תפארת ישראל על מנחות יא
מנחות יא

יכין

משנה א
 שבאות בעצרת:

 כל לחם נילוש בפ"ע מעשרון סולת:

 שאין אופין בתנור בבת אחת שתי הלחם. רק כל לחם בפעם א'. מגזירת הכתוב:

 שמושיב ב' לחמים בפעם אחת בתנור. וגם זה מגזירת הכתוב. וכל לחם מב' עשרונים:

 פארם:

 כשמוציאן מהתנור:

 ר"ל שלא ישתברו ויתקלקל צורתן. מפני שכל לחם שלהם עשוי כמין תיבה בלי כסוי. שנפרצו ב' מדפנותיה. שלא נשאר בה רק השולים וב' דפנות זו כנגד זו. ולכן נעשות בדפוס שיהיה מכוון יפה תאר הדפנות. וכשמוציאה מהתנור חוזר ונותנו בדפוס. כדי שלא יתעקמו הדפנות ביני ביני קודם שיכניסום על השולחן.:

משנה ב
 דמדת היבש שנמדדת בו בפנים. לא נתקדש [לעיל פ"ט מ"ה]. דאי נתקדשה הוה מגניא מלתא כשיוציא הקמח לחוץ ללושו. אבל משום יוצא לא מפסלו. דדוקא מנחה שכולה כליל מפסלה ביוצא אחר שנתקדש בכלי. אבל ב' הלחם לא מפסלו ביוצא עד שנשחטו הכבשים. וכ"כ שאר מנחות הנקמצות לא מפסלו ביוצא רק אחר קמיצה [תוס' לעיל ד"ט א']:

 דתנור מקדש. ומגניא מלתא להוציא התנור לחוץ. א"נ מגניא מלתא להוציא מנחה שכבר נתקדשה. אבל אינה נפסלת ביוצא עד אחר קמיצה [ועי' תוס' מנחות ד"ט ע"א ד"ה ריש]:

 דאסור לאפותן בשבת. ובש"ס מקשינן דאי נתקדש הלחם בהתנור הרי אפסול בלינה. והול"ל דדוחה השבת. וכתבו תוס' דלמסקנא אמרינן תברא. ובאמת למ"ד אפייתן בפנים. דחי שבת. אבל הרמב"ם [פ"ה מתמידין ה"ז] כתב כלישנא דמתניתין [ועי' מ"ש בבועז אות ג' בס"פ דלעיל בד"ה ובהא. במה שיש לישב דברי הרמב"ם]:

 היינו חוץ לחומת עזרה [ועיין מ"ש פ"ז סי' כ"א]. ומדלא היה לו סמך מקרא לדין זה אלא כך קיבל מרבותיו. לכן הזהיר להרגיל א"ע לומר כך בע"פ. כעניין שאמרו תנא מני' מ' זמנין ודמי כמאן דמנח בכיסי' [מגילה ד"ז ב'] ועי' עוד [מנחות צ"ו א']:

משנה ג
 הם י"ב חלות שמקריבין משלו בכל יום מחציתן בבקר ומחציתן בערב:

 דהרי אותו חצי עשרון שחולק בו העשרון שמביא הכה"ג בכל יום. לכ"ע מקדש המנחה [כפ"ט סי' ל"ט]. ותו מדנילוש בשמן. הרי מדת הלח נתקדש. ומפסל ביוצא. מדכולה כליל [עיי' לעיל סי' ח']. וה"ה שאר מנחות מאפה הנקמצות. נילושות ונאפות מבפנים מדנתקדש שמנן. אף דמדאין כולן כליל אין נפסלות ביוצא רק אחר קמיצה. עכ"פ מגניא מלתא להוציאן לחוץ אחר שנתקדשו בכלי כלעיל. והא דלא נקט להו. ה"ט משום דבעי למימר דדוחות השבת. והא אינו רק בחביתין ולא בשאר מנחות [אב"י בהא מתורץ קושית תוספות פסחים דל"ו ד"ה במקום. וע"ש]:

 דכשיאפו מאתמול אתקדשו בתנור ואפסלו בלינה. [ר"ל אף למ"ש רש"י ור"ב לעיל [פ"ז מ"ד] בנסכים. דאף שקדשו בכלי אפ"ה לא מפסלו בלינה. היינו מדעיקר קדושתייהו בשחיטת הזבח. משא"כ חביתין מדאינן נקמצות אין בהן קדושה אחרת. להכי וודאי קדשו בכלי קדושה גמורה. אמנם תוספ' [דע"ט א' ד"ה אין]. ס"ל דאף נסכים משקדשן בכלי נפסלו בלינה. וכך כתב גם הרמב"ם [בפ"ב ממעהק"ר הי"ב]:

משנה ד
 מדתנא לעיל [מ"ב] דב' לחם ולחה"פ רק אפייתן בפנים. אבל לישתן ועריכתן בחוץ. ותנא נמי [מ"ג]. דחביתי כה"ג [וה"ה כל שאר המנחות]. גם לישתן ועריכתן בפנים. ורק טחינה והרקדה בחוץ. להכי תנא הכא לפרש כל מלת בפנים ובחוץ דתנא בפרקן. וה"ק. כל מעשה שנעשה בכל המנחות בפנים. צריך שיעשו בכלי קודש דוקא:

 ר"ל אבל כל מעשה שנעשה בכל המנחות בחוץ אין נעשין בכלי קודש:

 ר"ל כיצד נעשות הב' לחם:

 טפחים  שהיה מדביק בכל א' מד' זוית הלחם. חתיכת בצק מרובע גובה ד' אצבעות. כקרנות המזבח [רש"י. ולרמב"ם [פ"ח מתמידין ה"ח] משמע לכאורה שלא היה ללחם קרנות. וקרנות דקאמר תנא היינו קצוות הלחם. ששם היה עביו ד' אצבעות. וכ"כ לכאורה פליגי רש"י ורמב"ם בקרנות של לחם הפנים לקמן. מיהו א"א לומר כן דהרי בפירוש לימוד ערוך הוא בידינו. דלחם הפנים עביין טפח [כפסחים דל"ו א']. והרי זה א"א שיהיה עביו כ"כ בכל התפשטות הלחם. וכאשר ביררנו בס"ד בפתיחה פ"ב סי' נ"א ע"ש]:

 דב' לחם ארכן ז' טפחים. ורחבן ד' טפחים. וגובה הקרנות ד' אצבעות. ולחה"פ ארכן י' טפחים ורחבן ה' טפחים וגובה הקרנות ז' אצבעות:

 בן זומא לא פליג את"ק. רק קאמר שיהיה גם להלחם פנים. דהיינו שיהיה בקצוותיו עביו טפח [כפסחים דל"ז א'] דאין פנים פחות מטפח [כסוכה ד"ה א']. ואפשר עוד דבן זומא אמשנה ה' קאי. ותנא והדר מפרש. שיכפוף הלחם מכאן ומכאן. ועי"ז יהיה לו פנים. דהיינו תוך הכפיפה [ובש"ס משנה ג' ד' ה' הכל משנה א']:

משנה ה
 טפחים. כדכתיב אמתיים ארכו. ור"י לטעמיה דס"ל כל אמות כלים בת ה' טפחים [כלים פי"ז מ"י]. והכי קיי"ל:

 של לחם:

 ר"ל שבעודה עיסה. כופף העוגה מכאן ומכאן שיהיה לה כעין ב' דפנות. דמדכתיב לחם הפנים משמע שיהיה לו פנים רבים. ומדלא פירש לנו הכתוב כמה פנים יהיה לו. יגיד עליו ריעו. מה לחם י"ב אף הפנים שבכל לחם. יהיו י"ב. לכן כופף הלחם מכאן ומכאן. שיהיה עי"ז י"ב פנים לכל לחם. דהרי העוגה יש לה ד' שטחים. למעלה ולמטה וב' צדדים. [ולא חשיב לב' ראשי העוגה. משום דהוה כייף להו לראשי העוגה לגוויה דלחם [כש"ס צ"ו א']. נמצא ששפת ראשי העוגה היה עגול למעלה ואין כאן פנים]. וע"י שכופף העוגה מכאן ומכאן יהיה בכל כפיפה ד' עברים. נמצא שיהיה י"ב עברים. בכל לחם:

 דרחבו של לחם מחזיק חצי ארכו של שולחן. וכשמסדר ב' סדרים לחם בצד לחם. נמצא שולחן כולו מלא:

 דס"ל כל אמות בת ו' טפחים. חוץ ממזבח הזהב וקרנות מזבח החיצון ויסוד וסובב שלו. וקיי"ל בלחה"פ כר"מ. משום דאבא שאול מודה לו:

 בין ב' הסדרים:

 שלא יתעפש. דאין סומכין על הנס שהיה בלחה"פ שנשארים חם כשיקחם מהשולחן כבשעת סדורן [כיומא כ"א ב']:

 ר"ל באותו רווח שבין ב' הסדרים:

 דמשמע עליו ממש:

 דמשמע בצדו. וה"נ הכא. והכי קיי"ל [רמב"ם פ"ה מתמידין ה"ב] וכ"כ בלחם וכבשים של עצרת קיי"ל דמניחן זה בצד זה. מדכתיב בהו והניף על הלחם [כש"ס ס"ב א'] קיי"ל נמי דעל היינו בסמוך [כרמב"ם פ"ח מתמידין הי"א] וק' בש"ס סוכה [ד"ז ב'] ס"ל לרבנן דעל היינו על ממש והא דכתיב וסכות על הארון הפרוכת. היינו דניכוף ביה פורתא. י"ל דכתיב וסכות. משמע טפי על ממש]:

משנה ו
 שטיטצען של זהב:

 געצווייגט. שהיו כמין ענפים יוצאין מהן:

 ר"ל משום דהסניפין עומדים בארץ. ב' לארכו של שולחן מזה. וב' לארכו השני של שולחן. להכי קאמר שמפוצלין בראשיהן. ר"ל שהפצולין היו בהסניפין באותו חלק של סניפין שממעל לשולחן:

 שהיה בכל סניף ה' פצולין כזה? ומעמיד ב' הסניפין שבאורך זה של השולחן. נגד ב' הסניפין שהעמיד באורך השני. כדי להתמיך כל קנה וקנה שמניח בין הלחמין כלקמן בפצולי הסניפין שמכאן ומכאן. ראש א' מהקנה בפיצול שבסניף זה. וראשו השני של הקנה נתמך בפיצול שבסניף שכנגדו באורך השני של השולחן:

 כל א' היה כחצי וכו':

 שהיה מניח לחם א' על טהרו של שולחן. ועליו מניח ג' קנים. שנסמכין ראשיהן בפיצולי הסניפין שעומדין מכאן ומכאן לשולחן. וחוזר ומניח לחם א' על הג' הקנים הנ"ל. וג' קנים על הלחם כלעיל. וכן בין כל לחם ולחם ג' קנים. ומדהיה ו' לחמין בכל סדר מונחים זע"ז. שנמצא שהיה בין הו' לחמין ה' רווחים. ובכל רווח הניח ג' קנים. חוץ מהרווח שתחת הלחם העליון. שלא הניח שם רק ב'. קנים. מדאין עליו משא. נמצא בין הכל י"ד קנים בסדר זה. וי"ד בסדר השני:

 כשמניחן בין הלחמין בכל שבת:

 כשחוזר ושולפן מביניהן בשבת האחרת:

 שולפן מבין הלחמין:

 בהרווח שבין ב' הסדרים שהיה באורך של שולחן. כלעיל [מ"ה] ולתוס' מניח הקנים ברצפת ההיכל סמוך לשולחן. לאורך הבית ממש. ולא לרוחב הבית. כדי שלא יכשלו בהן רגלי הכהנים הנכנסין להקטיר ולהיטב הנרות. [ואף דטלטול הקנים אסור רק שחשש מוקצה אפ"ה אסרוה במקדש. כדאסרו שם כמה מיני מוקצה שאין בהן צורך עבודה [כרתוי"ט סוף עירובין]. מיהו בת"כ משמע לכאורה דסידור קנים מדאורייתא אסור בשבת. דיליף מדכתיב יערכנו ולא שיעריך הקנים עמן בשבת. ואפשר דרק אסמכתא בעלמא הוא]:

 מיהו בלפני ולפנים לא מיירי. דהרי ארון מונח לרוחב הבית. וי"א דתנא ושייר ארון. וגם מנורה. דהרי סדר נרותיה זה בצד זה דהיינו ארכה. עומד לרוחב הבית [רמב"ם פ"ג מבחירה]. ולראב"ד שם בין מזרח למערב מונחים הנרות:

משנה ז
 באולם אצל פתח ההיכל:

 אחר שנאפו וקודם שיסדרום על השולחן. נותנן על של שיש. כדי שיתקררו מחום הטבעי של האפייה. ולא יתעפשו:

 כשיסלקום מהשולחן שבפנים בשבת. מניחן על השולחן זהב שבאולם. עד שיקטירו הבזיכין:

 ולהכי מדהיו מונחים על של זהב בפנים. אינו בדין שיניחנו אח"כ על של שיש או של כסף:

 בכל שבת:

 מפני שההכנסה היא עבודה. להכי מן הראוי שיהיו המכניסין בצד צפון. שחשוב טפי. לשחיטת קדשי קדשים:

 הלחם מהשולחן מעט מעט. ובתוך כך ואלו וכו':

 מערכת הלחם החדשה מעט מעט על השולחן:

 לכן לא יסלקו המערכה. הישנה. עד שיונחו שם מיד אל יד המערכה החדשה:

 דתמיד. ר"ל שלא ילין השולחן ליל ח' בלי לחם. וקיי"ל כת"ק:

 בין משמר היוצא והנכנס שוה בשוה:

 שלחה"פ נאכלין רק ביום סלוקן ובלילה שלאחריו:

 של מוסף יו"כ שהוא חטאת:

 כהנים שעלו לרגל מבבל:

 בערב:

 מדאסור לבשלו בשבת:

 ואינן קצין מלאכול בשר חי. ושרי אחר שהדיחו הבשר ונקרו חוטי הדם. אף שלא מלחוהו [כי"ד סי' ס"ז ב'].:

משנה ח
 והרי הדין הוא שיסדר שניהן יחד בשבת:

 נפסל הלחם.. דהרי לא שהו הבזיכין על השולחן רק ו' ימים. ואין להן תיקון שיניח הלחם והבזיכין עד שבת הבאה. דהרי הלחם נסדר כדינו. וכשיעבור שבת שנייה נפסל בלינה ונאסר לגמרי:

 אם הקטיר הבזיכין על מנת לאכול הלחמין למחר:

 כשאכל הלחם אחר שנתותרו עד יום א':

 כשאכלן בטומאת הגוף שהוא בכרת. וטעמא דפטור בהני. משום דכל הקטרה שאינו כדינו. לא מצי משווי פיגול על ידה. וגם איסור נותר וטמא לא חיילי על הלחם. מדבל"ז לא חזי לאכילה ואין איסור חל על איסור:

 מדנפסלו הבזיכין בלינה. הרי לא הוקטר המתיר כמצותו [כפ"א דמנחות מ"ג]:

 אם סידר הלחם והבזיכין לאחר שבת:

 מלסלק הלחם והבזיכין:

 ואז יסלקם:

 לאו דוקא. אלא ר"ל טפי מז' ימים. אבל בשהו על השלחן טפי מב' שבתות. ודאי נפסלו. דהרי בשבת ראשונה נתקדשו:

 דלא נפסלו בשבת הראשונה כלעיל סי' ס"א. י"ל דהכא דלא נסדרו כמצוותן. לא קדשן השולחן עד שבת הראשון. ויקטירם כדין בשבת הב':

משנה ט
 ביום ב' משנאפה:

 שחל עצרת ביום א':

 מדאפאום בע"ש:

 ואע"ג דמשכח"ל דנאכל לי"ג ויותר והיינו כשלא נסדר כדינו וכמשנה ח'. י"ל דהכא רק בנסדר כדינו מיירי:

 הב':

 שחלו ביום ה' ו':

 דהרי אפאום ביום ד'. ונאכלין בשבת שנייה. ואף דאז הוא יו"כ. היו יכולין להאכילן לזכרי כהונה קטנים שאינן מתענין. ותו דאף גדולים יכולין לאכלן בלילה שלאחריו. דבקדשים הלילה הולך אחר יום שעבר:

 אפייתן:

 דאין אופין ומבשלין ליו"ט רק מה שצריך לאותו יום. דכתיב לכם:

 דס"ל דהאי לכם ר"ל ולא לעכומ"ז [פסחים דמ"ז]:

בועז

הלכתא גבירתא