חפץ חיים על ספרא/אמור/פרשה ב


ביאור - פרשתא ב
 דמילת "גדול" כולל כל מיני שלמות.
 בהר אבנים.
 פי' מקום שהסיעו ממנו האבן דנשארה גומא ומלאוה דינרי זהב.
 פי' ואנו בקיאין בו יותר מכם.

 פי' שכבר ידענו שכהן גדול על ידי משיחה ובגדים הוא.
 בגמרא יליף משיחה שבעה מדכתיב "ובגדי הקודש אשר לאהרן יהיה לבניו למשחה בהם ולמלא בם את ידם". איתקש משיחה לריבוי, מה ריבוי שבעה אף משיחה שבעה.
  קאמר, כדמוכח בסוף הפרק.
 דכתיב  ותנן במסכת סוטה  , והזהיר הכתוב שהכהן גדול מפני כבודו לא יעשה זאת.
 בא לאפוקי מדעת ר' יהודה המובא בגמרא  שסובר שאינו בפריעה ופרימה כל עיקר.
 היינו בשפת חלוקו.
 היינו בצואר בשפה במפתח חלוקו (כן הוא דעת רב שם).
 היינו שיעור מת אחד והוא רביעית.
 היינו אהל ונגיעה.
 היינו כגון שנכנס לאהלו כשהוא גוסס ונפק נשמתא, דטומאה וביאה בהדדי קאתיין, ואף על גב דהיא ענין אחד -- אפילו הכי לוקה שתים משום שני שמות. אבל נטמא קודם על ידי ביאה מקצתו שהכניס רגליו -- תו לא מיחייב משום ביאה כיון שמחולל ועומד .
 דביה כתיב ביאה וטומאה דכתיב "על כל נפשות מת לא יבוא לאביו ולאמו לא יטמא", מנין לכהן הדיוט דלא כתיב ביה "לא יבוא" כי אם "לא יטמא", איפשר דאינו מחוייב שתים.
 דיתירא הוא דכבר כתיב "על כל נפשות מת לא יבוא", אלא דהוא מיעוטא -- דוקא להם אינו מטמא אבל מטמא הוא למת מצוה אפילו אינו קרובו כלל.

 כשהן יוצאין במבוי זה ונכנסין למבוי אחר ונכסין ממבוי הראשון שאינו רואה אותן -- הוא נגלה ונכנס למבוי הראשון, והן נכסין ממבוי השני והוא נגלה ונכנס לתוכו.
 בגמרא פריך שפיר קאמר ר' יהודה דהא כתיב "לא יצא". אמר לך ר' מאיר אי הכי לביתו נמי לא, אלא ה"ק ממקדש לא יצא מקדושתו לא יצא (יעשה חיזוק לדבריו ולא יגרום לצאת ממקדש וליטמא), וכיון דאית ליה הכירא לא אתי למינגע. ור' יהודה ס"ל דאגב מרירות לבו דלמא מקרי ואתי ונגע.

 דאם ר"ל דביציאתו מן המקדש הוא מחלל והכונה שלא יצא כי יחלל -- היה לו לומר "לא יצא כי יחלל", אלא לאו דהוא מילתא באנפי נפשיה וה"ק -- מן המקדש לא יצא אחר המת כלל ובהיותו במקדש אם רצה לעבוד רשאי לפי שהוא לא יחלל העבודה אם יעבוד בהיותו אונן. ומדהוצרך להתיר זה בכה"ג משמע דכהן הדיוט אם עבד אונן חילל ועבודתו פסולה (קרבן אהרן).
 שגם עליה יש אזהרה "ומן המקדש לא יצא" (והוא הדין שעובד כשהוא אונן).
הכי גרסינן תלמוד לומר כי נזר שמן משחת אלהיו עליו אני ה' להגיד מה גרם. [וכן איתא בילקוט]. והיינו שענין קדושת דבר זה גרם לאסור היציאה עליו ומרובה בגדים נמי בכלל זה דהא כתיב "כי נזר" והיינו ציץ שהיא אחד משמונה בגדים (הר"ש משנץ). וראב"ד פירש לעיל בפרשת שמיני דמשחת כולל נמי מרובה בגדים כדכתיב "ובגדי הקודש אשר לאהרן יהיו לבניו אחריו למשחה בהם ולמלא בם את ידם".

 קאי אמאי דכתיב , ומלת  יתירא, ואתי למעוטי מלך ונזיר, והיינו אף על פי שיש נזר על ראש המלך וכן בנזיר כתיב ביה  -- אפילו הכי מותרין בבעולה וגרושה וכדומה.
 דרש ליה מן וי"ו ד"והוא", דאתי לרבות (קרבן אהרן).
 איתא ביבמות  דבקראי פליגי, ת"ק סבר אי הוי כתיב "בתולה יקח" מקצת בתולה משמע ומישתרי בוגרת, השתא דכתיב "בתוליה" מתסרא בוגרת דבעינן כל בתוליה. ור"א ור"ש סברי אי הוי כתיב "בתולה" שלימה משמע ומתסרא בוגרת, השתא דכתיב "בתוליה" אפילו מקצת מבתוליה ומתרבי בוגרת.

חפץ חיים על ספרא