ט"ז על אורח חיים שנז


סעיף א

כדי שיהא מקום פטור.  שאם לא יכסנה ה"ל ר"ה ואם עמוק שלשה הוה כרמלית אבל אם הוא מכוסה אין לה אלא מקום פטור:

לא ישפוך בה כלל.  גזירה דלמא אתי למשפך סאתים דהוא שיעור האדם אבל בימות הגשמים ליכא למיגזר ומפורש בגמ' הטעם:

אפי' הוא אריך וקטין.  דמ"מ יש כאן שיעור לבלוע סאתים:

וה"ה ב' דיוטאות שלפני כו'.  כצ"ל:

אבל אם היא סמוכה לכרמלית כו'.  קשה דא"כ למה צריך לקמור העוקה שמבחוץ בתחילת סי' זה הא העוקה הוה עכ"פ כרמלית כשהיא מג' עד י' וכ"ש אם הוא ביותר מי' דהוי רה"י וי"ל שמא יעלה רפש וטיט ותהי' אפי' פחות מג' ממילא היא ר"ה וחשש זה הביא ב"י בשם הריטב"א מש"ה הצריכו לקמור והטעם שהקילו בכרמלית לפי שאין כאן אלא כחו וכחו בכרמלית לא גזרו כדלעיל גבי ספינה ששופך על דופני הספינה בסי' שנ"ה:

סעיף ב

ביב שמכוס' כו'.  פי' חריץ העשוי לקלח שופכין שבחצר לרה"ר:

מותר לשפוך כו'.  דקים לן בד"א יש שיעור לבלוע כדפי' ואפי' יש בו מים מבע"י כיון דרוב שנה עשויה ליבלע ה"נ כי נפקי לבראי לא להך איכוין ושרי:

סעיף ג

וי"א דאין חילוק.  נראה פשוט דפליגי גם על מ"ש בס"א להקל בכרמלית דחד טעמא הוא:

דמיחלף ברשות הרבים.  דמכח זה חמיר מספינה דספינה לא שייך כלל ברשות הרבים: