טור מנוקד אבן העזר קיח
תקנות הנישואין של קהל טוליטולה, ותשובות שהשיב עליה אדוני אבי.

כשתמות האשה תחת בעלה והניחה ממנו זרע של קיימא, בין שיהיה בן או בת, שכוונתינו בזרע של קיימא שיהיה אותו הזרע בחיי האם ואחר פטירתה שלושים יום שלימים או יותר - מכל מה שימצא מעזבונה שהוא מבגדים שלה או קרקע נדוניתה או קרקע קנוי בשמה, יחלוק אותו הבעל עם אותו הזרע לחצאין בשוה.

ואם לא הניחה זרע של קיימא כמו שזכרנו - יהיה כל מה שביארנו מעניני עזבונה הנמצאים בעין בין הבעל ובין הזוכים בירושתה זולתו, ויחזור החצי הנזכר ממנו שהיה לו לירש מן הדין לאשר יהיה לו דין קדימה בירושתה משאר יורשים אם היה הוא נפטר בחייה, ונחשוב אז כאילו היה נפטר בחייה לענין שיזכה הזוכה בירושתה בחצי מה שמצא שנשאר מעזבונה שהוא עיקר נדוניתה ומה שהכניסה לו בנשואיה קרקע או מטלטלי, וישאר לו החצי השני, ותכריכים וצרכי קבורתה עליו אם יש לו ממון מלבד זה.
ואם אין לו ממון זולתו - יוציאו תחילה מכלל הממון התכריכים וצרכי הקבורה ותהיה החלוקה בשאר הממון כמו שזכרנו.

ואם יש לה אז אם בחייה, ויתבאר באר היטב שאותו ממון שהניחה היא ממה שהכניסה לה האם ומה שנתנה לה, כגון שתהיה אלמנה או גרושה מלבד שהכניסה כבר לבתה בנישואיה קרקע שלה או בגדים שקנתה ונכתב בכתובתה שנתחזקה לה ממה שנתנה לה פלונית אמה, או רמז זה הענין בענין שיתברר בירור מספיק שאותו קרקע היה של האם או אותם חפצים נתנה משלה, ונפטרה אחר כך הבת תחת בעלה בלא זרע של קיימא כמו שביארנו - יחזור חצי כל מה שימצא שנשאר מכל זה לרשות האם שנתנתה והכניסה לה, ולא יטרוף אותו מי שאין לו קורבה עם האם מיורשי הבת ותשאר היא זולתו ויתקיים בה דברי הנביא עליו השלום: "שורך טבוח לעיניך ולא תאכל ממנו", אלא יחזיר לה החצי וישאר החצי השני לבעל, והתכריכין וצרכי הקבורה מכלל הממון כמו שזכרנו.
זהו ענין התיקון במה שימצא שנשאר בעין ממון האשה ברשות הבעל בין קרקע בין טלטל, ואפילו אם כבר יצא אותו קרקע בשיעבוד או בהברחה ממנו שלא בקנין האשה אין לחוש לכל מה שעושה מזה, אלא שיגמור בו זה התיקון.

זהו בקרקע ובבגדים וחפצים שיהיו נראין בעין.
אבל מה שאינו נמצא מהבגדים והחפצים והתכשיטין והזהב ונעלם עינו, ונחשד הבעל שהעלים - דין זה הזוכה בחצי על פי זה התיקון ממנו שיביאנו לידי שבועה חמורה שישבע שלא הבריח שום דבר מהם לאחר פטירתה ולא בחייה אלא מה שהיתה במצותה ומרצונה, ושלא החליף ממנו שום דבר שהוא נשאר, ולא יתעולל בזה שום עלילה שיתכוון בה להפקיע זכות יורשים.

והזוכה כמו שזכרנו מזה התיקון זהו במה שינתן בנישואי הבת או מה שתקנה לעצמה ובשמה מממונה.
אבל מה שיקנה הבעל מממונו בגדי מלבוש ומחלי[1] ותכשיטין שלה, הוא ראוי קודם לזכות בה כשנפטרה ויקחנו כולו לבדו, בין שהניחה זרע בין שלא הניחה, בין שהיה לה אז אם או יורש או לא יהיה לה.

ואין תובעין מהבעל לפרוע מה שיכתוב על עצמו לאשתו מנכסי נדוניא, לפי שרוב בני אדם כותבין עליהן יותר ממה שהם נוטלים וכוונתם דרך כבוד ואין לו עיקר, ואשר יהיה ממנו בודאי ויכתוב אותו על שטר ויזקוף לה בו ממון על עצמו בכתובה, אינו חייב באחריותו כשנפטר[2] בעודה תחתיו, אלא יתבעו ממנו הנמצא מהנדוניא האמיתית קרקע יהיה או טלטל, ואין לחוש למה שנכתב מזה בכתובה.

וכשיפטר הבעל בעודנו נשוי עם אשתו והוציאה שטר כתובה כדין כל אלמנה - אין לה לגבות מה שיתקיים לה מסכום כתובתה, אלא ממחצית מה שהניח מנכסים קרקע או טלטל, וישאר החצי משוחרר משועבד לזוכה בירושת בעלה, בין שהיה מצוי בין שאינו מצוי, ואין לה רשות שתגבה יותר מסכום כתובתה מהחצי בלבד בין שיספיק בין שלא יספיק.

זה בממונו ובקנינו.
אבל ממון נדוניא ומה שהכניסה לו, או מה שנפל לה בירושה מקרקע לאחר נישואיה, או מה שקנתה ממנו בשמה, ומת בעלה - יחזיר כולו בעינו לה לבדה, כי אין זה התיקון אלא במה שידוע שיהיה מממון הבעל וקנינו, והתכריכין וצרכי הקבורה יהיה מכלל ממונו ואז תקח האשה כתובה מחצי ממונו וישאר החצי השני ליורשיו.

ואם יצא באותו החצי שיהיה ליורשיו שטר שיעבוד או הברחה בקנינו שלא בקנין אשתו - יגבה אותו בעל השיעבוד ויטול השאר היורש. ואם תהיה אותו ההברחה מקודם לכן ויתקיים, יזכה גם כן בו המוציא אותו שטר.
ואם תהיה אותו שיעבוד או הברחה שיצא בממונו בקנינו ובקנינה, יוציאו תחילה אותו שיעבוד מממונו ויפרישו אותו קרקע המוברח מנכסיו לזוכה בו, מה שישאר אחרי כן תיטול היא ממחציתו מה שיהיה לה מסכום כתובה וישאר החצי השני ליורשים.

מי שהיא תובעת לבעלה לגרשה ויצאו הגירושין ממנה - אין לה מן הדין לגבות זולתו[3] מה שהיא טוענת ויתברר מסכום נדוניתה, ולא נחוש למה שימצא כתוב ממנה בכתובה כי רוב הכתובות נוהגין בהן להוסיף על מה שיטול הבעל, ולא יחוש הבעל לכתוב ולהוסיף על עצמו מה שלא קיבל לענין שתשאר נשואה עמו ולא תבקש גירושין, בענין כזה אמרו חכמינו ז"ל (כתובות נד) "כי כתב לה אדעתא למיקם קמיה, אדעתא למיפק ולמיסב לא כתב לה", ויחזור אז בזה להשביעה שבועה חמורה בענין זה על סכום מה שהכניסה לו בודאי ושלא נתנה רשות למכור ממנו שום דבר ולא אבד עינו במה שנלבש או נתקרע, אז יפרע, וכל מה שאבד עינו בלובשה ובהשתמש בו אין על הבעל אחריותו כשתתבע היא הגירושין. ואם תבע הוא הגירושין - אינו יכול לגרשה אלא לרצונה, או לאחר שיפרע לה כל סכום כתובתה עיקר ונדוניא ותוספת ומתנת כתובתה בין שתהא הנדוניא אמיתית או לא. והנמצא בכתובה זהב מטבע והיא תובעת הגירושין - תגבהו בשבועתה שהוא אמת ולא נכתב דרך כבוד.

[עד כאן "תקנות טוליטולה", מכאן תשובות הרא"ש]

וששאלת - אלמנה שיש לה לחלוק עם יורשי בעלה בכח התקנה אם שמין מה שעליה.
תשובה - כל בגדי שבת שמין לה אבל בגדי חול אין שמין.

וששאלת - ראובן גירש את אשתו סמוך למיתתה ותובעת כתובתה ומתנתה, כי אומרת גרושה אנכי והתקנה אינה מדברת אלא מאלמנה, והיורשים אומרים כי לא נתן לה גט אלא שלא תזקק ליבם ולא שתגבה כתובתה.
תשובה - אין בדברי היורשים כלום, דכיון שנתן לה גט מאי זה טעם שיהיה מכל מקום הרי היא מגורשת וזכתה בכתובתה, שלא הטיל תנאי בגט על תנאי שלא תגבה כתובתה.

וששאלת - בענין התקנה שכל אלמנה שתבוא לחלוק עם יורשי המת שתהיה יד היתומים על העליונה, או יתנו לה כתובתה או חצי הנכסים, ומת ראובן והניח אלמנה ובת ושהתה האלמנה חצי השנה קודם שתבעה כתובתה ולא היתה ניזונת משל בעלה, ועכשיו תובעת כתובתה ומזונותיה שכך התנה לי בעלי שאהיה ניזונת מהנכסים כל זמן שאתעכב בשבילו, וקרובי המת טענו שכיון שביד היתומים לסלקה מכתובתה אבדה מזונותיה.
תשובה - לא אבדה מזונותיה שהם תנאי כתובה, שתקנת הקהל אינה יכולה להפסיד לאלמנה מזונותיה שהם תנאי כתובה, אלא שתקנת הקהל היא לתועלת היתומים לענין זה שאם כתובתה מרובה שיכולה לסלקם בחצי הנכסים ואותם חצי הנכסים היינו הכתובה, וכל זמן שלא תבעה כתובתה יש לה מזונות.

וששאלת - אשה שמת בעלה והיו עליו חובות לעכו"ם ובאו לגבותה מקרקעיתו, והלכה האלמנה ופרעה אותם מנכסיו כדי שלא יזלזלו במכירת הקרקעות, ועכשיו תובעת לאפוטרופוס של היתומים כיון שאין עליה לפרוע חובות של בעלה שיתן לה מחלק היתומים כדי חצי מה שפרעה בחובות הנזכרות, ואומרת שעשתה על פי אחד מזקני העיר ויש לה מזה עדים וקיום, ואפוטרופוס אומר שאין לו לפרוע לה כלום כיון שלא אמר לה שום אדם לפרוע החובות.
תשובה - אם הדבר ידוע שהיו לעכו"ם שטרות על בעלה ורצו למכור הקרקעות, יפה עשתה האלמנה שפרעה החובות כדי שלא יזלזלו העכו"ם במכירת הקרקעות, אף על פי שלא עשתה על פי בית דין, כיון שהיתומים היו סמוכים אצלה הויא כאילו נתמנית אפוטרופא עליהם ויש לה לעשות תועלת היתומים בלא בית דין.

וששאלת - ראובן משכן בית לשמעון ומת ראובן והיה עליו כתובת אשה ותובעת כתובתה, והורידוה בית דין בחצי נכסי המת בכח התקנה, ובאה להוציא את שמעון מחצי הבתים הממושכנים בידו בכח ההורדה שהורידוה בית דין בחצי נכסי ראובן, ושמעון אומר שאין זכות כתובתה חל בחצי הבתים כיון שהיו משועבדים בידו והמת הניח בתים אחרים בני חורין והזכיה שיש לה תגבה מבני חרי, שאין לה לגבות מן המשועבדים כל זמן שיש בני חרי.
תשובה - יראה שהדין עם שמעון, כיון שנמצאו לראובן נכסים בני חורין לפרוע להם לאלמנה חצי נכסי המת, שהוא פרעון הכתובה לפי התקנה שתקנו שלא תטול כל בכתובתה אלא חצי נכסי המת והוא פרעון כתובתה, לא היה להן לבית דין להורידה לנכסים משועבדים כיון שהיו למת נכסים בני חורין שתגבה מהם אלמנתו חצי נכסיו, כי אין התקנה כך שתגבה חצי כל הקרקע וחצי כל המטלטלים, אלא שתגבה חצי נכסיו והוא תחת גביית כתובתה, הילכך אין להגבות מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין, הלכך ההורדה שהורידו בית דין לאלמנה לבית שמשכן ראובן לשמעון לא היתה כלום, ותגבה האלמנה משאר נכסי המת כנגד סך הממון שהורידוה באותם הבתים, והבתים ישארו ביד שמעון עד שיפרעו יורשי ראובן לשמעון דמי המשכנות.
כך יראה הדין מדין ההלכה, אמנם באו לפני סופרי העיר ועדיה ואמרו שכך נהגו העולם על פי התקנה ליתן לאלמנה חצי הנכסים חלק בחלק בכל הנכסים קרקע וטלטול כל דבר ודבר חציו, ואמרתי אם כן יעשו כמנהגם ויתנו לה גם חצי הקרקע המשועבד לשמעון.

שאלה - ילמדנו רבינו, הסכימו קהל מולינא שכל אלמנה שתבוא לחלוק עם בנים שיהיה יד היתומים על העליונה, או יפרעו כתובת אמן ומתנתה או יחלקו עמה לעולם שתהיה יד היתומים על העליונה לתועלתם, כגון שאם היו הנכסים מרובים יפרעו לה כתובתה ומתנתה ואם היתה כתובתה יתירה על הנכסים שיחלקו עמה, עכשיו מת ראובן והניח בנים ובנות והיה עליו שטר חוב מאלף זהובים לשמעון, ועמדה לאה אשת ראובן והשיאה הבנות ולא מיחו בה היתומים, והיתומים לא גילו דעתם אם היו רוצים לפרוע כתובת אמן או אם היו רוצים לחלוק, אבל אומדן דעת היה שקודם ירצו לחלק כיון שהכתובה יתרה על הנכסים, עכשיו מתו היתומים ובא שמעון לתבוע שטר חובו שהיה לו על ראובן וטען שיפרעו לו חצי הנכסים, עמדו היתומים[4] ואמרו אין אנו רוצות לחלוק עם אמנו אלא היא תטול כתובתה, ושמעון אומר כיון שהיתומים לא גילו דעתם אלא סמכו על התנאי, אנן סהדי דניחא להו כדי שיפרעו חובות אביהן, טענו היתומים[5] אנו במקום אחינו קיימינן וכי היכי שהם היו יכולים לותר גם אנחנו יכולים לותר.
תשובה - מה שכתבת שהברירה תלויה ביד היתומים אם ירצו יחלקו עם האלמנה ואם ירצו יעמידו הדבר על דין תורה שתטול האלמנה כתובתה והם יטלו המותר, דבר ידוע הוא שלא יעקר דין תורה ממקומו עד שיאמרו יורשים רוצים אנו לחלוק, ולא שייך הכא אומדן דעת לפי שכך התקנה שלתועלת היתומים תקנו שיכולים לסלק האלמנה בחצי הנכסים, וכל זמן שלא סלקוה נעמידנה על דין תורה, והרי מתו הבנים ולא סלקוה והבנות שעומדות במקום אחיהן לירש אומרות שאין רוצות לסלק אמן ומי יסלקנה, ועוד אדרבא אומדנא דדעתא הוא יותר שהבנים היו חפצים שתטול אמן הממון בכתובתה ממה שיטלם בעל חוב אחר.
וזהו לפי מה שכתבתם שהברירה תלויה ביד היורשים אם ירצו לחלוק עם האלמנה או אם ירצו יתנו לה כתובתה, אבל בעיר הזאת אין התקנה כך, אלא אם כתובתה מרובה מחצי הנכסים ממילא כל חצי עזבון של היורשים ובעל חוב גובה ממנו חובו, ואם יאמרו היורשים תטול האלמנה כל כתובתה אין שומעין להם.

שאלה - וששאלת בענין התקנה שהאלמנה והיורשים חולקים כל עזבון המת, ויצא על המת שטר חוב מאוחר לכתובת אשה והאשה לא שיעבדה עצמה באותו שטר, אם יפרעו אותו מתפוסת הבית קודם חלוקה, או אם יתנו לאלמנה חצי כל עזבון המת ומחלק היורשים יפרעו החוב.
תשובה - אחר שאין דבר זה מפורש בנוסח התקנה, יד התקנה על התחתונה, כי התקנה באה להוציא מדין תורה, שהדין נותן שתיטול האלמנה כל כתובתה, הלכך אמרינן מסתמא כך היתה התקנה שכל הנמצא ברשות המת בשעת מיתה דבר שהגוף שלו, יחלקו ולא יפחתו חלק האלמנה בשביל שיעבוד שהיה באותו הממון משועבד לאחר, כי היכי שאם לא היתה התקנה לא היה השיעבוד מגרע כח כתובתה, כיון שקדמה הכתובה לחוב וגם האלמנה לא נשתעבדה בחוב, הכי נמי לא יגרע השיעבוד חלק הראוי לה מכח התקנה, כי התקנה שתטול חצי הנכסים היא במקום גביית כתובתה, הלכך כל דין שיש לה מגביית כתובה יש לה גם כן בחצי הנכסים שנוטלת מכח התקנה, הלכך יחלקו כל עזבון המת כל דבר שהגוף היה שלו ומחלק היורשים יפרעו החוב, וכן נראה לי שנוהגים פה בטוליטולא.

וששאלת - עוד יש בתקנה אם לא הניח בנים ובנות ותבע האלמנה לחלוק עם יורשי המת, תוציא הנדוניא שהביאה לבעל כמו שהיה בשעת חלוקה, ושאר הנכסים תיטול האלמנה חציה וליורשי המת נשאר החצי, ונוהגין שבשעת הנשואין כותב לאשתו שטר מתנה גמורה מלבד שטר הכתובה, ועתה באו לחלוק האלמנה ויורשי המת כפי התקנה, וטוענת האלמנה שיש לה לקחת שטר המתנה קודם חלוקת הנכסים, והיורשים אומרים שאין לה ליטול שטר המתנה אלא יחלקו כל הנכסים חוץ מנדוניתה שתוציא תחילה.
תשובה - הדין עם היורשים, דכיון שכתוב בתקנה שתוציא נדוניא שהביאה לבעלה ושאר כל הנכסים תיטול האלמנה חציה ויורשי המת חצי האחר, ומאחר שהוציא לשון התקנה כל הנדוניא מכלל שאר הנכסים ולא שטר המתנה, מכלל דחלוקה קיימא על כל שאר הנכסים, כך נראה מלשון התקנה. ועוד דיד בעל השטר על התחתונה כיון שבאה להוציא מיד היתומים, הלכך לא תיטול אלא חצי הנכסים אחר שתוציא מהם תחילה נדוניתה.

ששאלת - אם האשה יכולה לתת בחייה לבעלה או לאחר מי שתרצה שיזכה אחרי מותה באותו החצי שראוי לירש זרעה או אחר הזוכה בירושתה.
[והאריך הרבה בדבר וזה שיצא מכלל דבריו] - שאין בידה לשנות כלל לתתו לא לבעלה ולא לאחר, ואם נתנה אותו אין מתנתה כלום, אלא הראוי לירש יירש, ודאי אם היתה נותנת מעכשיו נכסים לבעלה בענין שלא היתה יכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי היתה המתנה קיימת, אבל אם נתנה לו מעכשיו ולאחר מיתה אין מתנתה כלום.

ששאלת - רחל שהיתה נשואה ולה בת אחת ומתה, וצותה שיטול בעלה חצי נכסיה ובתה חצי האחר כפי התקנה, וצותה עוד שאם תמות בתה קודם שתנשא שיהיו נכסיה לאחות רחל, ומתה הבת ורוצה אחות רחל לזכות בנכסים בחלק הבת בכח צוואת אחותה, ובעלה של רחל שהוא אבי הבת אומר שיש לו לירש את בתו.
[תשובה] - הדין עמו, כי הצוואה שצותה אם הבת שאחרי מות הבת תירש אחות הממון אין באותה צוואה כלום, אלא האב יורש אותה,

וששאלת - על תקנת טוליטולא שהבת יורשת חצי הנדוניא, אם יכול בעל חוב של אבי אם הבת ליקח מהבת מאחר שהיה יורשת החצי, או נאמר מאחר שהבת איננה יורשת אלא מכח התקנה לא תפרע החוב של אבי אמה.
תשובה - דבריך סתומים, אם הנדוניא שנתן האב לבתו דבר מסויים כגון קרקע שחל שיעבוד בעל חוב עליו, לא פקע שעבודו וביד מי שימצא שעבודו יטלנו, ואין אנו חוששין היאך בא לידו, ואם אין מסויים היאך יגבה בעל חוב, אינו גובה מטלטלים בין מלוקח בין ממקבל מתנה אי לא אקני ליה מטלטלי אגב מקרקעי, ואי אקני ליה מטלטלי אגב מקרקעי יש למטלטלי דין מקרקעי.

שאלה - ילמדנו רבינו ראובן אמר לעדים "הוו עלי עדים בקנין שלם מעכשיו וכתבו וחתמו עלי בכל לשון של זכות ותנו לאשתי להיות בידה לזכות ולראיה שרציתי ברצון נפשי ובגוף בריא ועשיתי אחוה עם אשתי שאם חס ושלום אפטר לבית עולמי קודם ממנה, מהיום ולאחר מיתה עשיתי אותה יורשת בכל נכסי שקניתי ושאני עתיד לקנות, ומהיום תלך פלונית אשתי ותחזיק בכל מה שיש לי בעולם קרקע או מטלטל בגדים ושימוש ערש חוזק גמור מהיום ולעולם, ומעכשיו תירש ותוריש ותנחיל ותחסין ותעשה חפצה ורצונה בכל מה שיש לי בעולם", ונפטר ראובן לבית עולמו, אם זכתה האשה בנכסיו ולפי שעשאה יורשת ואינה יורשת אלא בעל חוב.
תשובה - מה שנתן לאשתו בלשון ירושה אינו כלום כיון שאינה ראוייה לירש, אמנם רואה אני לקיים שטר זה מתוך תיבה אחת שכתוב בה "ותחזיק בכל מה שיש לי בעולם", ומלת "ותחזיק" היא לשון מתנה, ותנן בפרק יש נוחלין (בבא בתרא דף קל) כתב לשון מתנה בין בתחילה בין באמצע בין בסוף דבריו קיימין, וקנתה בין מה שיש לו עכשיו בין מה שיש לו אחר המתנה, כי כתב לה ושעתיד אני לקנות.

יש נוהגין לכתוב שטר חוב לנשותיהן בשעת נישואין שמחייבים עצמם בסכום ידוע וקורין אותו נדוניא, יכולה לגבותו בכל עת שתרצה.

וכתב אדוני אבי הרא"ש ז"ל - שיש לו דין נכסי מלוג, שמנחת החוב ביד בעלה כל זמן שהיא רוצה, וכשתרצה תגבנו וילקח בהן קרקע והוא אוכל פירות, דכל הנכסים הנמצאים ביד האשה היאך שבאו לידה בין בירושה בין במתנה כולן זכה בהן הבעל בפירות, ולא דמיא להא דאמרינן הנותן מתנה לאשה קנתה ואין הבעל אוכל פירות, דהתם מיירי שנתן לה אחר שנשאה, שבעין יפה נותנה לה ואינו משייר לעצמו כלום, אבל מתנה שכותב לה קודם שישאנה היא כאחת משלשה שדות שהכניס לה שום משלו, אלא שאותן נקראין שעבוד כתובה ובחוב זה יש לה יפוי כח יותר שתוכל לגבות בכל עת שתרצה וכשתגבנו יחזיר נכסי מלוג, לפיכך אם יש עליה חוב שלותה קודם שניסת גובה ממנו.

אבל אם אין שטר הנדוניא עומד לגבות בכל שעה שתרצה אלא לכשתתאלמן או תתגרש, אין בעל חוב גובה ממנו, ולא אמרו שתמכור שטר נדוניתה בטובת הנאה שאם תתאלמן או תתגרש שיגבנו הלוקח וטובת הנאה זו יטול בעל חוב בחובו או ימכרו בית דין לבעל חוב הנדוניא בטובת הנאה ויעכב המעות בחובו, דכל לגבי בעלה ודאי מחלה, שאם היתה צריכה למוכרו היתה מוחלת אותו לבעל ואטרוחי בי דינא בכדי לא מטרחינן.

ואפילו אם שטר הנדוניא עומד לגבות בכל עת שתרצה, אם יש עליה חוב שלותה אחר שניסת אינו גובה ממנו. ואם נתן הבעל לה מתנה, אפילו בעל חוב שהלוה לה אחר שניסת גובה ממנו.

ואדוני אבי הרא"ש ז"ל כתב:
ששאלת - ראובן הלוה מעות ללאה ושואל מבית דין שיגבוה משטר מתנה שכתב לה בעלה, שזה נוסחו "הוו עלי עדים בקנין שלם מעכשיו וכתבו וחתמו עלי בכל לשון של זכות ותנו ללאה אשתי כך וכך בתים כך וכך מפרדסים ועוד נתתי לה אלף זהובים במתנה גמורה" וכו'.
תשובה - אם שטר המתנה כתוב כהלכתו, אז זכתה לאה בכל הקרקעות שנתן לה והן שלה, ואף על פי שמנחת לבעל לאכול פירות, זה תלוי בדעתה כל זמן שהיא רוצה וכשתרצה תוציא מיד בעלה קרקע ופירות, הלכך אם היה השטר נכתב כהלכתו היה גובה בעל חוב מן הקרקעות שנתן לה, אבל מה שכתב נתתי לה אלף זהובים בשביל מתנה זו, לא נוכל להוציא מן הבעל כלום מדרבי נתן, כי לא שעבד עצמו להתחייב לה כלום אלא שכתב לה מתנה אלף זהובים ולפי לשון המתנה כבר היה בידה.
כל זה כתבתי לך אם השטר היה כתוב כהלכתו, אבל תורף השטר היה נראה לי שאין בו ממש, לפי שכתוב בו :וכתבו עלי בכל לשון של זכות ותנו ללאה אשתי כך וכך בתים" כו', ואין ניכר בשטר שהוא נותן לה כלום, ודאי אם היו מטלטלין ונתנו ליד העדים ואמר להם "תנו ממון זה לאשתי", זכתה האשה דתן כזכי דמי, אבל כיון שלא נתן ליד העדים לא זכתה האשה, כי הוא צוה לעדים אבל הוא לא נתן לה כלום, וכן רגילים לכתוב בשטרות "הוו עלי עדים וכתבו וחתמו עלי בכל לשון של זכות ותנו לפלונית להיות בידה לזכות ולראיה מחמת שרציתי ברצון נפשי ונתתי לה כך וכך", אבל מה שצוה לעדים ליתן אין זה כלום.

וששאלתם - שמנהג הוא כשהאשה מכנסת קרקע לבעלה היא כותבת לו שטר מתנה והוא כותב לה שטר חוב על עצמו וקורין לו נדוניא, ואין מזכירין באותו שטר הקרקע שנתנה לו אותו קרקע, אם יש לו דין נכסי צאן ברזל או כדין שאר נכסיו.
תשובה - ייראה כיון שקורין לזה השטר נדוניא ויכולין לגבותה בכל עת שתרצה, ודאי הקרקע שנתנה לו הרי הוא כשאר כל נכסיו, דהיאך יתנו ביניהם שהיא תוציא ממנו החוב שהוא דמי הקרקע ויהיה הקרקע בחזקתה.

ששאלת - ראובן הוציא שטר על שמעון ומצא לו מטלטלים ורוצה לגבותם, והוציאה אשת שמעון נדוניתה מוקדם לשטרו של ראובן ומנעו מלגבות המטלטלים, וטוען ראובן שכיון שתגבי מטלטלי אלו בנדוניתך, תקרעי שטר נדוניתיך, שאם ישאר היום או מחר בידך תוציאנו ותמנעני מלגבות מטלטלים אחרים.
[תשובה] - הדין עמו, דכיון שבאה לגבות מכח נדוניתה יגבוה, ואם יש במטלטלין כדי כל הנדוניא תגבה ותקרע, ואם אין בהם כדי כל הנדוניא יגבוה הנמצא ויכתבו ביני שיטי כך וכך הגבנוה מחפץ פלוני ופלוני, שאם יבא בעל חוב להגבותה היום או מחר שידע כמה הגבוה, והמותר יקח בעל חוב.

ששאלת - ראובן היה חייב לשמעון מנה ולא נטלה לאה לאשתו[6] בקנין באותו החוב, ומתה לאה בחיי ראובן והניח שטר נדוניא שנתחזק לה על בעלה, ולפי התקנה נפטר ראובן מחצי הנדוניא לפי שמתה בחייו וחצי השני ירשו בניה, ואחר כך מת ראובן והניח הרבה נכסים מעות וקרקעות, ותובע שמעון שיגבהו[7] חובו מקרקעות ראובן, ואומרים בני ראובן שקודם יגבו מקרקעות ראובן חצי נדונית אמם שירשו מכחה שהיא מוקדמת לשטרו של ראובן, וטען שמעון שאין להם לגבות מקרקעות ראובן כיון שבא לידה ממון ראובן כפליים משטר הנדוניא.
תשובה - כיון שבני ראובן ירשו והחזיקו בממון אביהם וירשו גם כן ירושת אמם, הרי שפרעו לעצמם מה שאביהם היה חייב לאמם, כי הם עומדים במקום אמם לירש נדוניתה, ומה שבא לידם כאילו בא ליד אמם ונחשוב אותו לפירעון ולא לירושה מצד אביהם, ושמעון יגבה חובו.

וששאלת - ראובן הוציא שטר נדונית אחותו שהיתה אשת שמעון ומתה, ותובע חציה לפי התקנה שהוא יורש אחותו, ושמעון אומר הניחה בן וחיה אחריה ימים רבים והוא יורשה ואחר כך מת ואני יורש בני, וראובן אומר הבן מת תחילה.
תשובה - עליו להביא ראיה.

וששאלת -ראובן נתחזק לו על שמעון שטר חוב, ונשא שמעון אשה ועשה לה שטר נדוניא על עצמו, והיא פסקה להכניס לו סכום ידוע במעות, ובשביל שלא היו לה המעות עשה לו אחד מגיסיו שטר משכונא על ביתו בסכום המעות שפסק לו, ונפטר שמעון וצוה להחזיר שטר המשכונות אשתו, ועתה בא ראובן ותובע שיגבוהו מזו המשכונא השטר שנתחזק לו על שמעון.
תשובה - אין מגבין לו ממנה, דאי חשבינן להך קרקע שהיא ממושכן לשמעון בשביל מה שפסקה להכניס לו כאילו הכניסה לבעלה בנדוניתה, הרי לא חל שיעבוד עליו כדרך שלא יוכל למוכרה, ואי לא חשבינן ליה כאילו הכניסתו בנדוניתה כיון שאינו אלא משכון בעלה ולא שייך למימר שתטול האשה הקרקע משום שבח בית אביה כי לא הכניסה לו הקרקע אלא משכון בעלמא בשביל נדוניתה הילכך ראובן שהיה חובו מוקדם יקח הקרקע בחובו, הא ליתא שהקרקע אינו אלא שעבוד בעלמא בשביל הנדוניא שהיא חייבת לו והבעל מחל לאשתו אותו החוב שהיתה חייבת לו כיון שצוה להחזיר לו השטר, וכיון שמחל החוב ממילא פקע השיעבוד שהיה לו לבעל על הקרקע.
ועוד אפילו אם לא צוה להחזיר שטר המשכונא היה הדין עמו כמו שכתבתי, שהרי האשה היתה חייבת לבעלה נדוניא שפסקה לו ומשכנה הקרקע בשביל אותו החוב, וגם הבעל היה חייב לאשה נדוניתה אם יגרשנה או ימות, וכשמת הבעל עוד הנדוניא ביד האשה, הרי היא נפרעת החוב שהיה חייב הבעל ממעות שבידה שהיא חייבת אותם לבעל, וכיון שהיא נפרעת מאותו החוב הרי פרעה לבעלה החוב שהיתה חייבת לו ונפטר המשכון ששעבדה לו בעבור החוב.

ששאלת - מה שנוהגים לכתוב בכתובה 'על מנת שלא ישא אשה אחרת', אי הוי כמתנה על מה שכתוב בתורה, שמא תשהה עמו עשר שנים ולא תלד ואז הוא מחויב לישא אחרת והרי היא כמתנה על מה שכתוב בתורה.
תשובה - דע דלא הוי מתנה על מה שכתוב בתורה, דאף אם שהתה עמו עשר שנים ולא ילדה ורוצה לישא אשה אחרת, צריך לגרש הראשונה וליתן לה כתובה, וכן נמי המנהג שנוהגין וכותבין בכתובה על מנת שלא לישא אשת אחרת, ואם יעבור וישא אשה אחרת שיפטרנה בגט ויתן לה כתובה.

וששאלת - אם שהתה עמו עשר שנים ולא ילדה ולא התנה עמו[8] בשעת נשואין, ועתה התנה בקנין שאם ישא אשה אחרת יתחייב לה סכום ידוע, אי הוי כמתנה על מה שכתוב בתורה.
תשובה - לא הוי כמתנה על מה שכתוב בתורה, הוא רוצה ליזוק בנכסיו ויקיים מצותו ויפרע מה שקבל על עצמו.

ששאלת - שנוהגין לכתוב למטה בכתובה "שטר שפלוני החתן נתן לפלונית כך וכך מעכשיו באחריות על כל נכסיו", אם מתנה זו נידונית כשטר חוב.
תשובה - פשיטא דהויא כשטר חוב גמור.

ששאלת - אלמנה שהיתה אמודה בממון ומפני זה נתן בה שמעון עיניו ונשאה ונשבע שלא ישא אחרת, וקודם שנשאה פסקה מלדת וזה ידע שמעון, ואחר שנשאה ידע שלא היה לה ממון ורוצה לגרשה בטענה שרוצה לקיים פריה ורביה.
תשובה - אין טענתו טענה ואין יכולין להתיר לו שבועתו שלא מדעתה.

ששאלת - ראובן חייט נשבע ליתן לשמעון חצי מה שירויח, ועתה אין מספיק לראובן לפרנס אשתו באותו החצי שהרויח ואשתו תובעת מזונות או שיכפו לגרשה, וכתב שיש מי שאומר כיון שהוא משועבד לאשתו לזונה לא היה יכול לישבע ליתן חצי מה שירויח לאחר והוי שבועה לבטלה.
תשובה - אין בדבריה כלום, דאפילו אם מוכר אדם נכסיו אין מוציאין מהן למזון האשה והבנות, כל שכן אם שיעבד גופו, דאין שיעבוד חל על גופו של אדם בשום ממון שהוא חייב, ואלמלא השבועה לא היתה המתנה כלום כי נתן לו דבר שלא בא לעולם, אבל בשביל השבועה שנשבע צריך לקיימה.

וששאלת - על יהודים שנהרגו בדרך ולסוף חמשה עשר ימים מצאו והכירו ראשו של אחד מהם שהיה עדיין שלם בסימנים מובהקים ושאר הגוף אכלוהו חיות.
תשובה - דע כי אינו עדות להתיר את אשתו, דתנן בפרק האשה בתרא אין מעידין אלא על פרצוף פנים עם החוטם ואין מעידין אלא עד שלושה ימים, כי המת משתנה אחר שלושה ימים. ואותן שמצאו רגלו והכירו הבתי שוקים כי היו שלו, סימן מלבושיו לא הוי סימן שפעמים שמשאיל אדם מלבושיו לאחרים. ועכו"ם שאומר שהוא ועכו"ם אחרים הרגו ואומרים הסימנים שהיו בכל אחד ואחד ושמותם לא ידע, הא תנן אין מעידין על סימני הגוף כגון ארוך או קטן או חיור או סומק לא הוי סימן, אבל אם אמר סימן מובהק כגון שהיה חסר אחד מאבריו או יותר ברגליו או בידיו או שום שינוי באחד מאבריו סומכין עליו.

עדות על תלמיד אחד שמת והתיר אדוני אבי הרא"ש ז"ל את אשתו ואת גיסתו.
בהיותי במיורקא ראיתי תלמיד אחד והראה לי אגרת חתומה בחתימת מורינו הרא"ש ז"ל, והיה כתוב שמו של התלמיד אשר, וסיפר לי שהוא בא מטוליטולא ושלמד לפני מורינו רבי אשר, והראה לי תוספות מקצת מסכתות שחבר מורינו הרב הנזכר, ולפי הדבר שהגיד ומצאתי אמת נתברר לי שבא מטוליטולא ויצא ממנו ללכת לארצו. אחר כך בא תלמיד אחד ושמו ר' שמואל, ובמסיח לפי תומו אמר: תלמיד חשוב אשכנזי שפירש מכאן ושמו רבי אשר ולמד לפני הרב רבי אשר ז"ל בא בציציליא בעיר שהייתי ונתאכסן עמי והיה עמי יום או יומים ואחר כך נטל רשות ללכת ופטרתי אותו בלויה, וראיתי שנפל בדרך ואמרתי לו תחזור כיון שאתה חולה ולא רצה לחזור, אחר ימים מועטים בא אלי המגיד והגיד לי שאותו תלמיד היה חולה נוטה למות, והלכתי שם לבקרו ואני החזקתיהו בדברים ובמה שיכולתי ולא הועיל ואחר זמן מועט נפטר לבית עולמו, ועשיתי לו כבוד גדול במותו וקברו אותו.
ייראה לי - שאשתו של ר' אשר מותרת לינשא בעדות זו, כדאיתא בהדיא בשילהי יבמות מעשה באדם אחד שבא להעיד עדות אשה לפני חכמים אמרו לו בני היאך אתה יודע בעדות זו אמר להם אני והוא מהלכים בדרך ורדפו אחרינו עכו"ם ונתלה ביחור של תאנה ופשחו והחזיר את העכו"ם לאחריו אמרתי לו יישר כחך אריה אמר לי מנין אתה יודע שכך קורין אותי בעירי יוחנן בן יונתן אריה דמכפר שיחיא לימים חלה ומת והשיאו חכמים את אשתו, אלמא אף על פי שלא הכירו אלא על ידי שסיפר לו שמו ושם מקומו התירו את אשתו, וכן בנידון זה שהגיד להם שמו ושלמד הנה אצלינו והראה להם תוספות שידוע לנו שהוליכם עמו מכאן, הרי נתברר לנו שאותו ר' אשר שיצא מכאן ומת, ואנו מעידים וידוע לכל בני חבורתינו שמיום בואו לכאן לא בא שום אדם ללמוד לכאן ששמו ר' אשר אלא אותו רבי אשר בר רב סיני, והוא היה מארץ רוסיא ובא לכאן עם בחור אחד ששמו ר' יהונתן, לפיכך כיון שידוע לנו שרבי אשר בא מארצו ולמד פה אצלנו והועד עליו שמת, אשתו מותרת.

וששאלת - אשה שמחלה כתובתה ונדוניתה לבעלה מחילה גמורה, והיא טוענת שעשתה המחילה מפני שהיה מגזם לה לגרשה או לישא אחרת מפני שאינה יולדת.
[תשובה] - אין זה טענת אונס לבטל המחילה, כי בדין היה עושה לישא אחרת כדי לקיים מצות פריה ורביה, והיא שיחדתו בממונה מלישא אחרת, ועוד שאין האונס ידוע ולא מסרה מודעה מעיקרא.