ש"ך על יורה דעה רעט


סעיף ב

היינו דוקא כשנמצא טעות גמור כמו שנתבאר בא"ח סי' קמ"ג סעיף ד' בהג"ה:

והב"ח סמך אהראבי"ה שבמרדכי פ"ב דמגילה והאריך להוכיח כן בראיות דאין להוציא אחרת אלא יקרא הטעות בע"פ ע"ש וכל דבריו אינם מוכרחים דמה שהביא ראיה מיומא דצריך ברכה אחרת לפניה בספר תורה אחרת אע"פ שראיה זו כתובה בדברי ראבי"ה מ"מ אינה מוכרחת דיש לומר דשאר פוסקים סוברים דר"ה פליג אר"ל אי נמי דוקא התם שלא היה דעתו על פרשה זו ולא על ספר תורה זו ובזה נדחו ג"כ שאר ראיות שהביא שם ע"ש גם מ"ש דהוי הפסק בשהייה לאו מלתא היא דכיון שהוא מענין הקריאה לאו הפסק הוא כדלעיל סימן י"ט וסי' רס"ה ס"ה והדבר ברור שלא נעלם מעיני המחבר והרב דברי ראבי"ה אלו שבמרדכי שהרי הביאו בבית יוסף וד"מ ואעפ"כ לא ראו דבריו באשר כי כבר נתפשט המנהג כהר"י בי רב וגם העט"ז הסכים לדברי המחבר ע"ש:

היינו כשלא קרא ג' פסוקים אבל קרא ג' פסוקים ויכול להפסיק שם מברכים לאחריה ומשלימין המנין בספר תורה האחרת כמו שנתבאר בא"ח לשם:

סעיף ד

כלומר שרוב אותיות של הספר מוגה והשאר יש בו בכל הספר ד' טעיות בכל הדף ונשאר בו רק דף א' שאין בו ד' טעיות יתקן:

דבכה"ג פסול כיון שהרחיק התיבה עד שהיא נראית כשתים כדלעיל סי' רע"ג ס"ד: