תפארת ישראל על בכורות ז
בכורות ז

יכין

משנה א
 שנזכרו בפרקן דלעיל שפוסלין בבהמה:

 דכהן שהן בו. פסול לעבודה:

 דרובן אינן שייכין כלל בבהמה:

 שפיטצקאפף. ור"ל שראשו עשוי ככילון. והוא כסוי חבית שהוא חד מלמעלה ורחב למטה:

 שראשו דומה לראש לפת. שרחבה למעלה והולכת ומתחדדת למטה:

 שראשו דומה למקבת שפדחתו בולט לפניו וכן ערפו בולט ביותר לאחוריו [עי' לקמן סי' ח']. כמקבת שבולט מכאן ומכאן להבית יד:

 שיש באמצע קדקדו שקוע:

 שאין בראשו בליטה מאחוריו כלל. ושקיפס. הוא נוטריקון שקיל פיסא. ור"ל שראשו דומה כאילו ניטל מאחוריו גוש מקדקדו:

 בוקקעל:

 ודוקא באין בו עצם רק דלדול בשר. אבל ביש בו עצם לכ"ע פסול:

 וקיי"ל כחכמים:

משנה ב
 מיהו בקרח באמצע ראשו. והשער מקיף הקרחה. או שהקרחה מאחוריו. ונגד הפדחת יש לו שער מאוזן לאוזן. זהו גבן שאמור בתורה. ופסול:

 אייגענברוינע:

 ר"ל אם ב' הגבינין מתחברין יחד ממעל לחוטם ונראין כגבן א'. זהו גבן וכו':

 ששער גביניו ארוכין ותלויין על עפעפיו. פסול כל זמן שלא גלחן:

 ששדרתו עקומה. ודומה כמי שיש לו ב' גבין. ולכ"ע כולהו פסלי. ורק בפירושא דקרא פליגי:

משנה ג
 שחוטמו שקוע בין עיניו. עד שכשירצה לצבוע עיניו בכחול [והוא כעין צבע תכלת לבניי. שצבעו המזרחיים בה עיניהם ליופי ולרפואה [ככתובות די"ז א'. וביצה דכ"ב א']. וזה צובע ב' עיניו במשיחה א'. ולא יעכבו החוטם [וחרום הוא מלשון והחרמתי את עריהם. שפירושו לשון שממון. ור"ל הכא שעי"ז שמם הדרת פניו. שכשניטל החוטם מבין העינים נשתת ונשתנה כל הפנים [כיבמות דק"כ ע"א]:

 ממקום הראוי להן. או שתי וכו':

 או עין וכו'. וקמ"ל רישא ב' עניו למעלה או למטה. אף שהב' עינים עומדות בשורה אחת כראוי. וקמ"ל סיפא אף שרק עין א' נתקלקל מקום מושבו:

 מכנגד העין האחר:

 שעיניו עומדות במקום הראוי. אבל אישון העין משונה. שכשהוא נוטה לשמאלו הוא צופה ומביט לימינו. או איפכא. שיעלען בל"א:

 נ"ל דסכי הוא לשון סכך דכשהוא במקום שהחמה זורחת. סוכך וסוגר עיניו. מדאינו יכול לפתחן שם:

 כל זוג דלא שוה אהדדי נקרא זוג דוס. דמלת דוס בלשון יון הוא שנים. ר"ל זוג שאינו שוה כאחד. רק הן שנים שכל אחד משונה מחבירו וכגון שאישון א' שחור וא' תכלת:

 שעיניו זולגות דמעה תמיד. ואע"ג דכבר תנא ליה גבי בהמה [פ"ו מ"ג]. והרי אדם שוה לבהמה לדין מומין [כריש פרקן]. אפ"ה הדר ותנא ליה הכא גבי אדם. דבאדם אין לו רפואה. ומשא"כ בבהמה תתרפא ע"י אכילת לח ויבש:

 שנשר שער שבעפעפיו:

 אנשרו ריסי עיניו לחוד קאי ומראית עין דקאמר הכא ולקמן משנה ה'. לאו משום דנראה כמום. אלא משום דאינו מקובל על העין יפה. והנ"מ כשנשאר בעפעפיו רושם שער. דאל"כ הרי זה מום גמור. וכן במרובה השער בריסי עין יותר מדאי. פסול:

משנה ד
 ואע"ג דבבהמה בשניהן שוות. אפילו כעגל או כאווז אינו מום [כלעיל פ"ו מ"י] עכ"פ באדם מדאינו שוה לכל זרע אהרן. הוה מום. ושלשת דינין חלוקים במומין 
 (א) המומין השוים באדם ובבהמה. כהן שעבד בהן לוקה ועבודתו מחוללת. 
 (ב) והמומין היתירין באדם מבבהמה. אם עבד לוקה. ועבודתו כשרה. 
 (ג) והמומין הפסולין רק משום מראית עין. עבודתו כשרה ואינו לוקה:

 ר"ל גופו גדול יותר משיעור הראוי למדת רגליו ושוקיו:

 דשיעור אורך החוטם כאורך אצבע קטנה של אותו אדם. ובארוך או קצר יותר מזה. פסול:

 שהן גדולות עבות ונפוחות כספוג:

משנה ה
 משא"כ בבהמה צריך שיהיה הלחי גופיה ארוך תחתון מעליון או איפכא [כפ"ו מ"ח וט']:

 ואע"ג דלעיל [פ"ו מ"ד] בבהמה אפילו רק נפגמו או נגממו השיניים פסול. התם בבהמה דרכה לפתוח פיה כשצווחת. ונראה אז החסרון [ועיין רתוי"ט שם]:

 שמדולדלות למטה ושוכבות על הגוף:

 ר"ל עבה ביותר:

 ר"ל שנופל לפעמים בחולי הנכפה. אפילו לעתים רחוקים:

 שנבעת לפעמים מפרד רוח רעה:

 שכיס הערוה מגיע לברכיו:

 שגיד הערוה מגיע לברכיו:

 ה"ק אין לו ב' ביצים בב' כיסין. רק בכיס א'. או שיש לו ב' כיסין ואין לו רק ביצה א' (כלעיל פ"ו סי' מ"ז). ואע"ג דכבר תני לה גבי בהמה. ואדם שוה לבהמה במומין. אפ"ה אצטריך הכא לאשמעינן דהיינו מרוח אשך שכתב בתורה:

 דאשך היינו ביצי זכר. ודרש מרוח אשך. שנעשו ביציו רוח ר"ל שנחסרו ונעשו אין:

 דדרש מרוח אשך. לשון מרוח. ור"ל שנמרחו אשכיו ונתמעכו:

 שביציו נפוחים ומלאים רוח. ודרש מרוח לשון רוח כת"ק. ואפ"ה לא קאמר כוותיה דא"כ. הו"ל למכתב חסר אשך:

 דדרש מרוח אשך נוטריקון. כאילו כתב מראו חשך. ור"ל שעור בשרו שחור וחשוך. אף שאינו שחור ככושי ממש [כך נ"ל פירש מ"ש בש"ס. ר"ח בן אנטיגנוס לא תני כושי ר"ל לא דקאי אמשנה ו' דלא גרס התם כושי. אלא קאי אמשנתינו. דמראה חשכים דקאמר ר"ח לאו היינו כושי] וה"נ כ"ע מודו דכולהו מום הוה. רק פליגי בפירוש המקרא:

משנה ו
 לפעמים פירושו ברכיים. ולפעמים פירושו עקב [וערתוי"ט אהלות פ"א מ"ח]. ולפעד"נ דפירושו הכולל הוא מקום שמחובר עצם על עצם ע"י עצמות קטנות [געלענק בל"א]. והכא ר"ל. מקום שמחובר הפרסה להארכובה הנמכרת עם הראש. דהיינו שהברכיים עקומות לחוץ. ועי"ז מקום חיבור הפרסה להארכובה מתקרב לרגל האחר. ונוקשות זה בזה בלכתו:

 ר"ל או שמקיש בברכיים. שרגליו התחתונים עקושים לחוץ. ועי"ז הארכובות סמוכות ומנקשות זו בזו בלכתו:

 ר"ל או שכשסומך הפרסות זו לזו אי אפשר לו להסמיך הארכובות. אי בעל פיקה. היינו שפיקה וכו':

 שיש בליטת עצם מגודל ידו או מגודל רגלו:

 שעי"ז רגלו עומד באמצע הפרסה. חצי פרסה בולט לפניו וחציה לאחריו:

 ר"ל שהפרסה קלושה ועגולה שאין ארכה יותר על רחבה:

 בידו או ברגלו:

 מדובקות ב' יחד:

 ר"ל עד פרק האמצעי של אצבע:

 שמדובקות למעלה לצד הציפורן:

 הפרידן כדי שיהיו מחולקין זמ"ז:

 אצבע יתירה:

 וה"ה בלא חתכה. ורק משום שאין בה עצם נקט וחתכה. דבכה"ג דוקא בחתכה כשרה:

 אצבעות:

 הואיל וכל מנין אצבעותיו שוין:

 דס"ל כחישות אתילד ליה בימין:

 דס"ל בריאות וחוזק אתילד ליה בשמאל. מיהו באיטר לפ"ז לכ"ע פסול:

 שעורו שחור:

 אדום כארגמן:

 לבן כשלג. וכל אלו שמות אומות הן שצבע עורן כך:

 ארוך ודק. שאיננו עב כראוי לפי ארכו. והוא מכוער:

 צווערג:

 ודוקא כשמשוכר משאר משקין. דהרי מדכלל הכא משוכר בין מומין היתרים באדם מבהמה. על כרחך אם עבד לא חילל. וכמ"ש לעיל סי' כ"ו. והרי במשוכר מיין שעבד עבודתו פסולה [כתענית ד"ז ב' ועי' בחומר בקודש פ"א סי' ט"ו]:

 כגון בוהק. או כולו הפך לבן. אבל כשיש בו נגע טמא. הרי אפילו רק נכנס לעזרה חייב כרת:

 שיש לו געוועכס. והוא חתיכת בשר מדולדלת:

 והלכה כדבריו. מיהו בחתכה גם באדם כשרה דלא גרע מיתרת שאין בה עצם. וכלעיל:

משנה ז
 בבהמה פסול. מדהו"ל מחוסר זמן. משא"כ כהן ובנו עובדים ביחד אפילו לכתחלה:

 דבאדם כשר מדהו"ל מום שבסתר:

 דג"כ כשר במקריב ולא בקרבן:

 עי' פ"ו סי' צ"ז צ"ח:

 כהן שנשא גרושה. חללה. או זונה:

 שנודר על דעת הרבים שלא יהנה מהאשה הפסולה. דבכה"ג אין לנדר התרה רק לדבר מצוה [כי"ד רכ"ח]. ואין לחוש שמא יאמר להחכם שלדבר מצוה נדר. ליתא. דעכ"פ הרי קיי"ל דצריך לפרוט הנדר לפני מתיריו (שם סי"ד). וא"כ כשיאמר להחכם שנדר מפלונית הגרושה או זונה. לא יתיר לו החכם:

 וסגי בקבלה לחוד בלי נדר. מדאין יצרו תקפה עליו:

בועז

הלכתא גבירתא