מלבי"ם על שמואל א יט
(א) 
. אחר שרצה להרגו בשוגג בחניתו, וע"י חרב פלשתים, ולא עלתה בידו, רצה להרגו בדעת ע"י שלוחיו. אבל יונתן חפץ בדוד וגלה הדבר לדוד:

(ב) 
השאלות (ב) למה ישמר בבקר דוקא?:

. תחבולות: . כי רצה להרגו בעודו על מטתו ואין כלי זיינו בידו, כמ"ש (פסוק יב): . במקום סתר שלא יודע לאיש, וגם במקום ההוא  
בפני
העוברים:

(ג) 
השאלות (ג) מ"ש אדבר בך סותר אל הכלל אשר בידינו שכל דבור שאחריו ב' הוא לרעה:
 
וכו' . כדי שאם תצטרך לברוח תברח תיכף: . (דע שכל דבור שבא אחריו קישור הב' מורה על שמדבר רע על חברו, כמו ותדבר מרים במשה
(במדבר יב, א), כי דברנו בה' ובך (שם כא, ז). ובארנו זה היטב במק"א). ר"ל אני אדבר עליך רע ואראה אם יסכים אבי, ועי"ז יודע לי האמת אשר בלבבו, כמו שיתבאר:

(ד) 
. ר"ל שהתחיל הדבור בגנאי, למשל התחיל לאמר כי דוד הוא איש מפקיר את חייו ומחרף נפשו למות בחנם, שזה אין ראוי לאיש ישר, ודבר זה היה 
, ר"ל שהוטב בעיניו. ואחר שפתח בגנות סבב הדבר  
א"כ , אחר שהוא איש מסכן נפשו בעבורך תמיד, הגם שזה
דבר רע מצד עצמו למסור א"ע לסכנות והוא חטא נגד עצמו, עכ"פ לא חטא לך, ובהפך , כזאת וכזאת יעשה למסור נפשו כאחד המופקרים, וזה טוב לך ולא
יגיע לך מזה נזק אך תועלת:

(ה) 
. הוסיף לאמר, גם במה ששם , שזה צמח ג"כ ממה שהוא בלתי חש על חייו, ונמהר ללכת למקום סכנה, עכ"פ נצמח מזה תכלית טוב, א]
לכלל ישראל, וז"ש  וכו' . ב] לך, . הוסיף לאמר, וגם אם הוא בלתי נכון לפניך, בכ"ז  וכו' , אחר
שאין לו משפט מות. לפ"ז מתוך גנותו בא ללמוד עליו זכות ולהסיר משטמה:

(ו - ז) 
 וכו' . ולא היה במחשבתו להמיתו:

(ח) 
. הנ"ל שנסבבה ע"י שכרת מאה ערלות פלשתים:

(ט) 
 וכו'. ועי"כ התחדשה אצלו היראה שנית, הגם שנשבע בל ימיתהו: . ר"ל שהיה עתה ב' הבדלים מן הפעם הראשון שרצה להכותו בחניתו (כנ"ל יח,
י), א] ששם בא החנית לידו בעת שהיה דוד מנגן מכבר, כמ"ש שם ודוד מנגן וכו' והחנית ביד שאול, ודוד לא הרגיש בו, אבל עתה היה החנית תחלה בידו ואח"כ ודוד מנגן, והרגיש
דוד להשמר מפניו. ב] ששם כתיב ויטל שאול את החנית ויאמר אכה בדוד ובקיר, שרצה להכותו בערמה ע"י שהטיל החנית הנה והנה שיראה כשוגג, u1488 אבל עתה:

(י) 
. במתכוין, . ודוד ראה , ר"ל שהלך לביתו: . תחת דוד (משא"כ בפעם הא' שנסב מפניו
טרם הכה):

(יא) 
השאלות (יא) למה לא שלח להרגו תיכף? ולמה שלח אח"כ מלאכים לקחת את דוד ולא שהראשונים ימיתוהו בעצמם?:

. עי"כ מצא עליו עלילה לדונו כדין מורד במלכות על שנפטר ממנו בלא רשותו, ולמען יהיה לו כסות עינים שהרג בדין שלח תחלה מלאכים לשמרו, והיה
בזה תחבולה גדולה, שאם ימיתהו תיכף ע"י המלאכים יאמרו כי הרגו בלא דין ומשפט, ואם לא היה שולח לשמרו רק היה שולח להביאו בבקר, היו אומרים הלא לא ברח מפני המלך
כי הלא ישב בביתו ולא נס בלילה. ולכן שלח לשמרו כל הלילה למען יאמר כי לכן לא ברח מביתו כי עכבוהו השומרים, וגם חשב אולי יעמוד נגד השומרים ויהיה דמו בראשו:

(יג) 
. כדי שתאמר להמלאכים כי חולה הוא ויתעכב הדבר וימצא עת להתרחק:

(יד) 
. כי פקודת הראשונים לא היתה רק לשמרו, וגם חשב אם ירצו לקחתו יעמוד נגדם ומצד זה יתחייב מיתה בדין:

(טו) 
. שאם אינו חולה הוא מורד במה שעשה עצמו חולה, ואם חולה הוא באמת יעליל עליו כי לכן לא ברח כי חליו עכבו, ובין כך וכך אמר :

