תפארת ישראל על כלים ז
כלים ז

יכין

משנה א
 הוא כעין כירה קטנה שמושיבין אותה על השולחן ויש לה שולים עביה מאד כדי שלא ישרף השולחן כשיושיבוה עליו מהגחלים שבתוכה:

 שנעשה גומא תוך שולי הקלת העבים מבפנים. ונמצא שעי"ז יהיה האש רחוק משולי הקדירה:

 דאם אין הגומא שבשוליה עמוקה ג"ט מק"ט עדיין:

 היינו שהגומא עמוקה ג"ט או יותר. שהוא יתר מפחות מג"ט שנזכר ברישא:

 בהגומא שעמוקה ג"ט:

 שהדביק האבן והצרור תוך גומת הקלת בטיט:

 [כפ"ה סי' מו] :

 לעיל [פ"ה מ"ו] דכמו דהכא אם הגומא עמוקה כל כך שכשמסיק למטה אין הקדירה מתבשלת מלמעלה. הו"ל הקלת כנתוץ. וכאילו אין לו שוליים. ה"נ התם כשמסיק בהבור למטה. אין הלחם נאפה למעלה. הו"ל התנור כתלוש. ואינו מחובר להבור בשעת היסק הראשון ואמק"ט. ולרבנן אפי' יהיה דינו כתלוש. הרי א"צ שיהיה התנור מחובר אפי' בשעת היסק ראשון:

משנה ב
 דיכון הוא כעין דף משולש עם דפנות. והוא בולט מכותל הכירה לחוץ להושיב שם קדירות ריקנות. ודופן אמצעי שלו הוא כותל הכירה:

 דאין דינו ככירה להתטמא כשיטמא הכירה. ולא שיתטמא הוא בעצמו משום דהדיכון לא שייך כלל להכירה ומדמחובר לקרקע אמק"ט:

 כשהכירה תלושה גם הדיכון בעצמו מק"ט כשאר כ"ח אבל אינו חיבור להכירה. וכקערות שבטבלא [פ"ב מ"ז] דהרי ה"נ אין תשמיש של דיכון תלוי בתשמיש התנור והשתא מפרש תנא דהא דקאמר דטהור משום כירה. היינו דהצדדים שלו וכו':

 ר"ל ב' כותלי הדיכון שבצדדיו:

 דכשהן בתלוש אם נטמא א' לא נטמא חבירו. וכשהן במחובר הדיכון אמק"ט כלל. ונקט מגע וה"ה דלא נטמא באויר. אלא משום רחב דבסיפא נקט מגע. א"נ רבותא קמ"ל. דסד"א דעכ"פ הדיכון הוה יד להכירה והרי כל יד מטמא עכ"פ במגע קמ"ל דאפי' כיד לא הוה:

 ר"ל כותל האמצעי של דיכון ששם חלל הדיכון רחב:

 דאם נטמא הכירה מתוכה. אע"ג דאז כל גב הכירה טמא. אפ"ה אותו חלק של גב הכירה שהוא תוך הדיכון נשאר בטהרתו דמדאין הדיכון שייך להכירה הו"ל הדופן האמצעי שבין כירה לדיכון כאבן אמצעי שבין ב' כירות [פ"ו מ"ג] דאותו צד של האבן שהוא מול הכירה הטהורה. נשאר בטהרתו. וכ"ש נמי כל עוד שהכירה מחוברת בקרקע. אם נתלה שרץ באויר הדיכון. או נגע בו שרץ בכל מקום מתוכו לא די שהכירה שאינו שייך להדיכון טהור. אלא גם הדיכון בעצמו מדמחובר לקרקע או אפי' רק מיוחד לחברו בקרקע נשאר בטהרתו [כפי"ב מ"ב]. מיהו פלוגתייהו הכא רק באין הכירה מיוחדת לחברה בארץ. דבכה"ג ודאי גם לר"י טהור:

 דבנטמא הכירה אף דדיכון טהור. עכ"פ בנגעו טהרות אח"כ בהרחב לצד הדיכון. נטמאו. דלא דמי לקערות שבטבלא [פ"ב מ"ז] דבנטמא א' חברתה כולה טהורה. התם לא שייכי אהדדי כלל. אבל הכא הצד הרחב שייך טפי לתנור מלהדיכון ואין טפל מבטל העיקר. [ונ"ל דאזלו תרווייהו לטעמייהו. דלרבנן דס"ל דמדבטל העיקר בטל הטפל [כספי"ט] א"כ הטפל נגרר בתר העיקר. א"כ ה"נ הכא כשנטמא כעיקר נטמא הטפל עמו. ולר"מ התם דס"ל דלא אמרינן כשבטל העיקר בטל הטפל. א"כ הטפל לא שייך כלל להעיקר. וחשוב כעיקר לעצמו. לפיכך ה"נ הכא אותו צד של הרחב שפונה לדיכון נחשב כדיכון]:

 ורוחב אחורי שולי הסל בולט סביב להכירה. כדי להעמיד שם קדירות רקניות. אז דין הבליטה סביב כדוך הנ"ל דלר"מ לא נטמא כשנטמא הכירה. ולא אמרינן דהבליטה ההיא נדונת כיד להכירה. ונטמא עכ"פ במגע. ליתא. דסל לא מבטל לי' לגבי כירה דלהוי לה כיד. ולר"י דין הסל כדיכון הנ"ל. מיהו הסל עצמו מקב"ט במגע. משום כלי עץ. כל שאינו מיוחד לחברו בקרקע. ונ"ל עוד דנקט דיכון לרבותא דר"י. דאף דיש להדיכון ב"ק סביב אפ"ה הרחב שייך להכירה. ונקט כל לרבותא דר"מ דאע"ג דהשתא שהסל כפוי אין לאחוריו ב"ק אפ"ה אמרינן דשולי הסל שייכים לעצמן. ולפיכך בנטמא הכירה ונגעו אח"כ טהרות בדופן הכירה בחוץ נגד השולי הסל נשארו בטהרתן:

משנה ג
 שיש בגגו ב' שפיתות לב' קדירות:

 ממעלה למטה:

 דהרי נתבטל כל שפיתה שבה. דלא דמי לתנור [פ"ה מ"ז] דלא פקע קבלת טומאה שבו. עד שיחלקנו לג'. התם אינו עשוי לשפיתה רק להדביק פת בדפנותיו מתוכו. ושיערו חכמים שכל שלא נחלק לג' אכתי חזי לתשמישו ואינו כנתוץ. אבל הכא מדעשוי לשפיתה. כיון שנתבטל השפיתה הו"ל כנתוץ:

 דהרי עדיין יש בכל חלק שפיתה א' ואינו כנתוץ עדיין. מיהו דוקא לענין שלא נתבטל ממנו הטומאה הקדומה. דצריכה נתיצה. אבל להבא אמק"ט. דהרי מדחלקו נתנקב בצדו יותר מהכנסת כוש [כפ"ט מ"ח] דמסתמא בשיעור נקב בשל חרס. כירה ותנור שוין. כמו ששוין בשיעור נקב בכירה ותנור של מתכות [כפ"ה מי"א]. ונ"ל דאפי' בנחלקה שפיתה א' שבו אפ"ה עדיין נשארה בטומאתה דכמו בג' אבנים שהן ב' כירות ונטמאו. ונטלה אמצעית. ועדיין ב' החיצוניות ראוין ליורה גדולה נשארו בטומאתן [כפ"ו מ"ג]. והיינו משום דמקמי הכי נמי היתה ראויי' ליורה גדולה. כ"ש הכא שלשפיתה א' גם מתחלה ראויי' היתה. ואין כאן פנים חדשות:

 שיש בגגה רק שפיתה א':

 דהרי נתבטל שפיתה שבה:

 היא עשויה כמחבת חרס. והאומן מדביק באמציעותה גוף הכירה ומבשלים גם שם קדירות מהחמימות שבכירה:

 שכותלי המחבת שמסבבים הכירה גבוהין ג' אצבעות. והוא שיעור גובה כותלי הכירה [כלעיל פ"ה מ"ב]. נמצא שהוא ככירה הסמוך לכירה:

 דבנטמא הכירה או החצר באויר או במגע נטמא גם חבירו:

 דאז לא חשיב החצר ככירה רק דינו כיד להכירה והרי כל יד אמק"ט רק במגע [כפ"ג מ"ד] ולהכי רק בנגע טומאה בא' מהם בפני' נטמא חבירו אבל בנתלה הטומא' באויר א' מהן רק הוא טמא ולא חבירו מדאינו חבור רק מדרבנן עבדו גבה היכירא [הרמב"ם פי"ז מכלים ה"ו]. מיהו לרמב"ם בפירושו הכא וכ"כ להראב"ד [שם] כל אויר החצר שהוא נגד אויר הכירה. אפי' נמוך הכותל החצר פחות מג' אצבעות. אפ"ה בנטמא א' מאוירו נטמא חבירו:

