חפץ חיים על ספרא/בהר/פרק ח


ביאור - פרק ח
 על ידי שלמד ממעשיו, ומשמע דאפילו לגר צדק אין כדאי להתדבק דקשה גרים לישראל כספחת דלמדין ממעשיו שהורגל בהם מעודו וזה גרם לו לירד מנכסיו, ומזה נלמוד לכל כיוצא בזה.
 לכבד ולרבץ לפניה ונקרא עקר שצריך לעקרה ולשרש אחריה.
 שמאיים על קרוביו, ואליבא דמאן דאמר גאולת קרובים לשחרור, ואומר להם אם לא תתנו כדי דמיי אני אמכור את עצמו ואתם צריכים לפדות ואני אהיה בן חורין.
 עד שנת היובל, אף שכל עצמו לא קנאו אלא עד שנת היובל כדכתיב בקרא.
 המיוחד שבאחיו שהוא אחיו מאביו.

 שהקרוב קרוב קודם בחיוב הגאולה, והיינו מדסידר הכתוב מתחילה דודו ואח"כ בן דודו ואח"כ משאר בשרו -- שמע מינה שקרוב קרוב קודם.

 ואין האדון יכול לעכב.
 היינו בתי החצרים ושדה אחוזה.
 והיינו דקרוב קרוב קודם דלענין הגאולה בעצמה שיהו נגאלים בקרובים כתיב בהדיא בשדה אחוזה, ובתי חצרים כתיב . ומאי דכתיב ג' פעמים  - חד לגופיה, וחד לבתי חצרים ושדה אחוזה, וחד יגאלנו לזה ולא לאחר דהיינו עבד עברי הנמכר לישראל אינו נגאל בקרובים.

 שא"צ לעבוד להבן כדאיתא בפרק א' דקדושין .
 בילקוט הגירסא , וכעין זה בגמרא: . וכן גורס הגר"א. ועיין בגמרא דדוקא אם לא היה שוה פרוטה בהן, דמהו דתימא הואיל ומקרבא הנאתייהו גמר ומקנה אפילו בפחות, קמ"ל. אבל אם היה שוה פרוטה - שוה כסף ככסף. ויש מהראשונים דגרסי כמו שהוא לפנינו דאינו יכול לפדות עצמו בתבואה וכלים אפילו אם הם שוה פרוטה.

 שמגרע לו מפדיונו דמי השנים שעבד ונותן לו השאר לפי החשבון שיש עד היובל.
 עבור כל שנה שיש עד היובל במנה.
 העבד בגופו, והרי הוא שוה כל שנה במאתים.
 כשבא לגרע ולפדות עצמו.
 היינו מה דכתיב , דמשמע דההשבה יהיה לפי הכסף שקנאו.
 ר"ל שנתקלקל ואינו שוה בשעת הפדיון אלא מנה לשנה.
 דהיינו בשעת השבה יחשוב לו כפי השנים ששוה עכשיו אם הוא לקולא לגבי עבד. ופריך הגמרא מאי חזית דדרשת לקולא - נדרוש לחומרא? ומוכיח הגמרא דכונת הכתוב אם עוד רבות בשנים דהיינו שהשביח ונתרבה כספו בשנים הללו, ישיב גאולתו מכסף מקנתו - שיהיה ההשבה לפי הקנין, ואם מעט נשאר בשנים דהיינו שהכסיף ונתמעט כספו בשנים הללו יהיה כפי שניו.

חפץ חיים על ספרא