תפארת ישראל על מנחות ז
מנחות ז

יכין

משנה א
 ר"ל שכשבאו לירושלים הוסיפו על המדות. שמן ו' סאין שמדדו בהן במדבר בימי משה. עשו בירושלים ה' סאין:

 ר"ל הנך ו' סאין מדבריות היו ב' איפות שבכל איפה י' עשרונים:

 שהם עשרים וכו':

 י' עשרונים:

 דכל אחד מי' חלות החמץ שבתודה. נעשה מעשרון:

 ר"ל שנגבלת בשמן רותח קודם שיאפוה [מכילתא]. ולרמב"ם [פ"ט מקרבנות] ר"ל שחולט הסולת במים רותחין. ואופה אותו מעט. ואח"כ מטגנה בשמן הרבה. מדהיה במין זה רביעית שמן. להכי נקראת רבוכה. משא"כ בחלות או ברקיקין לא היה בכל מין רק שמינית שמן:

 וכל זה לפי מדה מדבריות שהיו שם עשרונים. אבל במדה וכו':

 דכל סאה ו' קבין. נמצא ה' סאין הם ל' קבין:

 ובכל מין י' חלות. נמצא שתי וכו':

משנה ב
 שהביאו כשהוקם המשכן. ונתחנכו אהרן ובניו לכהונה:

 לחמי נזיר שמביא ביום תגלחתו:

 ר"ל ב' חלקים של מיני מצה שבתודה. וכדמפרש ואזיל:

 נמצאו שהיה נצרך למצה בנזירות י' וכו':

 ר"ל י' קבין ירושלמיות. היו ו' עשרונות. ועוד נוסף עליהן עוד ב' שלישי עשרון. דהרי לתודה היה לכל מין ג' עשרונות ושליש עשרון. נמצאו ב' מינין שבתודה הן ו' עשרונים וב' שלישים. והיינו ועדויין דקאמר:

 ר"ל מכל מין מד' מינין שבתודה וב' שבנזיר:

 הכהן:

 ר"ל שבור. רק חלה שלימה יטול. ודוקא בנשבר אחר זריקה תורם מהשלם על הפרוס. אבל בנשבר קודם שחיטה נפסלה איתה החלה. ובנשבר בין שחיטה לזריקה. כל החלות פסולות:

 שיהיה מניינם שוה. י' בכל מין. וגם מדת כל לחם בכל מין שוה לחבירו:

 שלא יטול ממין זה ב' וממין האחר ולא כלום:

משנה ג
 בעזרה:

 היה חוץ לחומת ירושלים [ערוך ערך בית פאגי ורש"י הכא וכן מוכח בירושלמי ספ"ו דיומא. דרבי יוחנן דקאמר בש"ס דידן פסחים דס"ג בית פאגי קאמר התם בפירוש חוץ לחומת ירושלים]. ולרמב"ם ר"ל שהיה הלחם חוץ לחומה החיצונה של הר הבית [וכן פירש רש"י בפסחים (דס"ג ב'). ולשון בית פאגי דנקט הש"ס. בין למר או למר הוא דבר חצוני לדבר ומקיפו. כמו חמור ובית פאגיה [ב"מ ד"ט א']. דהיינו הרצועה שסביב לראשו שהאוחז בו מושך החמור כולו. כמו כן החומה החיצונה. המחזיק בה יש ברשותו העיר המוקף כולו. אב"י לולא מסתפינא נ"ל דמלת פאגי נגזר מלשון יון. שנקרא אכילה פאגיין. ולפ"ז שפיר נקרא חומת בית פאגי. שלפנים ממנו אוכלי קדשים]:

 דכל שלא קרמו כולן לא מקריין עדיין לחם שלם ולא קדשו אפילו אותן שקרמו כבר:

 ע"מ לאכלה או להקטיר אמוריה חוץ וכו':

 ונתפגלו או נפסלו עם הקרבן:

 דפסולו קודם שחיטה הוא:

