מדרש תנחומא הקדום/כרך א/בראשית כז כח
, והמבול היה בשנת שש מאות שנה לחיי נח וגו׳, וכתיב בשם, הוליד בן מאה שנים (חסר שנים) [שנתים אחר המבול], שנאמר: "אלה תולדות שם שם בן מאת שנה ויולד את ארפכשד שנתים אחר המבול" . אם הוא היה הגדול – לא היה צריך לומר אלא: ויולד את ארפכשד בשנת המבול, אף מכאן את למד שיפת היה גדול משם ב' שנים, שיעור עיבורי. אף כאן לא חרד יצחק, אלא שאמר: מה חטא יש בידי שבירכתי את הקטן לפני הגדול ושניתי הסדר? יצא יעקב ונכנס עשו, שנאמר: "אך יצא יצא יעקב" וגו׳ , אמר לאביו: "אני [בנך] בכורך עשו". התחיל אביו אומר: מי הוא זה שנכנס ונטל את הברכות? אמרה לו רוח הקודש: יעקב הוא. אמר לו: ואוכל מכל . אמר ר׳ יצחק: מכל אשר ברא הקב״ה בששת ימי בראשית טעם יצחק באותו התבשיל; ור׳ יהודה הלוי ב״ר שלום בשם ר׳ אייבו אמר: ממה שצפון לצדיקים לעתיד לבא טעם יצחק באותו התבשיל. [אמר לו יצחק: כל מה שברא הקב״ה טעמתי באותו תבשיל]. אמר לו עשו: אבא, [אמור לי] מה הוא אותו התבשיל? אמר לו יצחק: שואל אני את פסיאנון, טעמתי בו. אמר לו עשו: אבא, אמור לי עיקר! אמר לו: בשר היה. ר׳ חנניה ב״ר יצחק אמר: כיון ששמע עשו כן, התחיל טופח על פניו, אמר: אוי לו לאותו האיש, שנאמר: (ויזעק זעקה) ["ויצעק צעקה] גדולה ומרה" וגו׳ . אמר עשו: נזיד של עדשים האכילני ונתתי לו בכורתי, ולאבא האכיל בשר, צריך את לידע מה ברכות בירכו, התחיל מצעק ואומר: "הכי קרא שמו יעקב" וגו׳ . אמר לו אביו: ומה אעשה לך? אמר לו: כבר לקח את בכורתי, אמר לו יצחק: על הדבר הזה הייתי מיצר ואומר, שמא עברתי על מצות הדין וברכתי את הקטן לפני הגדול; עתה שכבר ברכתיו, גם ברוך יהיה:

[כד] ויאמר בא אחיך במרמה וגו׳ . היה אומר על צדיק "במרמה"? חס ושלום; אלא בא עליך ברמיות. ויאמר הלא אצלת לי ברכה , אמר ריש לקיש: זה אחד משלשה בני אדם שבאו בעקיפין על הקב״ה, אמר לו עשו: אילו היינו שנינו צדיקים, לא היה לאלהיך ברכות לברך את שנינו? ואמר ליה הקב״ה: יסכר פיך, הרי יעקב מברך לשנים עשר שבטים, ולא כשהוא מברך לזה מברך לזה. אף על פי כן נתמלא עליו רחמים, בא לברכו ונסתלקה שכינה ממנו, התחיל להתפלל ואומר: "יוחן רשע" , אמר לו: "בל למד צדק" . אמר לו: זה אתה מבקש לברך? עתיד הוא להחריב את ביתי ולערבב את הארצות והממונות, שנאמר: "בארץ נכוחות יעול" . אמר לו יצחק: תן לו בעולם הזה, ו"בל יראה גאות ה׳"  לעתיד לבא; שאננקי הוא לי לפרוע לו הכבוד שכבדני. מיד תלה עשו את עיניו למעלה ובכה, שנאמר: וישא עשו קולו ויבך . אמר הקב״ה: אף על פי שהוא רשע, החניף לו. אמר ר׳ אלעזר: שלש דמעות הוריד עשו, אחת מימינו ואחת משמאלו, ואחת נסתלקה בתוך עינו. אמר הקב״ה: הרי הרשע חיה בוכה על חייו, מח אני מחזירו ריקם? מיד אמר לאביו שיברכו, זהו שאמר הכתוב: "האכלתם לחם דמעה ותשקמו בדמעות שליש" . אמר ר׳ אבין בשם ר' אחא, אמרו ישראל לפני הקב״ה: רבונו של עולם, ומה עשו הרשע, על שהוריד שתי דמעות – נתמלא עליו רחמים מיד; אנו, שדמעתנו תדירה ביום ובלילה כלחם, על אחת כמה וכמה, שנאמר: "היתה לי דמעתי לחם יומם ולילה" . עד עכשיו לא הגיע הקץ שנתמלא עלינו רחמים? אמר דוד: "שמעה תפלתי ה׳ ושועתי האזינה אל דמעתי אל תחרש" . אמר להם הקב״ה: אפרע לעשו הרשע כבוד אבותיו וארוממנהו, ואחר כך אני בא ומרומם אתכם, ופורע (להם) [לכם] מה שפעלתם ומה שפעלו אבותיכם, שנאמר: "ארום בגוים ארום בארץ" , אלא שאמר הקב״ה ליעקב: "והיה זרעך כעפר הארץ" , וכתיב: "כי [תהיו] אתם ארץ חפץ" . אמר לו עשו: "ברכני גם אני אבי" . אמר לו יצחק: במה אני מברכך? אמר ר׳ ברכיה, אמר לו: אדון עשיתיו לך; כל מה שאני מברכך, לו אני מברך, למה? כל מה שהעבד מסגל, לאדונו הוא מסגל. הוי גביר לאחיך שאמר יצחק ליעקב – ברכה שביעית היא, ויצחק הניח עשר ברכות שבירכו ולא אמר לו אלא: "הן גביר שמתיו לך" ? אלא אמר לו: כל מה שאתה סבור שאני מברכך, איני מברך אלא לו, למה? שהעבד, כל מה שיש לו – לאדונו הוא. כך במצרים, אע״פ שנשתעבדו להם, בצאתם הן נוטלין כל סגולתם. וכן שלשים ואחד מלך, ישראל מגלים אותם מארצם ונוטלין ממונם. ואף כך, מה אומות העולם עכשיו בוזזים את ישראל, וישראל הם נסגלים לה׳, שנאמר: "והיה סחרה ואתננה קודש לה׳ (צבאות) לא יאצר ולא יחסן כי ליושבים לפני ה׳ יהיה סחרה לאכול לשבעה ולמכסה עתיק" : חסלת פרשת תולדות
}}

הערות

דרשות לפי הקריאה הקדומה