מלבי"ם על שמואל ב יב
(א) 
 . להוכיחו כי דוד היה בזה צדיק בעיני עצמו אחר שעלה בידו הכל בדרך היתר ואין עונש עליו בדיני
בשר ודם כנ"ל, והסביר לו חטאו במשל באופן שהוא עצמו חרץ משפטו: . שבזה יגדל העושק
יותר, בהיותו עמו בעיר מכיר בענין, ולא די שלא עזרו, לקח את אשר לו:

(ב) 
וספר כי . בהפלגה יתרה, שזה המשל לדוד שהיו לו נשים כל אשר שאלו עיניו:

(ג) 
. שזה המשל לאוריה שלא היה לו רק בת שבע שלקחה בקטנותה כמ"ש
חז"ל, ועז"א קטנה: . ע"י קדושין: . עד שהיתה ראויה לאיש: . כי היו לו בנים
מאשה אחרת:  וכו'. וזה המגדיל החטא, כפי גודל העוני וכפי גודל האהבה שהיה לו אל הדבר:

(ד) 
. הגדיל החטא משני פנים, א] מצד שלא לקח מצאנו, שהיה לו די והותר. ב] מצד מעוט הצורך של העשיר אל
המעשה הזאת, כי הוא לא היה כילי, רק מצד שבא אליו הלך, בלתי חשוב בעיניו שיקח בעבורו מצאנו, רק ע"י שמצא כבשת
הרש חשבו , ואח"כ עשאו כולו לפניו כאילו בא אליו  נכבד, מה שלא רצה לעשות מבקרו. וכן אמרו חז"ל (סוכה נב
ב) היצה"ר תחלה דומה כהלך ואח"כ כארח ואח"כ כבעה"ב. שתחלה ראה דוד אותה, ואח"כ חמדה ונעשה היצה"ר אורח, ואח"כ
לקחה לאשה ונעשה בעל הבית:

(ה) 
. הנה יש הבדל בין משפט המלך ובין משפט השופטים, שהשופטים לא ישפטו רק כפי התורה
אשר תשקיף על הפעולה, ומשפט הגונב שה וטבחו חרוץ שישלם ארבע צאן תחת השה, אבל המלך ישפוט לפי השעה ולפי
הפועל, שבנדון זה יחרוץ המשפט לפי האכזריות ורוע הלב שהראה העשיר במעשהו, ולכן הציע במשפט זה לפני דוד שידין
אותו במשפט המלכות לצורך שעה ובהשקף על האיש הפועל, ודוד חרה אפו באיש הפועל הזאת, וגמר אומר , שמצד האיש הפועל חייב מיתה:

(ו) 
. וחוץ מזה חייב בתשלומי ארבעה כפי משפט התורה הקבוע על הגניבה והטביחה. ופי' דבריו שישלם ארבעתים, 
, בעד המעשה. והוא בן מות :

(ז) 
. ר"ל הגם שעל הפעולה לבדה אין עליו לא עונש רוצח ולא עונש נואף א"א כנ"ל, רק ענין גניבה מה שלקח
כבשת חברו בגניבה, שידמה ענשו שישלם ארבעתים, אמנם בהשקף על האיש הפועל, אשר לפיהו חרצת עליו משפט מות, אתה
האיש. ובאר זה משני פנים. אם מצד מעלתו, , ושדבקה בו ההשגחה הפרטיית להצילו מכף אויביו, ויכלול בזה
ג"כ שמצד זה יותר היה לו להשמר אף מחטא קל, בזכרו טובות הבורא עליו. ואם מצד עשרו, שהוא דומה בזה כאיש העשיר,
ועז"א:

(ח) 
 וכו' . שהם ברשותך, וגם , שתקח נשים מאשר תבחר: . וכמ"ש חז"ל (סנהדרין כא א) שהיה יכול להוסיף נשים עד י"ח, וא"כ:

(ט) 
 וכו', ובאר שהגם שיצטדק בדיני ב"ו, לא יצטדק בעיני ה', מצד מה ששני העונות שעשה שהם הריגת אוריה
ולקיחת בת שבע, היה כ"א סבה לחברו. ומפרש , ע"י מה .
ר"ל שהגם שאוריה נתחייב מיתה, בכ"ז אחר שזה נסבב על ידי לקיחת אשתו, שע"י מיתתו יכולת לקחת אותה לקוחין גמורין
(כמ"ש חז"ל (שבת נו א) 
לקוחין יש לך בה, כי זה ההבדל בין כשיאמר נשא אשה ובין כשיאמר שם לקיחה כמ"ש בפי' רות), וא"כ
עי"כ נחשב כאילו הכית אותו בחרב דרך רצח, וכן נחשב כאילו את אשתו לקחת ע"י מה ,
שהגם שהרגת אותו בחרב בני עמון במלחמה ואין אתה נענש כמש"פ חז"ל (שם), בכ"ז כיון שזה היה סבה ללקיחת אשתו נחשב
כאילו לקחת את אשתו דרך גזלה:

(י) 
. גזר עליו שני מיני עונשין שחרץ על האיש העשיר, א] עונש מות שנגד זה אמר , שיחול
עונש זה בבניו, ובאר שזה  וכו', מצד שהיה עם המעשה בזוי דבר ה', שלפי ערכו לא היה לו לעשות זאת:

(יא - יב) 
ב) . ונגד עונש הפעולה, ישלם כמדתו במה , שהם עשר פילגשיו.
אמנם נגד שהוא עשה בסתר יפרע ממנו בגלוי:

(יג) 
. זה היה ההבדל בין דוד ובין שאול, ששאול נתן אמתלאות על חטאו ולכן נגזר עליו עונש, כמ"ש (ש"א טו, כג)
ואון ותרפים הפצר, ודוד הודה תיכף ולא השיב שעשה הכל בהיתר, והודיעו הנביא שהשם קבל תשובתו:

(יד) 
. הוא פועל יוצא מצד שסבב שע"י זה ינאצו אויבי ה' ויכעיסוהו ויש חילול ה' בדבר, . ומהרי"א פי' שיען שהיה תמיד מנאץ את אויבי ה' ומבזה אותם על דברים כאלה, ועתה עשה כמעשיהם, כענין (איוב ד, ג) הנה יסרת רבים וכו', לכן יוסיף לו עוד עונש. וע"ד הדרש יבואר על פי מ"ש חז"ל (ע"ז ד ב) לא היה דוד ראוי לאותו מעשה אלא להורות תשובה, ר"ל לא היה להחמיר עליו ולגלות הדבר באופן שידמה שחטא בא"א ובהריגת אוריה, מה שאינו כן באמת,
והיה ראוי לכסות עליו, רק שרצה ה' להורות תשובה, וז"ש כי אתה עשית בסתר ואני אעשה את הדבר נגד כל ישראל, ועז"א
[וי]אמר דוד חטאתי ובקש שלא יחמיר עליו, והשיב שגם ה' מצד מדת הרחמים העביר חטאתו, והוא כפי' מהרע"פ מל' (שמות
לו, ו) ויעבירו קול במחנה ר"ל שפרסם חטאתו, כי עי"ז נאץ נאצת את אויבי ה' הבלתי רוצים לשוב בתשובה, כי בזה יראו
שהשי"ת מקבל שבים:

(טו) 
. מצד שילדה אשת אוריה, שהיתה נראה בעיני ה' כאילו היתה אשתו כנ"ל:

(יז) 
. הגם שנגזרה גזירה, מועלת תפלה, והתפלל בעד הנער. ומה שהיתה הגזרה למרק עונו, חשב למרקו ע"י עינוי וצום,
שצם כל היום אצל הארון. . לביתו: . בתענית: . לענות נפשו:

(יח) 
. למהרי"א היה שביעי ללידה ולכן לא נהג אבילות:

(כא) 
. כי חשבו שהיה הצום מחמת צער על חולי הילד, לא דרך תפלה, שהיה די בתפלה לבד
לא לענות נפשו, וא"כ שאלו מדוע פסק מלהצטער במותו. (ובע"י) [ובע"כ] פי' הלא נראה שלא צמת בעבור שהילד חולה רק
בעבור שהילד חי, כי חפצת במותו,  וכו':

(כב) 
. השיב שמה שצם ובכה היה דרך תפלה, ואין להתפלל על הנמנעות רק על האפשריות, וז"ש  וכו':

(כד) 
. מבואר בד"ה (א' כב, ט) שכבר אמר ה' לדוד שבן המולך אחריו יהיה שמו שלמה כי שלום יהיה
בימיו, ובאשר רצה להמליך בן זה קרא שמו שלמה והסכים ה' לזה: וה' אהבו. כמ"ש (לעיל ז, יד) אני אהיה לו לאב כנ"ל:

(כה) 
. להודיע לו זה, ועל אהבת ה' קרא שמו גם ידידיה:

(כו) 
. היכל המלך היה במבצר מיוחד חוץ מן העיר כמ"ש מהרי"א, ושם היה מוצא המים שממנו הסתפקו כל בני
העיר, ולכן נקראת ג"כ עיר המים, וידע יואב שתנתן העיר בידו בהכרח כי יצמאו למים: 

(כח) 
. כי כשיחנה ויצור עליה ילכדנה מחסרון המים בעיר:

(כט) 
אבל . ע"י מלחמה להיות לו לשם: