חפץ חיים על ספרא/אמור/פרשה י


ביאור - פרשתא י
 והיא ארץ ישראל שהיא זבח חלב ודבש אבל עבר הירדן אינו זבת חלב ודבש כדאיתא בספרי בפרשת בכורים.

 היינו ארץ סיחון שנטל מעמון ומואב כדכתיב והוא נלחם במלך מואב הראשון ויקח את כל ארצו מידו, ואף היא היתה זבת חלב ודבש ואם היו שם בפסח קודם שעברו הירדן יכול יהו חייבין בעומר.
 כי הסיבה שבאה לישראל הוא על ידי שבקשו ישראל מאתם לשבור להם אוכל בכסף ולא רצו ויצאו כנגדם ללחום עמהם.

 הכונה על סוף הפסוק והבאתם את עומר ראשית קצירכם וכן גרס הגר"א בהדיא.
 דאסור לקצור קודם העומר.
 יהא גם כן אסור לקצור קודם העומר.
 היינו סתם תבואה שהאנשים רגילים לקצרם שהם טובים וראוי להביא מהם עומר לאפוקי אלו שהם רעות ואין העומר בא מהם וכדתנן בפרק כל הקרבנות שאין העומר בא מהם ובפרק ר' ישמעאל  מפיק מוקצרתם  את קצירה והבאתם את עומר ראשית קצירכם דדוקא ממקום שאתה מביא אי אתה קוצר לפני העומר.

 שאין קוצרין אותן אלא עוקרין אותן ובלאו האי טעמא אין אסור לקצור לפני העומר רק חמשת המינין דגמיר ראשית ראשית מחלה .
 דקצירת השחת לבהמה אינה בכלל קצירה.
 לקצור לשחת.
  אף לאחר שהביאה שליש.
 דהנהו לא מחייבי אלא בקצירה מעליא ולא בקצירת השחת.
 לאחר שהביאה שליש כשקצר לבהמה ונמלך לאכילה חייב במעשר דלא שייכי מעשרות אצל קצירה אלא כשהיא תבואה הראויה להזריע דכתיב עשר תעשר את כל תבואת זרעך תבואה שזורעין אותה ומצמחת והיינו לאחר שהביאה הפרי שליש אבל אם התחיל בה לאחר שהביאה שליש אסור דקצירה היא וחייב בלקט שכחה ופאה וכ"ש במעשר.
 קסבר כל לשחת לאו קצירה היא וכל זמן שלא נתבשלה לגמרי קרי לה שחת.
 מדלא כתיב כהונה רק גבי הבאה ולא גבי קצירה.

 פי' בלשון זה יש במשמע ג' ענינים כי עומר השבלים נקרא עומר כדכתיב ושכחת עומר בשדה, וגם זה נקרא עומר התנופה, ועומר שמו על שם מדה וימודו בעומר.
 אין באין עליהן ב"ד לקיים מצות אלא ברשות וברצון כי גנאי הוא לקרבן צבור להיות קרבן בהכרח אפילו אמרו רוצין אנו (ר"ש משאנץ). ובזית רענן מיאן בזה דהא איתא בספרי פרשה פנחס דכופין על התמידין. אלא לפי שהוא מתיר חדש בודאי לא יתרשלו בזה.
 פי' דהאי מחרת שבת מחרת יו"ט קאמר (והיינו מחרת יו"ט ראשון והוא יום י"ו), דיו"ט קרוי "שבת" דכתיב "ביום הראשון שבתון", ובפרקין דלקמן מביא כמה ראיות על זה.
 דהאי יניפנו מלה יתירה דכבר אמר והניף והיה לו לומר והניף הכהן אלא להורות לכל התנופות שלא נתפרש בם בהדיא שיהיו גם כן בכהן.

 דאי לאו הכי הול"ל ביום אשר הנפתם את העומר וקאמר ביום הניפכם היינו יום שראוי להניף בו העומר.
 מדכתיב העומר כבש הוקשו להדדי (כן משמע באדרת אליהו).
 מדלא כתיב בן שנה, דאילו אמר הכי אלו נולד באלול היה נחשב שנה שניה כשנכנס תשרי והיה נפסל אבל בן שנתו חשבינן ליה שנה מיום שנולד מעת לעת לשנה הבאה באלול.

 דכל הכבשים אין להם אלא עשרון סולת לכבש.
 במנחות  בעי הגמרא מאי תלמודא אמר ר' אלעזר ונסכה כתיב וקרינן ונסכו, הא כיצד, נסכה דמנחה (שהוא השמן שנבלל עם הסולת) כנסכו דיין, מה יין רביעית אף שמן רביעית.

 שאף מהם עושים קליות.
 וכתיב שם סלת וסולת באה מן החטים שנאמר וסלת חטים תעשה אותם.
 וגם ממינים אלו עושים קלי וכרמל ומסתברא יותר לרבות מינים אלו שעל כל פנים עושים מהם לחם וכדכתיב (בשמואל) לחם שעורים וכן שאר המינים אף שאינינו לחם חטים אבל קטניות אין עושין מהם לחם כלל. והר"ש משאנץ כתב דעיקר דרשא היא כדאמרינן במנחות  דילפינן לחם לחם ממצה דקאי על חמשת המינים.

 דכתיב מיום הביאכם את עומר התנופה אף הבאה האמור כאן הוא הבאת עומר דגמרינן הבאה הבאה.
 ור"ל מיד כשיוצאין מוצאין שוקי ירושלים מלאות קמח וקלי מתבואה חדשה ולא שקצרו דהא קצירה אסורה לפני העומר, אלא קטוף ביד ולא במגל וזהו איננו בכלל קצירה, דקצירה הוא בחרמש, וכדכתיב וקטפת מלילות בידך וחרמש לא תניף וגו' או שהיה משדה בית השלחין דמותר לקצור קודם העומר וכנ"ל.
 דגזרינן שמא יאכל בעת שיקצור ויאכל חדש קודם העומר וזה שכבר הוא קמח ודאי נקצר קודם העומר.
 דלא גזרינן דלמא אתי למיכל מיניה.
 שאין יודעין אם עדיין קרב, מותרין מחצות היום ולהלן כדקתני טעמא לקמן.
 יום י"ו שבו מניפין את העומר כולו אסור לאכול חדש.
 להתנא קמא וכי רבן יוחנן התקין והלא מן התורה אסור שנאמר עד עצם היום הזה, וקסבר עד ועד בכלל ובזמן שאין בהמ"ק קים משתעי קרא.
 בין לת"ק ובין לר' יהודה, דאפילו ר"י מודה דבזמן שיש עומר עומר מתיר דכתיב עד הביאכם את עומר.

 דבקרא כתיב עד הביאכם את קרבן אלהיכם חוקת עולם לדורותיכם, ומבאר דהאי חוקת עולם היינו שקרבן העומר הוא עף בבהמ"ק ולא דוקא במשכן. והר"ש מפרש דאתי לאפוקי במה שבבמה אינו נוהג עומר ואפילו למ"ד יש מנחה בבמה אין עומר בבמה.
 לא לדור המדבר בלבד, ור"ש פירש דרבותא היא דנוהג אפילו בשביעית ולא תימא לאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה עיין בכורות י"ב .
 פי' שהוא חובת קרקע ובעלמא דבר שהוא חובת קרקע אינה נוהגת אלא בארץ, ואף על פי כן אלו ג' דברים נוהגים אף בחו"ל.
 מדכתיב בכל מושבותיכם, ומשמע כל מקום שאתם יושבים.
 למשה מסיני.
 דוקא כלאי הכרם כיון דבארץ חמירי ואסירי בהנאה מן התורה - בחו"ל גזרו בהו רבנן, אבל כלאי זרעים דבארץ שרו בהנאה - בחו"ל לא גזרו בהו רבנן, והרכבת האילן אסורה בחו"ל מן התורה דכתיב "בהמתך לא תרביע כלאים שדך לא תזרע כלאים", מה בהמתך בהרבעה אף שדך בהרכבה, ומה בהמתך בין בארץ ובין בחו"ל, דחובת הגוף היא, אף שדך בהרכבה בין בארץ ובין בחו"ל .

חפץ חיים על ספרא