תפארת ישראל על בבא מציעא ו
בבא מציעא ו

יכין

משנה א
 בג' אופנים אפשר שיעשה אדם מלאכה לחבירו:

או ששכרו לכל מלאכה שיזדמן באותו יום, והוא הנקרא שכיר יום, או ששכרו למלאכה ידועה באותו יום, והוא הנקרא פועל, או ששכרו לשלם לו שכר כל המלאכה, ולא לפי היום, והוא הנקרא קבלן. אולם כולם משמעותן לרוב, שעובדים בכח גופן, ולא בדבר שצריך לימוד והשכלה, כחוטבי עצים ושואבי מים לעבוד ולמשא, אבל כל מעשה חרש וחושב, שצריך לימוד הרבה, הוא הנקרא אומן כחייט וסנדלר וכדומה. מיהו תנא הכא נקט אומן וה"ה השאר:

 הפועלים הטעו זה את זה, שאמר ב"ב לא' מהן שישכרם בד' זוז ליום, ושכרן הוא בג'. דאפילו אמר שכרכם על בעה"ב, אפ"ה א"צ ליתן יותר [של"ב], או ר"ל הטעו זא"ז, שחזר בו בעה"ב או הפועל קודם שהתחילו במלאכה ולא רצו לעשותה:

 מדלא קאמר "יש להן תרעומות זע"ז", קמ"ל דאין להן זע"ז שום חיוב, אפילו לצאת ידי שמים:

 הוא המוליך משא על חמורו:

 בב' רישין גרסינן, והוא בלשון לטינא מוליך עגלה, וכן בלשון אשכנז [קאררע] הוא עגלה קטנה שמוליכין עליה משא, משא"כ קדר הוא המוכר קדירות:

 גבעולין מצויירין לחופת חתנים:

 לנגן:

 וחשיב לי' דבר האבד, מדנצרך להם עתה בזמנו. ונ"ל דלהכי נקט הנהו, דקמ"ל דאפילו הנך שאין בהן הפסד ממון וצורך כל כך, אפ"ה מקרי דבר האבד:

 דגבעולי הפשתן שורין אותן עד שיתרככו, ואח"כ מייבשין אותן בתנור, אח"כ מנקשין עליהן לעשותן פשתן, ואם יניחום במשרה יותר מדאי, ירקבו. ונ"ל דקמ"ל הא, אף שיוכל ב"ב לעשות כן בעצמו [ועי' ח"מ של"ג ס"ה]:

 אפי' קודם שהתחילו במלאכה:

 שאין שם השתא פועל אחר שיתרצה בכמה ששכר אלו:

 אפי' בכפל משכירתן, והן ישלמו:

 מבטיח להן הרבה, ואח"כ אינו נותן רק כפסיקתו תחלה. ובחזר בו בעה"ב ואמש היה אפשר להו להשכיר א"ע בדמים האלה לאחר, והיום אינן מוצאין מי שישכירן, הו"ל נמי דבר האבד, דכשנשכרין היום בפחות, ישלם להן הבעה"ב הפחת. ובאין נשכרין כלל. ישלם להם שכר פועל בטל, דהיינו שישומו כמה יפחות פועל משכרו אם יניחוהו לישב בטל. וכל זה בלא נאנס, אבל בהיה שם אונס, שהוחלה א' מבני ביתו, וכדומה, אז בין פועל בין בעה"ב יכול לחזור בו [של"ג]:

משנה ב
 קבלן, דאלו פועל חוזר בו אפילו בחצי היום כשאינו דבר האבוד [שם]:

 בחצי המלאכה, ואינו דבר האבד:

 דכשהוקרו פועלין, ינכה מחצי שכרן, כפי מה שהוסיף להגומר המלאכה, ובהוזלו, ישלם להן רק שכר חצי המלאכה, וכפי שפסק מתחלה, ולא שינכה משכרן רק מה שצריך ליתך עכשיו לגמור המלאכה:

