מטפחת ספרים/פרק ז
א. אכן מדרש הנעלם זיופו ניכר מתוכו בלשונו, וענינו, ושמות האמוראים ותנאים בבליים וירושלמיים המוזכרים בו בערבוביא גדולה, ובלעגי שפה ידבר, חציו מדבר עברית וקצתו ארמית מזויפת, מתדמה ללשון זוהר, וחלופו נרגש מאד. וכן העיד רבי יצחק דמן עכו, שאשר נמצא בספר הזוהר בלשון הקודש דברי זיוף, אבל יש בו גם לשון ארמי משובש בודאי.

ב. ועם היות דבריו גם כן רובם ככולם אינן מזיקים ומפסידים לנו מאומה באמונתנו, מכל מקום אני הצעיר אומר הדין עם מהרש״ל בתשובה (סי ׳צ״ח), אע״פ שלעג עליו הרמ״ע נ״ע בתשובה (סי׳ ק״ח) ואמר עני היה באותה שעה, אמרתי אני עשירות הממון וגדולתו של הרמ״ע גרמה לו, לענות עזות ברב גדול בישראל, ואם היה בעיניו של עשיר עני, על זה נאמר ודל (שעושה עצמו דל על דברי תורה) מבין יחקרנו, אשר דבר כחובתו ודבריו ראוים אליו. ויפה כחו של רש״ל תנוח נפשו בג״ע, שלא היה עד ממהר לקבל כל מדרשי הנעלמים לאמתיים מוחלטים. אמנם עם ספר הזוהר היה לבו שלם, כמו שכתב בתשובה על ענין הנונין המנהרות, ועם היות המאמר ההוא ודאי זיוף, כמו שהעמיד בר סמכא עליו שנעשה בימיו, וכמו שכתבתי לעיל.

ג. כללו של דבר העולה והמשא ומתן וויכוח הנ״ל, הוא זה, חבור ספר הזוהר המודפס, כולל שלשה ספרים, האחד והקדמון לשלשתם נקרא זוהר בעצם וראשונה. גם הוא מחובר משלשה חלקים. 

הראשון שבראשון אין למעלה ממנו, והם מאמרים קצרים נפרדים, בהם גנזו הקדמונים כללי החכמה בדרך קצרה סתומה וחתומה, והם נקראים בשמות מתניתין, תוספתא, סתרי תורה - המדברים בלשון חידה עמוקה, והיו תפוסות בידי יחידי גדולי דור האמוראים, הם הראשונים שהחלו לכתבן על ספר כלשונם, והגיעו אליהם בקבלה מן הקדמונים, תנאים ראשונים עד הנביאים ומשה מסיני, וספורי מעשיות שנזכרו בו, יוכלו להיות מרשב״י הראשון. 

החלק השני שבראשון, גם הוא זך כתית למאור, בבאור מקראי קודש, פירושי תורה נ״ך, והאדרות, היו למאורות, גם בכללי חכמת האלהות, וככה ספרא דצניעותא, ונלוו עליהם הסבא וינוקא, כל אלה חוברו מן החכם רשב״י אחרון, בזמן אמוראים, או אחריהם מרבנן סבוראי היה, או בימי הגאונים, וגדול במעלה. ותלה דבריו באילן גדול רשב״י ובנו התנאים, או היו שמותיהם כשמם. ויכול להיות שהיו אלה המאוחרים, גלגולי נשמות התנאים הקדומים רשב״י ובנו, או נצנצה בהם רוח מבינתם, ונלוו אליהם גם נשמות צדיקים מג״ע, שסייעום בחבור הדברים הנסתרים.