תפארת ישראל על זבים ד
זבים ד

יכין

משנה א
 וה"ה זב עם הטהור:

 במטה מחגרת:

 ר"ל אפילו צעיף שבראש הטהורה:

 קטנה:

 אפילו שבראש הנס שהן בגובה:

 ר"ל נדה וטהורה שנטלו עריבה וכו':

 אף דכבר שמעינן לה לעיל פ"ג מ"ב. קמ"ל הכא דאפילו בנשים שחלשות הן. אפילו הכי צריך משא כבד:

 נסר הבולט מעלייה:

 ע"י כח הקשתו נפל הככר מהכצוצר:

 דמדכח כצוצר יפה. לא נפל מהסיטו רק מהרעדה:

משנה ב
 קורה שראשי קורות הבית מונחים עליה:

 או או:

 רבוע של קורות קבועות בארץ או על הגג ול"נ רבוע של חלון או פתח:

 מרזב:

 מחובר לכותל בחבל ולא במסמרות. ואין כחו יפה:

 תיבה קבוע ברחיים לקבל הקמח:

 מושב קבוע לרחיים:

 מושב לרחיים דיד:

 מדה גדולה. מחובר בקרקע:

 כולן בהקיש זב עליהן ונפל ככר. טהור. דכחן יפה:

 הוא המושב. שהמחמם המרחץ יושב עליו:

משנה ג
 יתד שבאסקופה לסגור הדלת:

 מסגר:

 רודער:

 דף של עץ שסביב אבן הרחיים:

 ענף:

 אף שהוא על אילן וכו':

 דמדאין כחן יפה הקישן חשוב היסט:

 אמרינן בש"ס [עירובין לה"א] בהתנדנדו בכח ראשון של זב. כעל"פ דטמאים. ובהתנדנדו ע"י כח כחו. דכעל"פ דטהורים. כי פליגי בהרעדה בלי נדנוד. שנעשה ע"י כח ראשון:

משנה ד
 כיסין ארוכין:

 ר"ל ששכב ארכו לארכן:

 דעל כל א' נשען רובו. פעם על זה פעם על זה:

 ר"ל ששכב ארכו לרחבן:

 דאמ"ט להיות משכו"מ רק ע"י רובו. ואל"כ אינו רק ראשון. מדעכ"פ נגעו בזב:

 לרחבן:

 לארכן:

 ול"א כל הטומאות כשעת מציאתן כטהרות פ"ה מ"ז. י"ל דמיירי שיש קצת הוכחה שכך הוא ?שהתהלך:

 לשון רבים של כסא:

 מדרס:

 שרובו נשען עליו. והשאר מגע זב:

 ממדרס. אבל בקרובים פעמים נסמך על רגל א' וברחוקים דנסמך על שניהן יחד אזלי לטעמייהו פ"י דשבת מ"ה בלא יכול אחד להוציאו והוציאו שניהן. דלר"ש פטורים ולחכמים חייב. רב"א:

משנה ה
 לשון רבים של טלית:

 ממדרס. דאינן רק עליונו של זב דאינו רק ראשון כפתיחה סי' כ"ב:

 מדרס. דהו"ל תחתון של זב כפתיחה סי' כ"ג:

 בהיה בכף שנייה שכרעה רק כלי אחד הראוי למשכב:

 יש משכבות רבות בכף שנייה:

 של זב. ואזלי לטעמייהו במ"ד:

משנה ו
 כולן נעשין ראשון בין כרע הוא או הן כפתיחה סי' כ"ב כ"ג:

 ה"ה נבלה:

 בין משכב ומושב בין אוכלין ומשקין בכף ב'. בין כרע הוא או הן. טהורים דכל הטומאות המסיטות או נסוטות. או נושאות. או נשואות. ע"י כל דבר שאינו אדם. אינן מיטמאין בלא נגעו. חוץ מבזב. דבהסיט הוא למשכבות. הו"ל עליונו של זב. ובהסיטוהו. הו"ל כתחתון של זב. אבל שאר דברים דלא חזו למשכב. בין הסיטן או הסיטוהו נעשו ראשון:

 דבהסיט הוא לנבילה או מת הו"ל כנושא אותן. ובהסיטוהו הו"ל כאילו נשאוהו דטהור בלא נגען:

 רב"א ל"ג לד' מלות אלו. ולפע"ד זה דרישא קאי נמי אחומר במת מבזב. מעיקרא כייל להו. והדר מפרש לב' החומרות. שהזב עושה וכו' וחומר במת וכו':

 אף שלא ננע:

 שהנטמא במשכו"מ מטמא בגדים או כלים שנגע בהן קודם שפירש מהטומאה:

 של זב:

 ר"ל אינו רק מד"ס דעליונו של זב אינו רק ראשון. לטמא רק אוכומ"ש ולא אדם וכלים:

 דאע"ג דטומאת מת בוקעת למעלה ולמטה. וכלים שהאהילו על המת. או שהמת האהיל עליהן נעשין אבי אבות כפתיחה סי' ח'. עכ"פ בהיתה תקרת האהל מפסקת בין מת לכלים. בין שהיו הכלים למעלה או למטה. אף שהיתה התקרה דקה. ומה שלמטה נכפף ע"י הדבר שממעל לתקרה. אפ"ה הכלים טהורים משא"כ בזב בכה"ג דין עליון ותחתון של זב יש להן:

 הא דלא חשיב נמי דכלי הנטמא במת נעשה אבי אבות. דעכ"פ אין חומר באבי אבות מבאב. בגוף הטומאה בעצמה. כך נ"ל:

משנה ז
 הזב:

 וכיון דכל א' אינו יכול. הו"ל כעשה כ"א כולו כפ"י דשבת. ור"ש דמטהר לטעמי' שם וכנ"ל סי' מ"א:

 דוקא בעומדת אבל במהלכת כולן טמאות. דמדנעקר כל שעה רגל א' ונסמכת על ג'. ואינה יכולה לעמוד על ב':

 והו"ל כל אחד כמסייע שאין בו ממש:

 ובעומדת טלית שתחת ידיו טהור:

 מש"ה תחת רגליו טהור:

 שמונח על העקל. ועקל הוא סל שמניחים בו הזיתים שנעצרו:

 דוקא במשתמשים הכלים ישיבה עם מלאכתן. דאל"כ אמ"ט מדרס כפ"כ דכלים. כך נל"פ:

 פרעססע לבגדים:

 מדאינו מכביד על הבגדים. ומיירי בישב שלא כנגד הבגדים. דאל"כ אפילו אינו מכביד עליהן. טמאים מדרס. דהו"ל כרצוצים מחמת אבן מסמא:

 דס"ל דמכביד קצת:

בועז

הלכתא גבירתא