תפארת ישראל על סנהדרין ו
סנהדרין ו

יכין

משנה א
 לחובה:

 נקט סקילה שהיא הראשונה שבד' מיתות, וה"ה באחרינהו, נידון מיד, ורחוק מב"ד:

 לרמב"ם היה רחוק מב"ד כמו ו' מילין. [ונ"ל דטעמו משוה דמחנה ישראל היה י"ב מילין [יומא דפ"ה ב'], וב"ד של משה היה באמצע ואמר הקב"ה הוצא וגו']:

 דגל גבוה. 

 כשיניף הדגל:

 שימתינו עמו מוליכיו, עד שיחקרו הב"ד דברי המזכה:

 וה"ה יותר:

 שיש סברא לדבריו, ובבא לב"ד וראו שאין ממש בדבריו, אפ"ה כשיאמר שוב בדרך יש לי ללמד זכות על עצמי, מחזירין אותו, דאולי מבהלתו נסתתמו טענותיו, אבל מפעם ב' ואילך, מוסרין לו ב' ת"ח שילכו עמו, וישמעו אם יש ממש בדבריו, רק מתחלה לא שלחו עמו הב' ת"ח, דאולי אלו הב' לא יבחנו היטב מה שיאמר אגב בעיתותא, עד שחזר פעם ושנים ונתיישב בדעתו קצת [ועי' ש"ס]:

 מכריזין לפניו בדרך הליכתו:

 בהשמיטם, והשנה, והחודש, והיום שבחודש, והיום שבשבת, והשעה והמקום שחטא, הכל כמו שאמרו העדים:

 אולי ידע א' להזימם:

משנה ב
 דבקרוב יותר, תטרף דעתו ולא יתוודה יפה:

 חטאתי חטא זה, וכ"כ שאר חטאיו:

 נ"ל דכל זה אומרים לו, ור"ל דדרך המומת שמתוודה מדאין לו לירא עוד משום בושה והפסד שיתגלגל לו עי"ז בעולם העובר, ושכרו בעה"ב מתרבה עי"ז:

 ר"ל רק כשמתוודה יש לו חלק לעה"ב מיד אחר שנתעכל הבשר כסי' מ"ח:

 כזאת וכזאת עשיתי, שמעל בחרם עתה וגם בימי משה, ועל כולם התוודה:

 שאינו זוכר שאר חטאיו:

 מיהו נ"ל דחטא זה צריך לפרוט [כיומא דפ"ו ב']:

 שזממו וחשבו עדיו עליו להמיתו והעידו שקר:

 ר"ל רשאי לומר:

 ולהכי כשיאמר כן משתקין אותו מפני כבוד הבית דין והעדים ואחר שהתוודה משקין אותו כוס יין גדול, ובתוכו קורט חלתית, כדי שישתכר ולא ירגיש כאב המיתה כל כך [רמב"ם פי"ג מסנהדרין]:

משנה ג
 כדי שימות מהר בלי יסורין מרובין:

 במטפחת קטן נגד ערותו, ואחר כך אוסרין את ידיו ומעלין אותו לבית הסקילה [שם]:

 רק מלובשת חלק דק, דאף דעי"ז שוהת קצת מלמות אפ"ה ניחא לה טפי כאב קצת מבזיונה. [ואילה"ק הרי בושה קל מיסורין, דהרי אדם רשאי לבייש א"ע ואינו רשאי לחבול א"ע [כב"ק דצ"א ב']. י"ל דהיינו בשבייש את עצמו. אבל כשיתבייש מאחרים קשה מזה [כתענית דט"ו ב'], תדע דאל"כ תקשה מהך דב"ק אהא דאמר שמואל דאסור לבייש עבדו אף דרשאי לעבוד בו בפרך [כנדה דמ"ז א'] אע"כ מבוייש מאחרים גרע מצער מלאכה, ועי' מש"כ בס"ד בפירושינו יומא פ"ח מ"ז בועז אות ג']:

משנה ד
 ר"ל גבוה ו' אמות שמשם ידחיפוהו לארץ:

 שהנהרג עומד בשפת גג הבניין, באופן שיהיה צדו נגד מקום נפילתו, וא' מהעדים בא מאחוריו, ודוחפו על מתניו שיפיל לארץ על צדו:

 ר"ל ואם נתהפך אח"כ או בשעת נפילה ונפל על לבו:

 דגנאי לו שישכב פרקדון עד שיקבר:

 משקל ב' אנשים, יגביהוהו ב' העדים, והא' שומט ידו והשני זורקו:

 בכח דרך השלכה:

 אחר שנסקלו:

 מברך השם מדכתיב גביה קללת אלהים:

 ודרשי הכי מדכתיב וכי יהיה באיש וגו' ותלית אותו ולא אותה:

 בב"ד א' והרי אין רשאי לעשות כל זה, אלא הוראת שעה היה, לפרסם חטאן, כמ"ש ולא תעשנה כזמתכנה, ומר"ט נמי תלאן, אף שלא כדין:

 נועצין:

 כמין יתד ארוך סמוך לראש הקורה:

 מקרב:

 ר"ל אוסרן יחד כשנתנתקו כשנפל:

 תרוויי' ס"ל דצריך לקבור העץ עמו, מדרביי' קרא דכתיב כי קבור תקברנו דהרי גם בהעץ שייך טעמא דקרא דחייש לבזוי כבוד שמים שיאמרו הרואים זהו העץ שנתלה עליו המגדף, וגם תרווייהו ס"ל שצריך שלא יפסיק מלאכה בין תליי' לקבורה, ולהכי לרבנן צריך שלא יהיה העץ מחובר מושרש בארץ, מדאז יהיה מפסיק עקרת האילן או קציצתו, אבל עץ שרק לפי שעה שקעו בארץ, אין הוצאתו חשוב הפסק, ור' יוסי ס"ל מדתלוש וסוף חברו קיי"ל דכמחובר דמי [כתוס' שבועות מ"ב ב', ורא"ש חולין טז"א] א"כ גם עקירתו ממקום שנשקע מחשב הפסק, ולהכי לא ישקע הקורה כלל, רק יתמכו בכותל, וכיון שכן לא יתלהו באופן שיהיה אחוריו מכוסים בהקורה כדס"ל לת"ק, דמדהקורה מונח בשפוע יהיה מושכב עליו ולא נקיים מצות תלייה, אלא תולה אותו על אמצעית הקורה, באופן שיהיה פניו ואחוריו גלויי' לאויר, כדרך שהטבחין תולין בהמה כדי שיהא נוח להפשיטה מלפניה ולאחוריה [וכפסחים פ"ה מ"ט]:

 בהא לא פליגי:

 להכי א' עולה ותולהו, והשני עולה ומורידו מיד, וקוברין אותו קודם שקיעת החמה עם האבן שנסקל בה, ועם הקורה שנתלה בה, וכ"כ שאר חייבי מיתה נקברין הכלים שנהרגו בהן, תוך תפיסת ד' אמות מקברן [ש"ס דמ"ה ב', ועי' נזיר פ"ט מ"ג]:

משנה ה
 בשביל שחטא:

 כבוד השגחת הקב"ה בעולמו, נקרא שכינה, כי שם משכן כבודו, ור"ל הכא שהשגחתו ית' שהוא גם על החוטא, כביכול מתאוננת וקובלת בזה הלשון [וחז"ל השתמשו במלת שכינה במקומות הרבה לכנות בה את הקב"ה, כדי להרחיק הגשמיות, עי' תשו' חו"י [דקצ"ט ב']:

 ר"ל נדבר עתה מהקב"ה כמאדם שיכול להאמר בו כן [ועיין תשבי]:

 בש"ס מפרש אביי מלת קלני, דר"ל קל לית, ולרבא ר"ל קל אני. ונ"ל דר"ל לאביי נקודתו בצירי קליני, דהוה נוטריקן קל איני, ור"ל ראשי וזרועי כבדים עלי, ולרבא נקודתו בקמץ קלני, נוטרוקון קל יאני, וגם לרבא ר"ל כאביי רק שהיפך הלשון דרך כבוד. [כך פירשתי ע"פ דעת רש"י זצוק"ל. ולולא מסתאפינא היה נ"ל, שהכוונה בין לאביי בין לרבא הוא ע"פ מה דאמרינן [סוכה דנ"ב ב'], דכ"י הקב"ה מתחרט שברא היצ"ה, א"כ היינו דקאמר הכא, דכשהאדם נענש על חטאיו, שכינתו ית' מתאוננת שהוקל כבודו בב' דברים הא' בחכמתו, דהחכם רואה את הנולד, שבוודאי אי אפשר לו בלא חטא, והרי משכן החכמה באדם הוא בראש ולמה בראתיו. ב' הוקל כ"י כבוד כח זרועו, כגבור לא יוכל להושיעו מצרתו מענשו והרי מעשיו גרמו שזרוע ה' לא נגלתה עליו והיינו מלת קללת ב' מני קלות. אלא דלאביי ר"ל כדאמרן דרך כבוד, ולרבא ר"ל כ"י הוקל כבודו בעיני הבריות שיחשבו כאילו אין בו כח בחכמה וביכולת שלי]:

 שבנהרג בב"ד עובר בבל תלין:

 וה"ה במלינו שיבואו ויתאספו קרוביו, או להשמיע בעיירות [י"ד שנ"ז]:

 להנהרג בב"ד, מדאין קוברין רשע אצל צדיק. ואף דהמתוודה יש לו חלעה"ב כלעיל סי' ט"ו. י"ל דהיינו לאחר שהתחיל הבשר להתעכל:

 דאפילו רשע קל אין קוברין אצל רשע חמור:

 ומן הדין היה צריך מטעם הנ"ל ד' קברות לד' מיתות ב"ד, שכל א' קלה מחבירתה, רק דהלמ"ס הוא כך:

משנה ו
 אצל אבותיהן, מדכבר נתכפרו משהתחיל הבשר להתעכל, רק שאז לא היה אפשר לפתוח קברן ולקברן כאן, מדנבקע הכרס ונסרח, דאע"ג דמותר לפתוח קברו אז, מדליכא למיחש משום חרדת הדין גביה [כתשו' חו"י דרמ"ז ב']. עכ"פ אין רשאין לנוולו, מדאיכא לועג לרש [כב"ב דקנ"ה. אמנם ק"ל הרי אפילו לתקנת אחרים אמרי' תנוול ותנוול [כב"ב קנ"ד ב'], מכ"ש לתקנת עצמו לקברו אצל אבותיו. ונ"ל דהתם. שאני דיש הפסד, משא"כ הכא אין לו הפסד דהרי יקבר שם לבסוף]:

 מיד אחרי שנהרג:

 ר"ל כאומר:

 רק שלא אמרו כן בפירוש, מפני כבוד המת, וגם מדקשה עליהן מפני כבוד עצמן:

 דקודם שנתעכל הבשר אין מתאבלין, דבאבוד רשעים רנה ולא איבול, ואח"כ נמי לא, דמדאדחי אדחי:

 מראין צער על פניהן:

 נ"ל דר"ל אע"ג דכתיב באבוד רשעים רנה, היינו שלא יעשו מעשה אבילות, אבל עכ"פ אין לשמוח בלב על מיתת הרשע, דאין הקב"ה שמח במפלתן של רשעים [כמגילה ד"י ע"ב]:

בועז

הלכתא גבירתא