודו אומרים להם להתייחד לפני עדים, נתייחדו ועדיין הם טוענים מבקשין מן הנטען ועושין פשרה כפי כח הדיין.
אבל לבעול לפני עדים אי אפשר שאסור לבעול לפני כל בריה.