(יז) 
. שאל אותה שתי שאלות, א] על ששלחה אותו בעד החלון, וע"ז תוכל להתנצל שברח מעצמו. ב] שאל  רמיתני בהתרפים, שעי"כ היה לו עת להתרחק,
ומזה נודע כי  בעד החלון, וע"י שרמיתיני בהתרפים  וכו' . ר"ל אמרה שברח מעצמו, והוא צוה לה , ר"ל שתעשה התחבולה מהרמיה עם התרפים שעי"כ תשלחני בל ירדפו אחרי, ואם לא תעשה זאת  לעת מצוא, ויראתי מלשנות פקודתו:

(יח) 
השאלות (יח) למה אמר ג' פעמים שדוד נס וברח, פסוק י' וי"ב וי"ח?:

. ר"ל ע"י העכובים האלה נמלט לגמרי (בפ' י' אמר ודוד נס וימלט, ר"ל מבית שאול. ובפסוק י"ב וילך ויברח וימלט, ר"ל מיד השומרים. ופה אמר שנמלט לגמרי.
ויש הבדל בין ניסה ובריחה, שהנס הוא אם רודפים אחריו, או שהסכנה קרובה, וזה היה בהיותו אצל שאול. ואח"כ לא היה הסכנה הגדולה כ"כ, כתב ויברח):

(כ) 
השאלות (כ) מדוע אמר עומד נצב, כפל?:

. פי' קהלת הנביאים כולם (והם מן השרשים המתהפכים, כמו כבש כשב, שמלה שלמה. ויש הבדל בין להקת נביאים ובין חבל נביאים (למעלה י, ה),
שחבל הוא קצת מן הקהלה וחלק מהם): . מבואר אצלי שיש הבדל בלשון בין עמידה ובין התיצבות, שעמידה הוא רק הפך הישיבה או השכיבה
וההליכה, אבל ההתיצבות הוא העמידה שצריכה כח וחיזוק להיות נשאר על עמדו, כמו לפני גדול, לפני בעל ריבו, ובא גם כן על הממונה ומשגיח על דבר, כמו (רות ב, ה) לנערו
הנצב על הקוצרים. והנה כל הנביאים בעת חול עליהם הנבואה נפלו על פניהם ואיבריהם מתמוטטים מרוב החרדה, לבד שמואל היה גדול במעלתו בשני ענינים, א]  על
עמדו, לא נופל על פניו. ב] , ומשפיע עליהם שפע הנבואה, הוא היה המקור שממנו שאבו, הוא היה הנר שממנו הודלקו נפשותיהם באור האלהי הגדול. והשפע
הגדולה הזאת שהיתה שלימה, בין מצד המשפיע, שהיה עומד כנ"ל. בין מצד המקבלים שהיה להקת הנביאים כולמו, שלפי רוב הקהל האלהיים התרבה הקדושה וההארה. בין מצד
הקשר שבין המשפיע והמקבלים, שהיה , וממשיך מן המקור אל פלגיו. עי"כ הודלקו גם הניצוצות הטמונות בנפשות מלאכי שאול ויתנבאו גם המה (במדרגה קטנה,
שזה גדר מתנבא בהתפעל כנ"ל סי' י"ח), ועי"כ לא פנו עוד אל אזהרת שאול לקחת את דוד:

(כב) 
השאלות (כב) למה הלך הרמתה u1493 וכבר ידע שהוא בניות? וכן מדוע שאל בבור הגדול? ולמה אמר על כן יאמרו הגם שאול בנביאים, ולמעלה (סי' י) אמר שאמרו זה מפני נבואתו
הראשונה? ועוד הגם הלא מלאכי שאול נבאו עתה ומדוע לא התפלאו עליהם?:

. תחלה לא היה בדעתו ללכת לניות, כי חשב ששמואל ישוב בתוך כך הרמתה אל ביתו, וגם אין כבוד לפניו לבקש את דוד במקום הרואה, ורצה ללכת
לרמה בחשבו שהנביא יבוא לקראתו. אולם כבואו עד בור הגדול שהיה באם הדרך בין רמה ובין ניות, חזר מדעתו, ושאל , אם ברמה או בניות:

(כג) 
. ר"ל שם גמר בדעתו שלא ללכת לרמה רק לניות: . ומאז שכיון דרכו אל מקום שמואל כבר חל עליו השפע מרחוק. ואמר הטעם, , ר"ל מצד
שגם הוא מצד עצמו היה מוכן על השפע הזאת מכבר, שכבר התנבא פעם א', לכן נמשך אליו המעין מרחוק מה שלא היה זה אצל מלאכי שאול שלא התנבאו עד (בואו) [בואם] לפני
שמואל:

(כד) 
. ועת בא לפני שמואל גבר עליו השפע מאד עד פשט בגדי מלכות, כי כשל כח הגוף משאתם עת לבשה נפשו מלכות אלהים: .
במעלה יותר ממה שהתנבא בדרך, וזאת שנית שנפל ערום על פניו כל היום והלילה כי לא סר הרוח ממנו, מה שלא היה כן למלאכיו שהתנבאו רק לפרקים כברק הנוצץ ומתכסה:
. ר"ל בזה התחזק שנית המשל שהושם בפי כולם על כל המתנבא בלא הכנה, לאמר עליו  
(כנ"ל ס' י), כי הגם שגם מלאכי שאול נבאו, אחר
שהיה זה רק שעה קטנה ורק לפני שמואל לא היה למשל, משא"כ שאול שנבא זמן ארוך יום ולילה וגם טרם הגיע אל הנביא, לכן רק הוא היה למשל לא זולתו: