מלבי"ם על שמואל ב ו
(א) 
. בד"ה (א' יג, ב) מבואר ששלח לקבץ אליו את זקני ישראל להעלות הארון. וכפי הנראה לא כולם הלכו, רק כל עיר ועיר שלחו זקניהם ושופטיהם, הם היו הבחורים והנבחרים שאמר את , והיו . וחז"ל במדרש (במ"ר ד, כ) ובירושלמי (סנהדרין פ"י ה"ב) אמרו שסמך תשעים אלף זקנים באותו יום (דרשוהו ממ"ש את כל בחור). דעתם שכל עדה שלחה ב"ד של שלשה, וא"כ משלשים אלף מובחרים של הערים היו תשעים אלף זקנים:

(ב) 
. היא קרית יערים שנקראת בעלה, ומשם לא שלחו זקנים מובחרים רק הלכו
כולם, וז"ש , זה כדמות הקדמה אל החטא שחטאו שבעבורו פרץ ה' פרץ בעוזה,
שאחר שהארון נקרא בשם, , באופן שהכרובים הם מרכבה לשם ה' השוכן
עליהם בקדש, ראוי שנושאי הארון ידמו אל נושאי המרכבה העליונה אשר דמות פניהם פני אדם, ולא ינשאו על שור וחמור,
וכן צריך מטעם זה שיהיו לו נושאים מיוחדים שהם שבט לוי אשר בם בחר ה', והם שגו בזה כמו שיתבאר:

(ג) 
. ספר ששש הנה שנא ה' מה שפגמו בקדושת הארון, א] , תחת
שהתורה צותה שינשא בכתף. ומ"ש , מוסב על העגלה, שהעגלה היתה  ר"ל קנין כספו (ובזה אינו
כפול עם מ"ש בפסוק ד' וישאוהו מבית אבינדב). ב] , והיה להם ללמוד מן הפלשתים שלא
נהגו העגלה רק הפרות כוונו הדרך מעצמם:

(ד) 
ג] . שעוזא ואחיו נשאוהו מן הבית אל העגלה בכתף, והיה ראוי שינשא עכ"פ ע"י לוים כדינו, לא
ע"י זרים. ד] , ר"ל שלא נשאוהו במוטות כדינו רק נשאו עם הארון עצמו, שאחזו בו ועל ידו נשאוהו, לא
ע"י מוטות ממצעים בינו ובין ידיהם ונגעו בארון וזה אסור, וכמ"ש בד"ה (א' טו, טו) וישאוהו בכתפם במוטות עליהם. ה]
, ואחוריו אל הארון, וזה בזיון וקצף, ושרי פלשתים נשמרו מזה והלכו אחריו לא לפניו:

(ה) 
ו]  וכו'. וגם בזה לא עשו כראוי בשתים, א] שהיו  דרך שחוק, לא כשמחים ברעדה. ב] שלא היה ע"י כלי
שיר המיוחדים לעבודה, ולא ע"י הלוים המיועדים לזה, רק , ר"ל בכל מיני כלי
זמר:

(ו) 
. אחר ששגו בכל אלה הוסיף עוזא לפשוע במה , בחשבו שצריך סמך בל יתמוטט, והיה
לו לדעת  ה' השוכן בו נושא לא נישא, ואמרו חז"ל (סוטה לה א) נושאיו נשא את עצמו לא כל שכן, והסבה לזה היתה  מתחת העגלה, והיה לו להבין שזה היה משאתם ופחדם:

(ז) 
. שיעורו, , על
ששל ושכח קדושת הארון ופחד ה' בעודו עם ארון האלהים, וזה חטא גדול מנשוא השוכח יראת המלך בעודו עומד לפניו:

(ח) 
. מזה הבין דוד כי לא הזהרו בכבוד הארון כראוי וחרה לו על עצמו, כי זה ההבדל בין  שיוצא לזולתו,
ובין  ששב אל עצמו, כמו (בראשית ד, ה) ויחר לקין ויפלו פניו, ואמרו חז"ל (סוטה שם) שנשתנו פניו כחררה:

(ט) 
 . פי' דוד עבד תמיד מאהבה ומשמחה, ועבודה כזאת תריק על בעליה שפע החסד
והרחמים טוב ושמחה, ועתה ביום ההוא שחרד מפחד העונש שחל על עוזא, נפל ממדרגת האהבה אל מדרגת יראת העונש
שהיא מדרגה פחותה, וע"כ אמר , אם באשר הרגיש כי נפל ממדרגתו, אם באשר ראה שמתנהג עם
הקרב אל ארון עוזו בדין ובפחד, וכל הקרב אל קדושתו ימות. ולכן:

(י) 
 וכו' . שהיה לוי, וראוי שהוא יעמוד לפני הארון:

(יא) 
. אולם מעתה נעשה הארון מקור למי החסד והטובה לכל הקרב אליו, וזה נראה משתי פנים, א] , ישב אצלו ביחד עם כל בני ביתו ולא הוזק אחד מהם. ובד"ה (א' יג, יד) פי' , ר"ל עם כל ב"ב ביחד, ופה רמז במ"ש בית עובד בלא ב' השימוש. ב] כי הפיץ מי הברכה
מדליו,  תחלה  בעצמו, בקניניו ובנכסיו, , ואח"כ ברך גם , כמ"ש חז"ל
(ברכות סג ב) 
שכל כלותיו ילדו ששה בכרס אחד:

(יב) 
 וכו'. ספרו לו מה שהוא הראיה העקרית שברך את כל ב"ב , פי' חז"ל במכלתא שמפני שהיו אומרים שהארון ממית הראה להם ה' שיש בו ברכה, דייקו זה ממלת בעבור, כי יש הבדל בין בעבור ובין בגלל, שמלת בגלל מציין הסבה הקודמת ומלת בעבור מציין הסבה המאוחרת, וכפי חוקי הלשון היל"ל בגלל ארון האלהים, כמו (בראשית ל, כז) ויברכני ה' בגללך היינו בסבתך, ולכן פי' שבאמת לא היתה הברכה בגלל הארון דהיינו בסבתו, שאז לא היה חל הברכה רק על בעל הבית לבדו שעסק עמו ושרת לפניו לא על ב"ב, ומזה ראה שהיה הברכה בעבור הארון ותועלתו, להסיר ממנו דבת עם שהוא ממית בשבט עברתו, ולהראות שאך טוב וחסד ירדוף לכל הקרב אליו ואף למי ששוכן בגבולו, ושיקח דוד ראיה להעלותו אל עיר דוד. ולכן ויעל וכו' בשמחה, לא ביראה ופחד, רק באהבה ושמחה, כי ראה שהחסד גובר בו (וגם לא העלהו בשחוק כבפעם הא', רק בשמחה של מצוה):

(יג) 
 וכו'. ובד"ה (א' טו, כו) כתוב ויהי בעזור האלהים את הלוים נושאי ארון ברית ה' ויזבחו שבעה פרים
ושבעה אלים, ופי' חז"ל בסוטה (לה ב) שעל כל ששה צעדים הקריבו שור ומריא, ועל כל סדר שהשלימו ששה פעמים ששה
הקריבו שבעה פרים ושבעה אלים, וכפי זה היו מכוונים ועולים נגד שם של מ"ב שהיה מונח בארון שמקומו הוא בתפארת
ישראל שהוא נושא ארון הברית כידוע, ועל כל ששה צעדים נשלם סדר א' והקריבו שור ומריא למלא השביעי בקדש, ובכל
ששה סדרים נשלם ההיקף והקריבו ז' וז' להשלים ההיקף כידוע:

(יד) 
 כו'. בטל כבודו מפני כבוד ה' בג' ענינים, א] בגופו,  ורץ . ב] במלבושיו, שהיה

 
כלבוש הכהנים ועובדי ה', לא לבוש מלכות, שלא להראות גאוה לפני ה', ובשני אלה התיחד דוד מן העם, כי
לפי גדולתו צריך הוא להראות הכנעה לפני הבורא, כמ"ש (ברכות לד ב) המלך כיון שכורע שוב אינו זוקף, ועז"א . ג] מה
שהשתתף עם כלל ישראל, שעז"א:

(טו) 
. לעורר שמחה וגיל:

(טז) 
. מספר כי מיכל בת שאול מהיותה למודה בבית אביה שהיה כבודם חשוב בעיניהם מכבוד המקום, לא
הרגישה בדבר הארון הבא ובכבוד ה' אשר לפניו ישמח מלך, רק יפלח חץ כבודה על כבוד בעלה הנגרע בערכו לעיניה כפי
דעתה, וזה היה ההבדל בין בית שאול ובית דוד:

(יז - יח) 
. מתוך שמחה של מצוה התעורר לעבוד העבודה בעצמו, ולהעלות עולות ושלמים להמשיך שפע רצון, וכן
הריקו עליו ברכה עד שמברכתו ברך את העם, אם ברכה נפשיית בשם ה' צבאות, ואם שפע גשמיית, כי:

(יט) 
. היינו לאותם שהיו נועדים ללכת עם הארון, ומוסיף גם , שנמצאו שם במקרה,
ומוסיף גם  וכו':

(כ) 
. גם זה מגלה צדקתו שאחר שהשפיע לכל העם פנה אל ביתו: . ר"ל כי הכבוד יתראה
ע"י האותות שבם יציינו את הכבוד, וזה יהיה אם מצד המכבדים אם מצד המתכבד, והתלוננה עליו כי הקל בכבוד מלכותו מצד
שני אלה. אם מצד המכבדים, לא יקרבו אל המלך רק שריו וגדולים, לא הפחותים בעם, הם יתחבאו מפניו ויעמדו מרחוק,
ועז"א . אם מצד המתכבד, המלך לא יתראה כהדיוט,
רק לבוש לבוש מלכות ועליו יציץ נזרו, ומתנשא על הכסא, לא לבוש אפוד מפזז ומכרכר, ועז"א . ודייקה לאמר מה נכבד , אשר נגלה , כי יש מלכים שמנהגם להמצא תמיד בין העם וזה כבודם, לא כן
אתה שאינך רגיל בכך תמיד רק היום עשית זאת, וז"ש . וגם שלפעמים יצטרך המלך להיות יוצא ובא בין העם
לצורך שעה, כמו בעת מיתת אבנר שהלך בין העם להפיס דעתם, וכן בעת מלחמה יתראה לפני כל בני החיל להלהיב לבבם
לקראת נשק וכדומה, לא כן היום שלא היה הדבר נחוץ, וז"ש :

(כא) 
. השיב לה בחכמה ודעת, א] אותות הכבוד המיוחדים למלך שאין יושבים על כסאו ולא יקרב איש אליו
וכדומה, הם מוכרחים רק למלך המולך על ידי בחירת העם, שכל כבודו הוא רק הסכמיי לא נמצא בעצמו, ואם לא יכינו לפניו
האותות המציינים כבוד מלכותו הנו כאחד העם, לא כן אנכי שמלכותי אינה ע"י בחירת העם רק מה', כי אם היה הדבר מונח
לבחירת העם היה ראוי שיבחרו יוצאי ירך שאול שנמשח מאת העם, וז"ש , וא"כ אין כבודי תלוי מאת העם ומן אותות הכבוד המוסכמים אצלם, רק מעצמי ומאת ה'
אשר שמני לנגיד. ב] ידוע שאין לשר הצבא להתהדר לפני מלך, ולא יתכבד העבד לפני אדוניו, ואיך יתכבד מלך ב"ו בעת עמדו
לפני מלך מלכי המלכים השי"ת, וז"ש :
(כב) 
. אחר שהשיב לה לפי דרכה שלא הושפל כבודו בזה, נהפוך הוא זה לו יקר וגדולה, אם בהראותו שכבודו עצמי לו בלתי תלוי מאת העם כטעם הא', אם במה ששחק לפני ה' שהוא לו לתפארת כי מכבדיו יכובדו, ואם לא התראה באותות הכבוד החיצוניים נכבד הוא באותות הכבוד הפנימיים השכליים, הוסיף לאמר, אבל באמת מה טוב היה אם לא הייתי רוצה בכבוד כלל ובורח ממנו, . שכפי הכירי בגדולת הבורא ובכבודו ובשפלת האדם כי בשר הוא, , עד שהייתי שפל  באמת, אז אכבדה, כי הרוצה בכבוד אינו נכבד באמת רק למראה עינים לא מראה השכל, רק אם הייתי מואס את הכבוד, אז גם  כו' , כי זה הכבוד האמתי הנפשיי, אשר אותותיו ישוו לפני שרים ופחותי העם:

(כג) 
. כתב מהרי"א שמלבד שהיה זה עונש על דבריה היה סבה מאת ה' בל יתרבה זרע שאול, והיה גלוי לפניו ענין הגבעונים להשמיד כל זרע שאול ומה יעשה דוד יוציא להורג בניו או יחמול עליהם ויאמרו משא פנים יש בדבר, לכן סבב נורא
עלילות שמיכל לא תתעבר מדוד: