חפץ חיים על ספרא/אמור/פרשה ד


ביאור - פרשתא ד
 שיפרשו מקדשים בימי טומאתן.
 מדכתיב "מקדשי בני ישראל" ולא כתיב "מן הקדשים" אתי למעט דדוקא על קדשי בני ישראל חייב כשאוכלן בטומאה, לאפוקי קדשי עכו"ם דקיימא לן שמקבלין מהם נדרים ונדבות כישראל, אין חייב כשיאכלן בטומאה ופגול ונותר כדלקמן דיליף נותר חלול חלול מטומאה, כתיב כאן "ולא יחללו" וכתיב גבי נותר "כי את קודש ה' חלל". ופגול יליף עון עון מנותר דכתיב גבי נותר "ואוכליו עונו ישא" וגבי פיגול כתיב "והנפש האוכלת ממנו עונה תשא".
 דאהרן ובניו.
 דאי לאו הכי הו"ל למכתב "וינזרו מקדשי בני ישראל אשר הם מקדישים לי ולא יחללו את שם קדשי", אלא ודאי דהוא ענין בפני עצמו וקאי על אהרן ובניו על קדשי עצמן.
 דמקדשי כולם צריך ליזהר.

 הנה כל המפרשים נדחקו בברייתא זו וכולם הגיהו אותה. והגר"א גם כן הגיה אותה שצ"ל , והכי גרסינן: . ופירוש הברייתא היא דהפסוק "וינזרו" מיירי בכהן שהוא טמא שיפרוש עצמו אז מלעבוד עבודה (והפסוק דלקמיה "אמור אליהם לדורותם כל איש" אזהר שלא לאכול קדשים בימי טומאה כפירש"י). נאמר כאן חילול ונאמר להלן חילול בתרומה דכתיב "ומתו בו כי יחללוהו". מה להלן בטומאה דכתיב שם בהדיא, אף חילול זה מיירי בטומאה. ומה חילול שנאמר להלן מיתה, אף כאן אם עבר על זה ועבד בימי טומאה עונשו הוא במיתה בידי שמים. וכן הוא בהדיא בסנהדרין  דהקרא מיירי בעבודה בטומאה וגזירה שוה מתרומה דהיא במיתה, וכן גם כן בריש פ"ב דזבחים דפשטיה דקרא ד"וינזרו" מיירי בטמא ששימש.
 גם בזה נדחקו הרבה מאוד. ולענ"ד דפירושו מה להלן לענין תרומה אם אכלו בטומאה בודאי אין לזה ריצוי, דציץ אין שייך לגבי תרומה, אף בזה אם שימש בטומאה בקרבן יחיד אפילו בטומאת מת -- הקרבן מחולל ואין הציץ מרצה, וכמסקנת הגמרא בזבחים  וזהו שאמר , פי' דבקרבן כתיב "ונרצה לו לכפר" מה שאין כן כששימש בטומאה הוא מחלל ואין לו ריצוי.
 היינו בפסוק דלקמיה.
 ולפי זה הוא יסבור דטמא ששימש בכרת, וכן כתב בקרבן אהרן.

 שהם אהרן ובניו וכל בני ישראל של הדור ההוא.
 דלא הותרו שבטים לבוא זה בזה וזהו רק ליוצאי מצרים נאמר ולא לדורות הבאים אחריהם כמו שדרשו בפרק בתרא דתענית מקרא, עיי"ש.
 דהיינו מצות התלויות בארץ דהוא שייך רק לבנים שנכנסו לארץ.

 שאינם מזרע אהרן.

 פי' הלא מבואר לקמיה דהאי "אשר יקרב" אינו נגיעה אלא אכילה, דהיינו שאוכל קדשים בטומאה, לכן בעי מה תלמוד לומר, והלא כבר בשלמים נאמר זה.
 פי' עכשיו שאמרת שאל הקדשים הוא כלל, אם כן לא נאמר דבא לרבות כל הקדשים דאם כן שלמים למה לי, אלא נאמר דהי ליה שלמים דבר שהיה בכלל כל הקדשים, ולא יצא מן הכלל אלא ללמד על הכלל כולו, שלא נרבה בו אלא הדומה לשלמים שנאכלים לשני ימים ולילה אחד כגון בכור ומעשר.
 והנפש אשר תאכל בשר, דהו"ל למכתב "אשר תאכל מזבח השלמים" ואמר "בשר" לרבות כל בשר שאכלו בטומאה חייב.

 פי' לאפוקי דבר שאין חייבן עליו משום פגול כגון הקומץ והלבונה וכו' לא יהיו חייבין עליו משום טומאה. ופירוש הברייתא כולה כתבתי לעיל בפרשת צו פט"ו הלכה ד', עיי"ש.

 משהוקדשו מתחייב עליו מיד אם אכלו בטומאה.
 מכל זרעכם, ור"א קמפרש לה ואזיל.
 והלא אינו חייב אלא אם כן אכלו כדכתיב  . אלא מה תלמוד לומר יקרב. פי' והלא ע"כ קריבה זו אכילה היא ולמה הוציאו בלשון קריבה.
 ואקדשים קאי וה"ק ואשר יקריב קדשים ואח"כ יאכלנו וטומאה עליו כדמפרש אכילה בקרא דבתריה.
 כגון מנחת כהנים ומנחת כהן משיח ונסכים משיקדשו בכלי שהוא המכשירן לאכילה האמורה בהן.

(ח) הכי גרסינן תלמוד לומר טומאתו טומאתו לגזירה שוה, מה טומאתו נאמר להלן (קרבן אהרן והגר"א וכגירסת הש"ס זבחים מ"ג:).

(ט) הכי גרסינן רבי אומר ואכל בטומאת הגוף דיבר (הגר"א וכגירסת הש"ס שם). ושתי הברייתות אלו של אות ח' וטי"ת כבר הובאו לעיל בפרשת צו פי"ד אות ג' ואות ד' על הפסוק , ונכתב כאן אגב שיטפא דגירסא. וכן הסכימו הר"ש והראב"ד שאלו הברייתות אין עיקרם כאן וביאורם כבר כתבנו שם עי"ש.

 היינו שיהיה עונשו כמו קין נע ונד תהיה בארץ. ת"ל וכו' בכל מקום אני וע"כ כרת ממש שיכרת וימות.

חפץ חיים על ספרא