תפארת ישראל על בבא קמא ח
בבא קמא ח

יכין

משנה א
 ואם אין בהחבלה רק א' או ב', ישלם רק אותן:

 מה שנפחת הניזק בדמיו ע"י החבלה, דהא דכתיב עין תחת עין, אין ר"ל עין ממש, דהא כתיב ולא תקחו כופר לנפש רוצח, ומדלא כתיב לאשר הוא רשע למות, דכולל כל הכאות [וגם כל חייבי מיתות]. ש"מ למעוטי בדכוותה אתא, דהיינו לרוצח לא תקח כופר, אבל לחובל תקח כופר והא דכתיב עין בעין, דמי עין הוא, והא דכתיב כאשר יתן מום כן יעשה בו, היינו בדין שמים, דכך ראוי לו כשלא יפייס להנחבל [רמב"ם פ"ג מחובל]:

 מה שנשבת ממלאכתו בחליו:

 כעבד כנעני שנמכר בפעם אחת לעולם [אבל לא ישומו כאילו הנחבל ימכור א"ע. דחדא שהוא ישראל שאינו נמכר רק לשש שנים, ואין לומר ישמוהו תמיד כאילו תמיד ימכר א"ע לשש שש שנים, יעלה להון רב, ותו דלפעמים מפני חשיבותו, לא ימכר א"ע בעד כל הון]:

 קודם שנחבל:

 ר"ל אפילו רק כואו שלא פצע בו:

 דלפי עינוגו צערו רב:

 אין ר"ל דישומו כמה רוצה ליטול להצטער, דיש שלא ירצה בעד כל הון, אלא ר"ל כמה רוצה שיטלו ממנו שלא להצטער כך, אם נתחייב למלכות בצער זה:

 אבעבועות, אפילו נולדו אח"כ מחמת ההכאה:

 ואפילו עלו במקום המכה לא מצי למימר לולא שהיו שם ההכאה לא עלו, דעכ"פ ע"י ד"א עלו. מיהו זה דוקא רק כשעבר אדברי הרופא:

 שבהן יוכל לעשות מלאכה גדולה, וכשיבריא עכ"פ חזי לשמור קשואין, וע"י חליו השתא אי אפשר גם לזה. מיהו בהוא נוקב מרגליות, ושבר רגלו, דכשיבריא יחזור למלאכתו ישלם השבת שבחליו כפי הפסדו שע"י חליו:

 י"א שאינו רק במקום רואין. והמבייש בדברים, פטור, אבל אין לו חלעה"ב עד שיפייסו []:

 דהנבזה המבייש בושתו מרובה [ולר"ן ורש"י בינוני שבייש בושתו מרובה, ורק בבעילה, מבוזה שבעל בושתו מרובה, כפ"ג דכתובות מ"ז]:

 דנכבד שנתבייש בושתו מרובה:

 ר"ל ערום קצת, שהערימו יותר:

 שלא ראה הבושת אבל הרגישו:

 והרגיש אחר שהקיץ, אף שבשעה שביישו לא ידע:

 אבל אין דמי בשתם מרובה כל כך כאילו איננו ערום או סומא או ישן:

 ואפילו רק נתכוון להזיק ולא לבייש חייב בבושת. מיהו בזה"ז שאין לנו ב"ד סמוכין, אין דנין רק נזקי אש, בור, שן, רגל, שכיח, ממון, חסרון כיס [כח"מ א'. ושפ"ט, וססת"י. וסי' א'ב' ש'ר' ש'מ'ח'], ולפיכך נזקי אדם באדם שאינו מצוי, אין שמין ומגבין לו, רק אי תפס לא מפקינן מניה, אבל ינדו למזיק עד שיפייס לניזק [שם]:

משנה ב
 [עי' לעיל פ"ג מ"י]:

משנה ג
 דרק בחבלן חייב מיתה:

 אפילו במזיד, שחייב מלקות שפוטר מתשלומין, אפ"ה בחובל בחבירו בפירוש רבתה תורה שישלם:

משנה ד
 דמתחלה בני תשלומין היו, רק שאין להן לשלם משא"כ ברישא בחשו"ק:

 מיהו ביש לאשה נכסי מלוג, תמכרם בטובת הנאה, שכשימות בעל בחייה יטלם הקונה, יתשלם לזה []. ואי"ל בל"ז הרי תוכל למכור הכתובה בטובת הנאה. י"ל דכתובה ודאי שט"ח הוא, והרי קיי"ל המוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחל, וכל לגבי בעלה ודאי מחלה, ואטרוחי ב"ד בכדי ל"ל. משא"כ זכות שלה בנ"מ, לא מחשב כשט"ח]:

משנה ה
 אף ששגג בהאיסור, חייבי מיתות שוגגין פטורים מתשלומין, דאף שמקלקל, והמקלקל בשבת פטור מסקילה, עכ"פ מתקן הוא ליצרו:

משנה ו
 שהכהו באגרופו נגד אזנו, וי"א דר"ל שתקע לו ממש באזנו [ועי' רש"י קדושין י"א ב']:

 שהכה בפס ידו על לחיו, בושתו מרובה טפי:

 שהכהו באחורי ידו על לחיו, שבשתו יותר מרובה:

 משך:

 וברקק בבגדו פטור:

 ר"ל כל אלו השומות שנזכרו במשנה, הן רק למכובד מאד, וזה בשביל צער ובושת, ושאר הג' ישלם לפי מה שהן:

 דלכולן שמין בשוה כלעיל, וקיי"ל כת"ק []:

 דלבושת שאינה של חבלה, וכ"כ לצער של כואו בשפוד, יהבינן זמן, מדבשניהן לא חסרו ממונא, משא"כ לבושת וצער של חבלה, ולשאר ג' דברים דחסריה ממונא, לא יהבינן זמן []:

 המתין לה:

 שמן בכאיסור:

 ר"ל אספה השמן בטפח שלה:

 לסוך ראשה בשמן, דכך דרכם לבריאות:

 שזלזלה בעצמה כל כך, שבעד הרווחת איסור גלתה ראשה בר"ה:

 דעבר משום בל תשחית [כך נ"ל דלמאי דמסיק הש"ס דמצער עצמו נקרא חוטא, א"כ אין חילוק בין גוף למלבוש לענין בל תשחית דאי משום וכפר עליו, לא ס"ד שיהיה חייב ומאי קמל"ן דפטור, וכקושי' תוס' ד"ה החובל]:

 מעונש ב"ד דכל שאין קוצץ אילן אין בל תשחית רק מד"ס []:

 וכ"ש בושת דרשאי לכתחילה לבייש א"ע ודאי אחרים חייבים:

 די"ל לטובתי עשיתי והרי גם באילן אינו חייב רק בשקוצצו דרך השחתה להפסיד לאדם [ומתורץ קושית תוס' ד"ה החובל]:

 כשלא התרו בו למלקות, שאינו לוקה, משא"כ בחובל בחבירו בפירוש רבתה תורה שישלם אפילו התרו בו למלקות משלם ואינו לוקה [ככתובות דל"ב ב'] ונקט נמי נטיעה דלא נימא רק חובל חייב מדצערו בגופו, משא"כ בושת ולהכי נקט דאפילו נטיעות דפחות מבושת אפ"ה אחר חייב:

משנה ז
 הבושת:

 ויתפלל בעדך, וכי ס"ד שיתפלל בעדו, אם לא יבקש אבימלך ממנו:

 ואי"ל דלמא אברהם מלתא יתירתא עביד [כיומא כ"ח ב']. א"כ הו"ל נמי לאשמעינן דמחל לו [כמ"ד ויעתר לו ה' ותהר רבקה]. אע"כ דמחילה מחוייב היה, רק קרא קמ"ל דלא די שמחל לו, אלא שהתפלל ג"כ בעדו:

 דצערה דגופא לא מחיל אינש:

 מטעם הנ"ל, דלשחוק בעלמא אמר כן. וי"א דבכה"ג פטור, רק דמתני' מיירי בשואלו החובל, ע"מ לפטור. והוא השיבו הן, אמרינן דהתכוון לבתמיה [תכ"א. ואילה"ק ללישנא קמא רישא ל"ל דהוא כ"ש מסיפא. נ"ל דקמ"ל רישא דאף שלא אמר ע"מ לפטור, ל"א דאידך סבר ודאי לצורך קאמר, שהעלה בשרו נימא [בראנד בל"א], ולהכי א"צ לומר ע"מ לפטור, דהרי לטובתו נתכוון, קמ"ל. מיהו בשאר צער שאינו בחסרון אבר נמי לא מחל אינש, כמוכח מכד וטלית דנקט בסיפא, והא דנקט חסרון אברים. נ"ל דקמ"ל דאפילו בהנהו רגיל לומר כן בשחוק, ואינו חושש שמא חבירו יבין כן לאמת]:

 אפילו א"ל בדרך שאלה ע"מ לפטור. והשיבו לאו, אפילו הכי פטור:

 ודוקא בדאתא לידי בתורת שמירה, ולהכי בלא אמר ע"מ לפטור, חייב. אבל בלא אתא לידי' בתורת שמירה, אפילו לא א"ל ע"מ לפטור, פטור:

 השליח. אפילו א"ל ע"מ שאני משלם, אין שליח לעבירה []:

בועז

הלכתא גבירתא