תפארת ישראל על תרומות יא
תרומות יא

יכין

משנה א
 של תרומה:

 שומן דגים:

 כשסחטן למורייס ומשליכן משא"כ כשאכלן שרי:

 דלא לעבורי זוהמא לבד עביד כ"א גם לטעמ':

 ווירצען:

 של תרומה בבשמים חולין דבלעי לשמן ולבסוף ישליכם. א"נ דשמן מפוטם לא חזי לאכילה כ"א לסיכה ונמצא מאבד לתרומה:

 האניג וויין שמשים בו דבש ופלפלין ושותה הכל ביחד:

 מתחסר בבשולו א"נ שאין רוב בנ"א רגילין לשתותו מבושל:

 ר"ל מתקיים טפי. אף דחי עדיף טפי כספ"ב מ"ד ה' ו' ודו"ק:

משנה ב
 בעבר ועשה מהן דבש:

 ווינטער טרויבען. שאין מתבשלים עד החורף ולכן עושים מהן חומץ:

 חוץ מיין ושמן:

 לזר האוכלן דחשוב משקה:

 מחומש אבל קרן משלם ולכתחילה מודה דאסור. וטעמי דפוטר משום דלא חשיב משקה רק זיעה בעלמא הוא. מיהו באכל הפירות בעצמן. אע"ג שתרומתן מדרבנן לכ"ע חייב בקרן וחומש דכל דתיקון רבנן כעין דאו' תיקון :

 לאלו:

 דמכשרי ומק"ט ומטמאי לאחרים ככל ז' משקין:

 געווירץ קראֵמער. שמונה בשמים שלו שלא בדקדוק:

 מכשירי ומק"ט ומטמאין:

 אמקט"ו כלל [ועי' רמב"ם וראב"ד פ"א מאוכלין ה"ד]:

משנה ג
 וכ"כ שאר וכו':

 בסחט לפרי ושתה מה שסחט:

 ומה שהקשו בתוס' [ פסחים דכ"ד ב' ד"ה אלא ] הרי טעם כעיקר דאו' והניחו בתימה נ"ל דהיינו רק לאסור אבל לא לחייבו מלקות:

 שיצא מפרי:

משנה ד
 שטיעל:

 ציסער ערבזען. וי"א מין תאנה:

 באקסהאָרן:

משנה ה
 קערן. שבתוך הפרי שראויין לאכילה:

 שלא הפקירן הכהן:

 הראויין לאכילה:

 גראָבע קלייע של תרומה:

 לזרים:

 פיינע קלייע:

 בנטחן תוך ל' יום משנקצר הו"ל חדשות:

 דנשאר הרבה קמח דבוק בסובין:

 דלא הו"ל כמאבד תרומה כשמשליך מה שאינו ראוי לאכילה:

 שלוקט הסולת הנקי מהקמח:

 מדראוי קצת לאכילה:

משנה ו
 שפייכער:

 כמו שרגיל בחולין:

 דמדלא חשיבי אין מתכוון לבטלן:

משנה ז
 עם טפח שלו. אויפווישען. ובירושלמי אמרי' מדס"ל תרומה בזה"ז דרבנן לכן הקילו בכל הנך דמשנה ו' ז' ח':

משנה ח
 מריק משקה תרומה:

 טפה אחר טפה כדרך הכלי כשהורק:

 וא"צ לקנחה:

 ר"ל ואם הטה החבית אח"כ:

 ומיצה וכינס מה שנשאר בו אחר הטפת ג' טפים הנ"ל:

 שהפרשתה בספק וטמאה מטומא' ע"ה:

 אפי' תרומה דאוריי' והיא טהורה א"צ להטריח א"ע להביאה להכהן אלא הכהן יבוא ויטלנה. אלא ר"ל שיסבב שתבוא ליד כהן ולא תאבד:

 הוא ס"ד שבלוג או שפ"ד שבביצה [והוא קורטוב שנזכר בכ"מ] אז אינו רשאי להפקירו רק שא"צ להטריח ולהביאו הוא לכהן. אבל בפחות מזה מאבדו בידים מיהו בטהור או בוודאי טבול לתמ"ע אפי' טמא. אז אפי' הוא מעט אינו רשאי לאבדו. וזכר זה כאן מדאיירי נמי לעיל בשאר דברים שא"צ לחוש לפסידו דכהן במעוטן:

משנה ט
 וויקקען. דחייבים בתרומה מדחזו עכ"פ ע"י הדחק למאכל אדם דאל"כ פטור מתרומה:

 אבל מאכל תרומה שעיקרו לאדם אסור לבהמה:

 אף דמזונותי' על ישראל אנן סהדי מדיכול הישראל ליתן הכרשיני' לכהן אחר ניחא לי' לבעל הפרה שיהי' כאילו כבר זכה בתרומה ושיאכילנה מאלו כדי שיאכילנה ברווח:

 דאין אומרים שכירות ליומא ממכר הוא רק גבי אונאה בשכירות מדכתיב גבי' ממכר יתירה [כתוס' ב"מ דנ"ו ב' וע"ז דט"ו א']:

 ששמה כמה שוה עתה בכחישותה ומפטמ' ישראל וחולקין אח"כ השבח:

 דהו"ל כבהמת ישראל:

 דמדשמה נעשת כשלו:

משנה י
 תרומה טמאה שעומד לשריפה:

 גאססען:

 כשהכהן שם והתרצה. ואחולין לחוד קאי אבל קמייתא אפי' שלא ברשות כהן:

 רגילה:

 של ישראל שכהנים אוכלים שם:

 לת"ק במשתה שלובשין בנקיות לא חיישי' שיטלטלו הנר למקום שאין שם כהן מיראתם שיתלכלכו. מה שאין כן בבית אבל. ולר' יוסי אדרבה בבית אבל רגילים לישב בדד דומם ולא יוציאו הנר. משא"כ בשמחה רגילים להוציא הנרות ולטלטלן:

 ס"ל כחומרות שתיהן:

 ס"ל כקולות שתיהן. והכי קיי"ל דמדהוא מדרבנן אזלינן לקולא [ רכ"מ פי"א מתרומות ]:

בועז

הלכתא גבירתא