תפארת ישראל על עדיות ז
עדיות ז

יכין

משנה א
 [בכורות פ"א מ"ו]:

 ר"ל שה שהפרישו שיהיה לפדיון פטר חמור שלו:

 וא"צ ליתן לו שה אחר:

 כשהפרישן לפדיון הבן ונאבדו קודם שנתנן לכהן חייב באחריות:

 שכשנאבד פטור:

משנה ב
 [תרומות פ"י מ"ט]:

 ומותר באכילה, דאינו רק לחלוחית בעלמא [י"ד סי' פ"ה]:

 והוסיף הוא, דאפילו הציר בעין מותר:

משנה ג
 [מקואות פ"ה מ"ה]:

 כך נקראין מי נחלים ונהרות, שטובלין בהן אף שאין בהן מ' סאה. וגם מטהרין אפילו בשעה שמושכין והולכין. וגם כשרים למי חטאת, ולטבילת זב, שצריכין מים חיים:

 כך נקראים מי גשמים, שחלוקין מזוחלין בכל ג' דברים הנ"ל, שהם צריכין שיהיו מ' סאה לטבילה. ומטהרין רק כשהן מכונסין ועומדין. ופסולים למי חטאת ולטבילת זב:

 דבנתערב, נוטפין בזוחלין, והזוחלין רוב, דינן כזוחלין. מיהו לעניין שלא יהא צריך מ' סאה, כל שמעורב שם זוחלין, אפילו הנוטפין רוב, מטהרין בכ"ש [כמקואות פ"א מ"ז]:

 בור קטן שבמקום ששמו פליא, ונתערבו בהבור נוטפין בזוחלין שהיו מחובר לנהר הזוחל והולך:

משנה ד
 וואללנוס, שעליו רחבים ביותר, כפף עלי אגוז ועשה מהן כעין מרזוב, שיזובו בהן הזוחלין למקום שירצה, ולא יבלעו וגם לא יתפשטו על הקרקע:

 כשאר זוחלין. וקמ"ל דלא חשיבי העלים ככלים, וא"כ יהיה שאובין. ואף שיש שם בית קיבול בהעלים. א"נ קמ"ל דלא מחשב כאילו העבירן על דבר המקט"ו, דעלי אגוז אינן ראויין לאכילה, ואינן מקבלין טומאה:

 שם מקום:

 לפני סנהדרין גדולה:

משנה ה
 [פרה פ"י מ"ג]:

 ר"ל כד חרס שמניחין בו אפר פרה:

 דאף דכלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו, עכ"פ באפר פרה הקפידה תורה ואמרה והניחו במקום טהור [במדבר י"ט ט']:

 דס"ל דמשום דעכ"פ תוך הכלי חרס טהור, שפיר קרינן ביה מקום טהור:

 [נזיר פ"ג מ"ב]:

 סמוכין ביחד, והרי סתם נזירות ל' יום. וכתחילה צריך לגלח יום ל"א:

 דיום ל' של ראשונה עולה לכאן ולכאן:

משנה ו
 [תמורה פ"ג מ"א]:

 רק כונסו לכיפה וסוגר לפניו שימות ברעב. דאל"כ אתא להשהות להאם שתרבה לו ולדות, וביני וביני יכשל בהאם בגיזה ועבודה:

 משמע דפליגי בהא את"ק דס"ל שרשאי להקריבו לכל קרבן שירצה:

 בחג העצרת, דליכא למימר דמיירי בחג אחר, דא"כ היה עובר בעשה כשלא הקריבו ברגל הראשון [כר"ה ד"ו ב']. ואפשר דלעולם בחג הסוכות קאמר, ומיירי שהיה חולה בעצרת ולא היה יכול להקריבו אז שם:

משנה ז
 [כלים פט"ו מ"ב]:

 דפין שעורכין עליהן הבצק לעשות לחמין:

 מקבלות טומאה. אף דפשוטי כלי עץ אמקט"ו מדאורייתא, עכ"פ מדרבנן מקבלות טומאה כשמשמשין לאדם וכלים כאחת [כפ"פ דכלים סי' ג'] ודוקא בשל נחתומין שיש בהן צורת כלי אבל של בעלי בתים אין בהן צורת כלי ואמקט"ו [ככלים פט"ו מ"ב]:

 דס"ל דרק עצים פשוטין הן ולא כלים:

 [כלים פ"ה מ"ח]. כל תנורים שלהן, היו כקדירה בלי שולים, וזה חתך כל גבהו לעגולים עגולים, כדי שיחשב כשבור ולא יקבל טומאה:

 כדי שלא יתחבר שוב יחד' אבל טח בצד החיצון של התנור טיט על הסדקין:

 מקבל טומאה, דהטיט שטחהו בו עושהו כולו כלי שלם יחד:

 דהחול שבין חיליא לחוליא מעכבו מלהדבק יחד, וכשבור דמי:

 אפילו בכ"ט לאדר יכולין ב"ד לומר שהחודש הבא יהיה אדר ב':

 דאז יש ל' יום קודם פסח, והתחילו לדרוש כבר בהלכות פסח. וא"כ כשיעברוהו יזלזלו בחמץ. אולם המעידים הנ"ל ס"ל שלא יזלזלו, שיאמרו שלא נודע לב"ד חשבון הצדק עד השתא:

 דלא היה רשות לנשיא לדון ולנהוג נשיאותו רק ע"י הרמנא של [השטאטט האלטער] של הרומיים שהיה מושבו [בזיריען] היא סוריא. והיה צריך ליטל ההרמנא מזמן לזמן. והלך ר"ג לשם להרשאתו. וקמ"ל דדוקא סוריא שהיא ררוקה, וליטל רשות מהגמון שהוא ענין שמעכבו מאד ואינו וודע מתי ישוב. אבל בשיבוא בין היום למחר ממתינין:

משנה ח
 [כלים פ"ה מ"ה]:

 כשאין היורה מחזיק הזיתים שרוצין לבשל, מוסיפין בשפת היורה שפה מטיט בגובה סביב:

 ר"ל שמקבל טומאה מדמשתמש שם. ואע"ג דלא עדיף שם מכלי אדמה שאמקט"ו, י"ל כיון דמחובר למתכות לא גרע מעץ המשמש מתכות שמקט"ו [ככלים פי"ג מ"ו]:

 דאין ממלאין הצבע נגד השפה מטיט, שלא תתקלקל הצבע. רק עושה השפה שלא תעבור הרתיחה:

 שהיו סוברים דלשימוש הצבעים, השפה מטיט הוא נצרך יותר, דחס טפי על הצבע שלא תעבור ברתיחתה. אבל מנחם שהיה צובע היה בקי בענין, דאדרבה מי הצבע אי אפשר שיעבור רתיחת כל כך בנקלות כבשמן, ולהכי רק בשמן טמאו להשפה מדמשתמש שם:

משנה ט
 [יבמות פי"ד מ"ב]:

 כשהיא קטנה:

 אף שקדושיה מדאורייתא, ואין בה דעת בגרושיה. עכ"פ משום דאשה מתגרשת בעל כרחה, א"נ דעתה:

 כשהיא יתומה, דאז נשואיה רק מדרבנן מדהיא קטנה:

 בתרומה דרבנן, ולא גזרינן אטו דאורייתא:

 והא דלא אשמעינן נמי שמותר לטמא לה כשמתה. ה"ט, משום דבירושה תליא וכיון דירשה בעלה לא יזדקקו לה בני משפחתה והו"ל כמת מצוה [כיבמות דפ"ט ב']. ואילה"ק עכ"פ היכא שירצו לטפל בקבורתה האיך שרינן שיטמא לה כשאר בעל לאשתו. ואת"ל גם בעל ממש י"א דמותר לטמא אף שלא לצורך, עכ"פ הכא רק מטעם מת מצוה שרינן, ומדיש ישראל כאן אינו מת מצוה. ותו קשה וכי מה"ט נמי נימא דכה"ג ונזיר יהיו מותרים לטמא לקרוביהן מורישיהן מדמחשבו כמת מצוה. י"ל דבאמת לאו מת מצוה ממש היא, אלא אעפ"כ כל היכא דמסתבר יש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת גם בקום ועשה, כמו שהאמינו לאשה שאמרה מת בעלי שתנשא משום דייקא. וכ"כ סקלו לא' שרכב על כוס בשבת [כיבמות ד"צ ב'] ועי' תוס' [יבמות דפ"ט ד"ה כיון, ותוס' נזיר דמ"ג ב' ד"ה והא]:

 קורה:

 שבנאה הגזלן בארמון שלו:

 שכשתצריכה לקעקע הבניין כדי להחזיר הקורה, חיישינן שימנע מלשוב עי"ז:

 שגזל בהמה והקריבה לחטחת:

 שלא נודע לג' בני אדם שגזלה:

 וא"צ להביא חטאת אחרת:

 שימנעו הכהנים מלהקריב קרבן מבן אדם שלא יכירוהו, מחשש שיאכלו חולין בעזרה:

בועז

הלכתא גבירתא