תפארת ישראל על שבת כא
שבת כא

יכין

משנה א
 בחצר מעורבת:

 אע"ג דאבן מוקצה הוא. ודוקא ביש לחוש לכשלא יטול התינוק. יחלה ע"י געגועין שיש לו עליו. והתינוק אינו רוצה להשליך האבן אבל בל"ז אסור. מיהו במעות ביד התינוק בכל גוונא אסור. דחיישי' דלמא נפל ואתא לאתויי. וי"א דגם במעות. אם מוליך התינוק בידו שרי. ורק לישא את התינוק שהמעות בידו אסור שמא יקיל נמי לישא המעות ממש (ש"ט ס"א):

 סל:

 על פיה. ודוקא ביש בה נמי פירות. דהו"ל בסיס לאיסור ולהיתר. והיו גם הפירות שבתוכו מין שנמאס כשישליכם לארץ. כגון תותים וענבים וכדומה. אבל פירות שאינן נמאסין בהשלכה. מנער את הכל. ולוקט הפירות. מיהו בצריך למקום הכלכלה. או שהידק האבן בנקב שבכלכלה מע"ש ובטלו שם. מטלטל הכלכלה כמות שהיא בכל ענין [כך מסקנת הש"ע שם. דל"ג בש"ס ולנערינהו נעורי ועי' לעיל פרק י"ז מ"ו]:

 ודוקא שהטמאה למעלה. דאל"כ ננקטינהו לטהורים [הכי מוקי לה בגמרא. והא דלא צריך הגמ' לאוקמא בבא דאבן בהכלכלה נמי בכה"ג. נ"ל דהתם פשיטא דמיירי שהאבן מונח למעלה לכסוי על הכלי. דאל"כ מה לאבן בכלכלה. ונ"ל דרישא מיירי נמי שלא יחדה לעולם לכסוי. דאל"כ פשיטא שמותר לטלטל האבן (כא"ח ש"ח כ"ב)]. מיהו תרומה טמאה לבד אסור לטלטל ועי' לעיל פרק י"ח סי' ח':

 או:

 דס"ל דאף קודם הרמה מותר לאכול על סמך שיטול אח"כ. מדכבר נתבטל. וא"כ כשמעלה. לאו מתקן הוא (כך מסקנת הגמ' ודלא כר"ב):

משנה ב
 את החבית:

 האבן:

 וירא שכשיפול האבן ישברו שאר החביות:

 להחבית עם האבן. ומושיבה למקום אחר:

 וצריך להכר:

 ודוקא בשכח האבן או המעות. אבל בהניחם שם מע"ש במתכוון. שישארו שם ביה"ש. נעשה החבית והכר בסיס להאיסור. דאז אפי' נסתלק האיסור אסור לטלטל הבסיס. וי"א דדוקא בהניחם שם מע"ש על דעת שישארו שם כל השבת. אז נעשה בסיס. ובמקום הפסד יש לסמוך על זה (מג"א ש"ט סק"ז) מיהו בהניח מוקצה שלו על כלי חבירו. אין אדם אוסר דבר שאינו שלו. ובהיה המוקצה ג"כ של בעל הכלי והניח זה המוקצה על הכלי לטובת בעל הכלי. אסור (שם סק"ח). ומיהו בצריך למקום החבית או הכר. בכל ענין [אב"י היינו בשוכח] שרי לסלקן (שם ס"ה. ועמ"ש באריכות בכללי בסיס. בכלכלת שבת):

 רוק או ליחה:

 ר"ל מטלית לעפפכען בל"א. ויקנח בנחת לא בדוחק פן יסחט. אבל לא יתן עליו מים. דסתם כר של בגד הוא. ובבגד שרייתו הוא כבוסו (ש"ב ס"ט):

 דאז הכר לאו בר כבוס הוא:

 וזה היה אסור בשל בגד. אבל לשפשף צדו זה על זה אסור (שם):

משנה ג
 מדחזי למאכל בהמה:

 דטבלא תורת כלי עליה. ובגמ' קאמר דמוחלפת השיטה. וב"ה שרו לטלטל העצמות והקליפין. והכי קיי"ל (ש"ח כ"ז). מיהו בלא חזו אפי' למאכל בהמה, כ"ע מודו דאסור לטלטלן , רק מנער הטבלא , או יעבירן ע"י סכין או ע"י שאר כלי , שלא יגע בהן (ט"ז שם סקי"ח):

 שרביטין שהקטניות גדלין בהן:

 אכולהו ג' קאי:

 (שוואמס):

 אוזן מעור לאחזו בו:

 דנסחט כשאחזו. והו"ל פסיק רישא (ש"כ סעי' י"ז):

 אפי' אין בו בית אחיזה מעור:

 כשהוא נגוב. דתורת כלי עליו:

 דספוג הוא עפעף של דג הים (כא"ח ש"כ סעי' י"ח). וכל שבים טהור (כלים פי"ז מי"ג) , כך נ"ל:

בועז

הלכתא גבירתא