תפארת ישראל על תרומות ח
תרומות ח

יכין

משנה א
 בת ישראל נשואה לכהן:

 אע"ג דאינה מתגרשת עד שיגיע גט לידה ואי בשעשתה שליח לקבלה. הרי מיד נאסרה בתרומה. דאפילו באמרה לשליח תקבלו במקום פלוני אמרי' שאינה מקפדת רק מראה מקום היא לו. ושמא מיד חוץ לעיר ימצא שליח לבעל ויתנו לה [כגיטין פ"ו מ"ז] י"ל דהכא מיירי באמרה לשליח לא תקבל גיטי רק במקום פלוני. ואז מותרת לאכל תרומה עד שיעור שיגיע שליח לאותו מקום ואמרו לה שקידם לשם ברכב וסוסים:

 וירשו קרובו הזר:

 מיירי באכלה חמץ בע"פ דזמנה בהול לבערה והו"ל אנוס [יבמות ל"ד א' ועי' מ"ש בס"ד לע"ל פ"ו סי' א']:

 דכתיב ברך ה' חילו לשון חלל. אעפ"כ פועל ידיו תרצה:

משנה ב
 וישלם קרן וחומש. ודוקא עבד ואשה דמתחלה בהיתר אכלו. משא"כ בן גרושה וחלוצה דמעולם לא הותר בה מודה ר"א דיפלוט:

 או:

 והטומאה אירע אחר שהכניסה לפיו דוגמא דאשה ועבד לעיל:

 מכבר דלא הותר בה מתחלה:

 וואנצע. וה"ה שאר דבר מאוס מותר לפלטה דבכה"ג לא חיישי' להפסד הקדש ותרומה:

משנה ג
 אכילת עראי קודם שעישר:

 וחצר קובע למעשר לאסור אפילו אכילת עראי:

 ר"ל יחזור לגינה ויגמור מדהתחיל בהיתר:

 אפילו בגנה:

 שאכל עראי בע"ש וחשכה לו. והרי שבת ג"כ קובע למעשר כחצר:

 למ"ש:

משנה ד
 דאסור לכל תשמיש. ואפילו לשתיית בהמה טהורה דלאכילה עומדת דשמא שתתן נחש:

 ולדידן מותר [כי"ד קט"ז]:

 דאין נחש שותה מהן:

 מגולין:

 הנחש:

 מחורו שתחת אוזן הכלי. ואע"ג שאין נראה שם חור יש נחש דק כשערה [חולין ד"י]:

 וא"ת כיון דצריך שיהיה הארס ניכר [וכמשנה ה'] א"כ אף כששהה כשיעור זה או כשלא שהה שיעור זה לבדק אם ניכר ארס במשקה או לא. ואם לא ניכר בו ארס אף כששהה נשתרי. י"ל דנ"מ ברוצה לשתות בליל' אסור לשתות כששהה. א"נ דהא קמ"ל דבששהה צריך לבדוק אם ניכר ארס במשקין. וגם אילה"ק אם הארס ניכר למה לא מהני סינון [כמ"ז] נבדק אחר הסינון אם ניכר עוד שם ארס. י"ל דבהיה שם ארס חיישינן לאחר הסינון אולי נשארו שם צחצוחי ארס. [אולם שהארס צריך שיהיה ניכר כך הוא ל' הרמב"ם [פי"א משמירת הנפש]. ולכאורה יש לתמוה. הרי מים רבים לא יכלו לכבות הכרת הארס. ול"מ נ"ל דעד שתאבד המרה היינו שתאבד טעמיה וכחה. ואפשר דביטול ס' מהני. ואפשר דזה נמי כוונת הרמב"ם במלת היכר. דהיינו הכרת כח הארס ע"י ביטול רבוי המשקה]:

משנה ה
 שיהיו מותרים:

 שלא יהיה הארס ניכר בהן:

 אפי' מרובין אסורים:

 וביותר ממ' סאה אין לחוש לגלוי. דס"ל דהקרקע מבטלת כח הארס כשהמים הם מ' סאה. ולת"ק בין בתלושין ובין במחוברין סגי בכדי שתאבד בהם המרה:

משנה ו
 אויסגעפיקט:

 גורקען:

 קירביסע:

 מעלאנען:

 ציטראנען קירביס:

 ככר הוא ס' מנה [כפ"א דשביעית מ"ב] ורצונו לומר אע"ג שהאילן מרובה בפירות וכולן נקורי' לא אמרינן א"א לנחש לנקר כולם:

 ר"ל בין שהפרי גדול או קטן. וי"א דככר ר"ל שהפרי גדול וא' גדול וא' קטן ר"ל שהנקב גדול או קטן:

 לר' יוסי במשנה ה' איצטריך דבאילן לא אמרי' דארץ מבטל כח הארס:

 בהפרי:

 זאפט:

 דמתערב ע"י הזאפט בכל הפרי:

 בהמה שנשכה נחש:

 ולא משום טריפה ונ"מ דאפילו ס"ס אסור. ועוד דאע"ג דכל מאכל מסוכן בטל בס' כשאר איסור. עכ"פ נ"ל דלא בטל ברוב:

משנה ז
 באטטיג לסנן היין:

 אפי' הכלי התחתון שהוא מכוסה דהארס עובר במסננת:

 דאין הארס עובר. ונ"ל דלא פליגי במציאות. דא"כ נבדקה אם נשאר צף או לא. ודוחק לומר דלר"נ נשאר צף אף שאינו נראה. אלא לכ"ע נשאר צף אלא דלת"ק אעפ"כ הדק שבארס עובר בהמשמרת והוא אפשר שיזיק ואע"ג שהרבה שתו ולא מתו אינה ראי' דאעפ"כ אפשר שיזיק לאדם שאין טבעו חזק [כש"ס ע"ז ד"ל ע"ב]:

משנה ח
 ברה"י הרי וודאי טמא וברה"ר הרי וודאי טהור. רק הכא מיירי בב' חביות ברה"י וא"י איזה נטמא. דבכה"ג שוודאי א' טהורה שתיהן תלויות מספק:

 מקום הפקר ושבקל תטמא שם:

 דמחוייב לשמרה שלא תטמא טומאת וודאי:

 שלא תאסר ע"י נחש:

 דעכשו לאכילה אינה ראויה שמא טמאה היא ולזילוף ג"כ לא שמא טהורה היא ואסור לאבדה הלכך יניחנה בהפקר אולי תטמא ותהא ראויה לזילוף:

 מרש"י [פסחים ט"ו א'] משמע דתרוויי' לענין גרמת טומאה ורשאי קאמר דמותר לו להניחה במקום הפקר וגם רשאי לגלותה. אע"ג שע"י זה או זה מצוי טפי שתתטמא מאילו היתה מכוסה ומונחת במקום המוצנע. ול"מ הי' נ"ל דהנחתה במקום התורפה היינו גרם שתטמא. והגלוי מכסוייה היינו כדי שיהא בו חשש שתיית נחש כדי שיהא רשאי לשפכה [כמ"ד]. ור' יהושע לאו היתירא רק חיובא קאמר דס"ל דכיון דתלויה היא. ואינו רשאי לשתותה או לאכלה וגם לא לאבדה בידים להכי חיישי' שיבא בה לידי תקלה [פסחים ד"ל ע"ב]. לפיכך אם הוא משקה שאפשר בה חשש שתיית נחש יגלנה וכשיתעלם ממנה רגע יהיה מותר לו לשפכה. ואם הוא מאכל או משקה שא"א חשש זה [כמ"ד] אז עכ"פ יניחנה במקום הפקר. אולי תטמא וודאי ויהיה רשאי לשרפה. מיהו כשהיא בת חששת שתיית נחש לא סגי לי' שיניחנה במקום הפקר דחשש רחוק הוא דמי יודע מתי תתטמא עי"ז וודאי. אבל כשיגלנה בשעה מועטת יהיה יכול לשרפה ולא יבא לידי תקלה ביני ביני:

 לא יגרום לה טומאה וגם א"צ לשמרה:

משנה ט
 של תרומה טהורה:

 מקום עצירת ענבים:

 הבור שהיין יורד לתוכו מהגת:

 שהיו שם חולין טמאים פחות מק' נגד החבית:

 מחבית התרומה:

 ר"ל צריך לחזור אחר כלים טהורים להציל ואף שבתוך כך ירד מהתרומה להחולין ויתטמא ויאסר כל שבבור אפילו לכהן:

 שאין כלים טהורים בנמצא:

 לקבלה בכלים טמאים כדי להציל החולין שבבור:

משנה י
 של תרומה טהורה:

 שנשבר החבית והשמן הולך לאבוד ולא נקט כביין שנשברה בבית הבד וכו' דהכא גבי שמן בכה"ג כ"ע מודו שלא יטמא ביד דאף שיתטמא כשירד לתחתון הפסד מועט הוא דחזי להדלקה כשיתנו לכלי מאוס דלא ליתי בי' ידי תקלה משא"כ ביין הפ"מ הוא כשיתטמא דלא חזי לזילוף כשיתנו לכלי מאוס:

 ר"ל תשקע בארץ:

 ר"ל לא יצל לקלטו להדלקה בידים שהן שניות לטומאה:

משנה יא
 על הנולד בה ס' טומאה ועל ההולכת לאבוד:

 ולא יתנה לו בידים:

משנה יב
 בבעילת אונס:

 דאין דוחין נפש מפני נפש וה"ה באומרי' תנו לנו א' מכם ונהרגנו. מיהו ביחדו ואמרו תנו לנו פלונ' או פלונ'. באשה לכ"ע שרו למסרה כדי להציל האחרות מלהתטמא. אבל באיש להרגו י"א שאע"ג שיחדוהו אסור למסרו אא"כ חייב מיתה מדינא מדפשע בנפשו. וי"א דגם באין חייב מיתה מותר למסרו כשיחדוהו והכי קיי"ל [י"ד קנ"ז מ"א]:

בועז

הלכתא גבירתא