 בהוזלו פועלים, יתן להן שכר כל המלאכה, וינכה רק מה שיוציא בהשלמתה, ובהוקרו פועלים, יתן להן חצי שכרן כפי שפסק תחלה:

 דבנתן לקבלן צמר לצבוע אדום, וצבעו שחור, וכדומה, אז אם השבח יתר על היציאה, נותן להקבלן רק היציאה, וכשהיציאה יתירה על השבח, נותן רק השבח [ועי' ב"ק פ"ט מ"ד]:

 לאתויי במכר שדהו באלף זוז, ונתן לו מהן ר', אז בחזר המוכר, יד הלוקח על העליונה, לתבוע או ר' שנתן או קרקע השוה ר', ובחזר לוקח, יד המוכר על העליונה, ליתן לו ר' או קרקע כנגד ר' שלו. ודוקא כשהמוכר עייל ונפיק אזוזי, דאז אנן סהדי, דאדעתא דהכי שיחזור בו הלוקח לא מכר, דאל"כ, או בנתן הר' בתורת פרעון המקח, והשאר זקף במלוה קנה כולה, ואין יכולין לחזור בהן [ק"צ י']:

משנה ג
 דאוירן רגיל להיות משונה:

 ואפי' פחות מאותו הדרך ששכר:

 דיכול לומר דע"י האויר המשונה שם מתה [ש"ט ב']:

 שבאמצע הדרך נתעוורה [ונקט תנא לישנא מעליא, לשין ברק מאיר, וסגי נהור], וה"ה שאר חולי שעדיין ראויי' למלאכה, אבל בקושי קצת:

 שנלקחה לעבודת המלך אפילו שאינה חוזרת כלל, ומיירי שכך מצוי, ואדעתא דהכי שכר [ובלשון לטינא נקרא פראהנדינשט אנגריא]:

 משכיר לשוכר:

 ומשלם לו כל שכרו, אפילו בהשכיר לו חמור סתם ולא אמר "זה". מיהו בהבריקה דוקא בשכרה למשא שאינה נפסדת כשתפול הבהמה עמה, דאל"כ או כששכרה לרכיבה, אז בהשכיר לו חמור סתם חייב להעמיד לו חמור אחר אפילו בעד כמה וכמה, וכשהשכיר חמור זה, אין משועבד רק חמור זה, שרשאי שוכר למכרו ולהשכיר בדמיו חמור אחר [ש"י סמ"ע סק"ה]:

 ואפילו בשכרה למשא שאינה נפסדת כשתפול. ודוקא בשכר חמור סתם, אבל בשכר חמור זה, ואין בדמי הנבילה. כדי לשכור בהמה אחרת לדרכו, אז אם יוכל השוכר למכור סחורתו כאן אפילו במעט רווח, נותן להמשכיר שכר חצי הדרך, ואל"כ אין נותן לו כלום [ולרמב"ם גם בחמור זה יש חילוק בין שכרו לרכיבה או למשא, ועי' סמ"ע שם סק"ט].  דאינה כתחילת' בפשיעה וסופה באונס, מדאין האונס מחמת הפשיעה [עי' ב"ק פ"ב מ"ג ופ"ה מ"ו]:

 שהוחמה בעלותה בהר. וברישא דמחמת המעלה פטור, מיירי שעלתה בלי טורח וזיעה, עד זמן רב אח"כ הוחמה:

משנה ד
 עם כלי מחרישה:

 שצוה משכיר לפועליו שיחרשו להשוכר בהר, והשוכר צוה להן שיחרשו בבקעה:

 יתד המחרישה:

 השוכר, רק דין המשכיר עם הפועל:

 דע"י שההר קשה נשבר. מיהו דין השוכר עם הפועל שלא נזהר [ש"ט]:

 בהוחלקה:

משנה ה
 במשקל ידוע:

 אפילו כמשקל החיטין:

 במה שנפסד עי"ז, דאף דמשקלן שוה, עכ"פ נפוח השעורין רב משל חיטין, וזה קשה לבהמה, ועי"ז נתקלקלה:

 נ"ל דקמ"ל דאפילו תבן דנפוחו רב אפ"ה דוקא במשקלן שוה חייב:

 הוא חצי כור, וכור ל' סאה:

 דהרי זה הוא קל מלתך חיטין ונפוח מדתן שוה ואפילו הוסיף פחות משיעור דבסיפא, שיש נפח קצת, אפ"ה אינו מכביד כשיעור כבידת החיטין משעורין:

 בחיטין והביא חיטין מיירי, אבל בחיטין והביא שעורין, אפי' הוסיף על מדת החיטין פטור עד שיוסיף סאה ללתך, דאז משקל השעורין כמשקל החיטין שהתנה, אבל נפוחן הוא יותר:

 ר"ל בהוסיף חלק ט"ו ממה שפסק לגמל. וחלק ל' לחמור, דבשכרו ללתך מיירי [ש"ח]:

משנה ו
 קבלן שעושה מלאכה בבית האומן:

 מדנהנה לתפסו אשכרו, הוה ש"ש, וחייב בגניבה ואבידה כש"ש:

 שהתכוון להודיעו שגמרה, ואינו תופסו אשכרו:

 וכ"ש באמר בהדיא גמרתיו, שהודיעו שכלתה שמירתו. אבל בא"ל הבא מעות וטול את שלך, דינו כש"ש, רק בא"ל בפירוש איני שומרו עוד, אינו אפילו ש"ח [ש"ו]:

 היום:

 מחר, וה"ה ביום א' ושעות מחולקות. וה"ה בהשאלה:

 אבל בהתנו שיהיה שמירתן זל"ז בזמן א', הו"ל שמירה בבעלים, דפטור אפילו בפשיעה [ש"ה ושמ"ו]. וי"א דבהיה א' מהן או שניהן. בשאלה, אפילו בזמן א' לא הוה שמירה בבעלי', מדאין הבעלים של החפץ אז במלאכתו של שומר [ועי' ש"ך ש"ה סק"ו]:

 אבל הנח לפניך, או הנח סתם, או הרי הבית לפניך, אז אפילו מקבל שכר, פטור לגמרי, רק בא"ל כן במקום הפקר או בדרך, והמפקיד הלך לו, י"א דהוה ש"ח [רצ"א ב']:

משנה ז
 בין שהלוהו מעות או פירות, בין שמשכנו בשעת הלואה או אח"כ:

 במשכנו אחר הלואה ע"י ב"ד, הרי קנה המשכון מדאוריי' וודאי דחייב עליו כש"ש, וכשמשכנו אחר ההלואה בעל כרחו. שלא בב"ד, הו"ל נמי גזלן וחייב אפילו באונסין אף על מה ששוה יותר מההלואה [ש"ך ח"מ ע"ב סק"ט], אולם אף בנתן לו הלוה משכן בשעת הלואה, נמי הוה עכ"פ ש"ש, ולא משום דתפס המשכון אחובו כבאומנין לעיל סי' מ"ה. דהכא שאני דאינו מרוויח במה שהלוהו, אבל יש כאן הנאה אחרת, דאילו הזדמן לו עני באותו שעה שהלוהו א"צ ליתן לו פרוטה, דהעוסק במצוה פטור ממצוה, אפילו אפשר לקיים שניהן [לאפוקי כשמקיים מצוה בלי התעסקות, כלובש תפילין, חייב במצוה שיזדמן לו, ר"ן סוכה דרמ"א ב'], ומדנהנה בזה בשעה שהלוהו הו"ל ש"ש כל שעה שהמשכן אצלו, אף אחר שפרעו [ואף שלא הזדמן עני באותה שעה, אפ"ה מדאפשר כך, הו"ל ש"ש. כמו המפקיד מעות לחבירו מותרים, דהו"ל ש"ש מדיכול להרוויח בהן אף שבאמת לא הרוויח [כב"מ פ"ג מי"א], ואפילו הזדמן לו עני אז ונתן, נ"ל דאפ"ה הוה ש"ש, דעכ"פ מחיובו היה נפטר ע"י ההלואה, ואיהו דיהיב מצוה יתירתא הוא דעביד, וראייתי מש"ס [נדרים דל"ג ב'] דקאמר דבשנכסי בעל אבידה אסורים על המחזיר. לא יחזיר אבידתו, מדמהנה לי' פרוטה דרב יוסף. וק"ל יחזיר ויתן פרוטה להקדש. כדקאמרי' התם במקום שנוטלין שכר. דתפול הנאה להקדש. אע"כ כיון דעכ"פ פטור ע"י קיום המצוה, א"כ הרוויח על ידו, ופרוטה דיהיב להקדש מצוה יתירתא דעביד, א"כ ה"נ הכא. ומה"ט לפע"ד נטה הר"ן [שם בנדרים] בפירושו מפי' רש"י התם, דרש"י פי' פרוטה דרב יוסף לא שכיח, דלא שביק מליתן לעני, ולר"ן לא היה ניחא לי' בהך פי'. דהרי אף דלא שביק, עכ"פ הרוויח. להכי פי' הר"ן שם דלא שכיח שיבוא אצלו עני מכוון באותה שעה. מיהו בהלוהו באמת במקום שאין עני מצוי, לא הוה ש"ש [כתוס' שבועות דמ"ד ב']:

 דלית לי' שכר מצוה לעניין דינא:

 דדרך פירות להרקב. וקיי"ל כת"ק. דבכל גוונא הוה ש"ש, ואפילו צריך המלוה להמשכן להשתמש בו בנכייתא, נמצא שלא הלוהו בשביל המצוה, רק משום דצריך להמשכן אפ"ה מצוה קעביד [כך כ' רש"י. ואילה"ק בכה"ג בל"ז חייב כש"ש, דהרי הו"ל כשוכר המשכן, דבשביל שישתמש במשכן ינכה מחובו. ושוכר דינו כש"ש [כב"מ פ"ז מ"ח]. י"ל דזהו דוקא בשכרו להשתמש בו בודאי, אז משעת משיכה הו"ל ש"ש, אבל זה שלא לקחו להשתמש בודאי רק כשיזדמן, לא הוה ש"ש רק כשמשתמש, ומיירי שלא השתמש. ואי"ל דעכ"פ משום האי הנאה דכשיזדמן לו תשמיש יהיה מוכן לפניו מה"ט יהיה ש"ש [וכלעיל סי' נ"ג וכב"מ ע"ג מי"א]. י"ל דהכא משלם עבור תשמישו לא הוה ש"ש]. מיהו י"א דעל מה ששוה המשכן יותר מהחוב, אינו רק ש"ח [ח"מ ע"ב ב']. ולרש"י וש"ך [שם סק"ט]במשכנו אחר ההלואה ע"י ב"ד, חייב אפילו באונסין על שוויי שבמשכן נגד החוב, ועל המותר דינו כש"ש:

 שבידו משכירו לאחרים:

 שכר:

 מלת "הולך" רגיל התנא להשתמש בו על דבר ההווה תמיד, וה"נ ר"ל שפוחת תמיד מהחוב השכר שמקבל. ודוקא במרא וקרדום וכדומה, דנפיש אגרי' וזוטר פחתיה:

 וי"א דלעצמו אסור להשתמש כן משום חשדא, מיהו בהתנה עמו מתחלה כן, שרי לכ"ע [שם]:

משנה ח
 שלא פשע ופטור:

 ר"ל כך שמעתי גם אני:

 דקרוב לפשיעה הוא, מדלא נזהר כראוי. וקיי"ל דאף דנתקל לאו פושע הוא [כח"מ תי"ב], אפ"ה הרי ש"ש רק באונס פטור, והאי לאו אונס הוא, ומן הדין היה חייב לשלם, רק תקנת חכמים הוא שיפטור א"ע בשבועה [ד"ש]:

בועז

הלכתא גבירתא