 מיירי דמומו הוא דוק שבעין. וס"ל לר"א דכיון דכשר לכתחילה בעופות. להכי בבהמה אם עלה לא ירד. ומה"ט תופס את הלחם שיקדש עמו. אבל בשחטה ונמצאת טריפה מודה. דהרי טריפה וודאי אם עלה ירד:

 דכיון דעכ"פ לכתחילה לא יעלה למזבח להכי אינו מקדש ללחם אע"ג דהקרבן עצמו לכ"ע נתפגל:

 שהביאו כשחינכו המשכן. דכקרבן יחיד חשיב. וה"ה באיל נזיר שמביאין לחם עמו:

משנה ד
 ר"ל שנתקדשו בשעת שחיטה בכלי. דתרתי בעינן שחיטת הזבח. ושיתקדשו בכלי שרת בשעת שחיטת הזבח. אז מתקדשין שיאסר לשנותן לקרבן אחר מיהו שיפסלו בלינה סגי בשקידשו בכלי לבד:

 בנפסל בשחיטה לא קידשו ולא נפסלו הנסכים. רק מיירי שנפסל הזבח מקבלה ואילך. [ומה"ט נקט ונמצא הזבח פסול ולא קאמר ונמצא הקרבן פסול. אלא לאורויי שכשכבר היה זבוח מיירי]:

 שאין עמו נסכים עדיין:

 בנסכי קרבן צבור מיירי. דלב ב"ד מתנה עליהן שכשלא יצטרכו לזבח זה. יהיו לזבח אחר. ודוקא בהיה הזבח השני כבר זבוח בשעה שנפסל קרבן הראשון. דאל"כ. או בקרבן יחיד. אז אפילו היה זבוח השני בשעה שנפסל קרבן הראשון. נפסלו הנסכים עם הקרבן הראשון. דגזרינן שיאמרו נסכים שהפרישן לזבח זה כשרים לזבח אחר אפילו בלא תנאי ובלא נפסל הקרבן הראשון. אבל כשהיה הזבח הב' כבר זבוח בשעה שנפסל הא'. הו"ל כאילו הובאו להזבח הב'. מיהו בלא נתקדשו הנסכים בכלי. יכול להביא הקרבן היום והנסכים לאחר כמה ימים. בין בקרבן יחיד או *) צבור:

 תמורת תודה:

 ר"ל בין שנמצאת שוב הראשונה אחר הקרבת שנייה. שא"צ תו להראשונה. או שנמצאת ראשונה קודם הקרבה שנייה שא"צ תו לשנייה. אותה שא"צ לה א"צ לחם:

 היינו תודה שנתכפר בחבירתה. וא"צ לזו:

 שאמר הר"ז תמורת זו:

משנה ה
 ולא מדמי מעשר שני. דכל דבר שבחובה צריך שיביא מחולין:

 דלחם נגרר אחר תודה. ומדנדר תודה מחולין נתחייב מיד ג"כ בלחמה מחולין. ולא מהני ליה מה דקאמר אח"כ שיהיה לחמה ממעשר:

 כמו שאמר. ומכ"ש דרשאי להביא שניהן מחולין:

 הלחמי תודה:

 דלחם דומיא דשלמים בעינן. שאי אפשר שיבואו ממעשר שני עצמו. אף לחם כן:

משנה ו
 דפסח מצרים וודאי הקריבוהו מחולין. מדלא היה להן עדיין מעשר שני שאינו נוהג רק בא"י:

 מדקאמר הרי עלי. אף דבלא נדרו לא היה חייב:

 וכ"ש בנתחייב עולה וחטאת. דעולה כולה כליל. והרי במעשר שני כתיב ואכלת ושמחת. וחטאת נמי בהדיא כתיב ביה את פר החטאת אשר לו. משלו. ובאשם נמי כתיב אשר לו. משלו [כתוס' פ"ג א' ד"ה מה אשם]:

 להכי נקט בכל מקום. דבתודה ושלמים. אם אמר הרי עלי להביאן ממעשר. רשאי. משא"כ בנסכים. אפילו אמר כך. יביאן מחולין. וטעמא משום דאינן בני אכילה כלל. וה"ה עולה מה"ט:

בועז

הלכתא גבירתא