 ר"ל אם כותל החצר גבוה גא"צ דאז גם החצר נטמא בנתלה טומאה באוירו. כיצד משערין עד היכן מגיע אוירו שכשיתלה שם טומאה יטמאו שניהן. דהרי כותל הכירה גבוה הרבה מכותל החצר. ולראב"ד הנ"ל אאינה גבוה גא"צ קאי הא דקאמר כיצד משערין. ור"ל באיזה אויר חצר אמרינן דאפי' באינו גבוה גא"צ כותל החצר. אפ"ה בנתלה שם טומאה יתטמא הכירה. מדהו"ל שם אויר כירה שנגד אויר החצר [משמע דאבל בגבוה גא"צ. אפי' למעלה מאלכסון שפוד כל שכנגד גובה כותל הכירה מחשב כתוך חלול החצר. ולא דמי לשפיות קערות [פ"ד מ"ד]. דהכא שאני. דהכירה והחצר זקוקים לאש א' וכדלעיל סי' כ"ו]:

 שמשים ראש אחד מהשפוד על שפת גג הכירה. וראש הב' של השפוד ע"ג כותל חצר. וכל שלמעלה מהשפוד לא מחשב כאויר החצר. וה"ה דבנטמא הכירה. נטמא כל אויר החצר שתחת השפוד אלא דרבותא קמ"ל דאפי' נתלה טומאה עצמה למעלה משפוד לא נטמא. דשם לא מחשב אויר החצר כלל. והא דנקט שפוד לשער בו. היינו מדמצוי שם אצל התנור בשעה שנתלה שם טומאה. וה"ה במודד בדבר אחר:

 ר"ל בנתלה שרץ באויר למטה מכנגד אלכסון של שפוד. מטמא לאויר הכירה ג"כ:

 מתוספתא דמכילתין [ב"ק פ"ה] מוכח דר"ש דהתם כראב"י דהכא ס"ל. א"כ תרוייהו לא מחלקי בין שכותלי החצר גבוה גא"צ או לא. דבכל גונא אמרינן דחצר טפל לכירה ולא איפכא נמצא שראב"י מחמיר בחד צד מת"ק בשאין החצר גבוה גא"צ. אפ"ה נטמא חצר בשנטמא כירה. ומיקל תו בחד צד בשגבוה גא"צ. אפ"ה בנטמא חצר לא נטמא כירה:

משנה ד
 שלא נתחברו מהיוצר יחד:

 ר"ל שניהן חיבור זל"ז דבנטמא אחד מהן במגע או באויר נטמא חבירו. אע"ג שבאמת אינן מחוברין יחד. מדעכ"פ זקוקין זל"ז לאש א' וכמש"ל:

 שאין כותל כלל להחצר. ואע"ג דכ"ש הוא מאינה גבוה גא"צ [עי' הר"ב]. נ"ל דאו שהיתה חלקה גם אבבא דחברה היוצר קאי. וקמ"ל דאפ"ה אינה חבור וכדיכון לעיל סי' י"א [וכן מוכח מדלא נקט חלקה ברישא במחוברת זל"ז]:

 ר"ל אינן חיבור כלל אפי' לענין מגע שנטמא בה כירה. ואפי' בנגע טומאה בהחצר לא נטמא רק חצר ולא כירה. ואת"ל עכ"פ נהוי חצר כיד להכירה. י"ל דבאינן מחוברין אפי' יש לה דפנות גבוהות קצת ונוח לאחזה שם אפ"ה מדאינן מחוברין לא מחשב יד. ובחלקה אף שמחוברות זל"ז. הרי אינו נוח לאחזה שם מדדבוק המושב להקרקע:

 בליטות טיט שע"ג כירה כסגול להושיב עליהן הקדירה. וי"א שהן רגלי הכירה [ועמ"ש רפ"ו] אמנם מלישנא דמג' ולמטן דנקט לקמן [מ"ה] משמע טפי כפי' קמא:

 ר"ל דוקא כשהן ג'. וכל א' גבוה גא"צ אז מטמאין וכו':

 ר"ל כ"ש שנחשבין חיבור לכירה שיתטמא כ"א בשנטמא חבירו במגע או באויר. דכל שנמוכין טפי. טפי חזו למלתייהו לבשל עליהן הקדירה ע"י האש שבכירה. ונחשבין טפי לגוף א':

 ר"ל אפי' יש שם ד' פטפוטין לא אמרינן מדיש בין כולן אחד שא"צ לשפיתה כולן לא יחשבו חיבור מדיוכל בכל א' לומר שא"צ לו [ועי' זבים פ"ד מ"ז].  מהג' הפטפוטין הנ"ל:

משנה ה
 דס"ל דכל פטפוט שאמ"ט באויר אמק"ט כלל בין בנגע בו טומאה או בכירה. ולר"מ עכ"פ מקב"ט במגע משום יד. ולפ"ז כשהפטפוטין מחוברין בארץ כריש פירקן ולא בכירה. וניטל א' מהן. גם לר"מ טהורין לגמרי. מדא"א שידונו כיד:

 שעשה בהכירה ב' פטפוטין רחבין כפי הראוי לשפיתה:

 דהו"ל כב' אבנים שעשאן כירה [פ"ו ע"ד]. ולרמב"ם גרסינן מטמא במגע ולא באויר. [וכן מוכח לע"ד מדמטהר ר"ש. מיהו ע"כ צ"ל דפטפוט אע"ג דרחב (רק) קצת בראשו. אינו כרחב שבאבן. ול"מ נ"ל דלרמב"ם ס"ל לר"מ דמדעשאן מתחלתן כך. גזרינן אטו ב' אבנים. ולהכי מדטמא רק מד"ס עשו היכרא כביד. ובזה יתורצו כמה קושיות. חדא מ"ט דר"ש ותו למה לא קאמר לעיל [מ"א] ר"י ור"ש מטהרין. די"ל ב' הקו' בחדא מחתא. דהכא ה"ט דר"ש משום דלא גזר אטו אבנים אבל לעולם כת"ק דר"י לעיל ס"ל. ב' יתורץ נמי במאי דקיי"ל הכא כר"מ נגד ר"ש. והרי כל כה"ג הוא איבעי' דלא איפשיטא [עירובין דמ"ו] די"ל דה"ט משום דהלכה כר"מ בגזירותיו. ג' יתורץ נמי מה דק' לרמב"ם. דנהי דאצטריך למנקט תרווייהו פלוגתא. ניטל א' לרבותא דר"מ. וב' מתחלתו לרבותא דר"ש. עכ"פ הו"ל למכלל ב' הפלוגתות בחד בבא. ולימא דלר"מ בתרווי' מטמא במגע ולא באויר. ור"ש מטהר. די"ל ה"ט דפלגינהו לב' בבי. משום דבכל חדא מטמא ר"מ מטעם אחר. בניטל א' משום יד. ובב' בתחלתו משום גזירה. ד' יתורץ נמי מ"ש ניטל א' מהג' מב' בתחלתו. הרי גם בניטל א' מהג' יהיו ב' הנשארים זה כנגד זה בשפוע. די"ל דרק בב' בתחלתו איכא למיגזר טפי. מדדמי לב' אבנים בתחלתו]:

 לצד הכירה. 

 מיהו רק העודף שעל הג' אצבעות מטהר ר"ש אף בנגע שם טומאה. וי"א דכל שגבוה הרגל יותר מגא"צ אז לר"ש כל הרגל אמק"ט:

 שהפטפוטין מתעקמין ויוצאין ראשן להלאה משפת גג הכירה:

 ר"ל כל מה שיש מהפטפוט תוך גא"צ סמוך לשפת גג כירה:

 ר"ל אבל מה שיש בעקים הפטפוטין חוץ מג' אצבעות משפת כירה:

משנה ו
 ר"ל כיצד משערין האויר שבין ג' הפטפוטין דנימא דאותו אויר נקרא תוכו. ובנתלה שם שרץ נטמא. דהרי הפטפוטין עומדין בשפת גג הכירה במשולש כעין סגול כזה [ציור]. וא"כ יש להסתפק באיזה אופן נמדד הריוח שבין פטפוט לחבירו. אי בעגול כזה דהרי כן מסתבר לכאורה. כדי שיהא התפשטות הריוח של גא"צ משפת גג הכירה שבין פטפוט לחבירו. כהתפשטות הפטפוטין בעצמן. שג"כ משתערין גא"צ משפת כירה. ויהיה עי"ז שיעור ההתפשטות משפת גג הכירה סביב בשוה. או דלמא דרק הפטפוטין עצמן משתערין בגא"צ משפת גג הכירה אבל הריוח שביניהן ישוער בשלוש כזה [ציור] נמצא שיתקצר עי"ז מדת התפשטות הרווחים ממדת התפשטות הפטפוטין בעצמן:

 ליניאל בל"א:

 מניחין הכנה ממקום שכלה מדת הגא"צ של כל פטפוט למקום שכלה מדת הגא"צ בה פטפוט שבצדו:

 והיינו שהריוח שנחשבו כאויר שבין הפטפוטין נמדדנו במשולש כנ"ל. ואע"ג שע"י מדידה כזו מתקצר מדת הריוח שבין הפטפוטין ולא יהיה כשיעור גא"צ משפת גג הכירה. אפ"ה מדטומאת אויר זה מד"ס הוא משו"ה הקילו בה:

בועז

הלכתא גבירתא