חפץ חיים על ספרא/אמור/פרק יט


ביאור - פרק יט
 עיין מה שכתבנו בסוף הסדרא.

 וזה לא היה אלא במברך השם (ר"ש).
 ואין אנו נענשין במיתתך.

 דלא הוו רגמי ליה והוא לבוש אלא ערום.
 פי' דאי לא הוי כתוב פרשה בפ"ע למברך השם לא הוי גמרינן ממעשה זו דבאמת במעשה זו היתה רק הוראת שעה, דהא קי"ל דצריך להתרותו שהוא חייב מיתה ועדיין לא נאמרה פרשת מקלל.
 במקלל השם שיסקלוהו.

 דכתיב בהו שופך דם האדם דמו ישפך, ומיתה אחרת לא נזכרה בהם.

 מאחר שעתיד לכתוב ונוקב שם ה' יומת, לכתוב איש איש כי יקוב שם ה' ונשא חטאו ויומת.
 הוא שם בן ד' אותיות דיו"ד ה"א, והיינו שם המיוחד דעליה כתיב .
 דהיינו כינוי וסמיך ליה מיתה - ונוקב שם ה' יומת, ופי' הכתוב כי יקלל אלהיו ונוקב שם ה' שניהם מות יומת, ר"ל כל אחד משניהם.
 ד"מות ימות" לא קאי אלא א"ונוקב שם ה'".
 ד שהוא קודש וקרא ד שהוא כינוי על זה אמר  שהוא כרת כדאמרינן דאיכא כרת בכינויין והא דאמרינן באזהרה למעוטי מיתה ולא מכרת.

 חטאו ישא האיש ההוא בפרשה בהעלותך במי שחדל לעשות הפסח.
 דכתיב שם ונכרתה.

 אויבים לו ומסכימים במיתתו דא"א לומר שכל העדה ירגמוהו אלא בהיותם אויביו ורוצים בזה אז הוי להו הרוגמים שלוחם ושלוחו של אדם כמותו.
 תיבת  יתירא, דהא כתיב מתחלה  -- תנהו ענין למקלל אביו ואמו דגם בזה בעינן שם המיוחד דוקא.

חפץ חיים על ספרא