תפארת ישראל על נדרים ג
נדרים ג

יכין

משנה א
 ר"ל א"צ התרה, מדכולן אין פיו ולבו שוין, מיהו לכתחילה אסור לידר בהן, אם לא שרוצה לקיימן. אבל בשבועות אף דליכא מלקות כשעבר עליהן, עכ"פ צריך התרה [רל"ט א']:

 שהתכוון בנדרו כדי לזרז אדם אחר לשום דבר ע"י נדרו:

 שהיה נודר על דבר שהוא גוזמא:

 שנדר בטעות שסבר שכך הוא:

 שנאנס אח"כ מלקיים נדרו, ומהשתא מפרש תנא לכולהו ד':

 ככר זה, עלי:

 היא חצי סלע:

 ר"ל לכך נתכוונו כשנדרו, ולא נדרו רק לזרוזי זה לזה, וכיון דדברים שבלב אינן דברים, להכי גם בפחות או ביתר מג' דנרין, מותר. אבל בסלע או בשקל אסור למכור, מדעיקר משמעות נדרן כך היה, וי"א שגם בכהאי גוונא מותר. מיהו בהעמידו שניהן דבריהן ונתבטל המקח, או באומר בפירוש שהתכוון לנדר גמור, הוה נדר []:

 חסורי מחסרא וה"ק אף המפציר ומדיר חבירו שיאכל אצלו, נדרי זרוזין הוא, אבל הרוצה שלא יתקיימו נדריו, יאמר כל נדר וכו'. מיהו בנדר הוא שיאכל אצל חבירו, אינו זרוזין. ואין למדין מזרוזין רק מה שאמרו חכמים. 

 בש"ס אמרינן, תני ובלבד שלא יהא זכור בשעת הנדר מביטולו שביטל. מיהו נ"ל דדוקא בלא התנה על נדר פרטי, רק כדקאמר כל נדר וכו', אז אומרים דבזכור לתנאו, ואפ"ה נדר, עקרו לתנאו, אבל בהתנה על נדר פרטי שיהא בטל, אז אדרבה, בזכר לתנאו, עקר לנדרו שנודר בהכרח, ובלא זכרו נדרו קיים. [ועי' ]. מיהו בהדירו חבירו או השביעו, לא מהני בטולו [שם]:

משנה ב
 גוזמא:

 בנחש שגבו מנומר, שאינו בנמצא שיהיה [מנומר] (עב) כקורה. וב' מיני גוזמא נקט תנא ברבוי [ובדמות] [*) ע' בפי' שבועות פ"ג מ"ח סי' מ"א.] (ובגודל):

 אמר קונם ככר זה עלי אם וכו':

 או שאמר ככר זה עלי קונם שאיני אוכל וכו':

 נראה לי דכולהו צריכי, לא מבעיא אם אכלתי, שהיה הנדר בטעות, אלא אפילו בשלא אוכל שהיה הטעות אחר כך במעשה, ואפילו בשגנבה ושהכתה את בני, שלא היה הטעות בפעולתו רק בפעולות של אחרים, סד"א. אם לא שנתכוון שבין כך או כך יחול הנדר, לא היה נודר, קמ"ל. [מיהו בפעולות אחרים להבא, כגון אם תגנוב ואם תכה, וודאי חייל כשתגנוב וכשתכה, ומש"ה לא קשיא ממשנה סוף פ"ה דנזיר יע"ש. דהתם מדיודע שאפשר שטועה הוא ואפ"ה נדר, ש"מ דבכל גוונא נדר, מה שאין כן הכא בשגנבה ושהכתה דומיא להך דשבועות [דכ"ו א'] שבועה דהכי אמר רבי, דקסבר היה שא"א שיטעה]. אי נמי קמ"ל בבא שגנבה ושהכתה, לאשמעינן דוקא כשפירש הטעם שנודר, שגנבה וכו', אבל בנדר סתם מאשתו, אף שהיה בטעות אסור, כסי' ט"ז. ובבא דתאנים קמ"ל לאשמעינן פלוגתא דב"ש וב"ה:

 מדהיה מוטעה בעיקר הנדר, שלא התכוון מעולם על אביו, הרי אין פיו ולבו שוין, משא"כ באשתו, כיון שנתכוון לאסרה ולא היה הטעות רק בטעם הנדר, להכי אם לא פירש הטעם שגנבה ושהכתה, היה אסור. וקיי"ל כב"ה, ודוקא באמר תחלה כולכם אסורים, ואח"כ אמר אלו הייתי יודע שאבא ביניהן, הייתי אומר פלוני ופלוני אסורים ואבא מותר, או שאמר תחלה שיהיו התאנים אסורים לזה ולזה, ואח"כ אמר, אלו הייתי יודע שאבא ביניהן, הייתי אומר כולכם אסורים חוץ מאבא, אבל בלא החליף ל' הנדר כשחזר בו, מהלשון שאמר תחלה, כגון שאמר בתחל' ובסוף כולכם אסורים או שהי' אומר בתחלה ובסוף זה וזה אסורים רק שבסוף אמר חוץ מאבא, אסורים האחרים, מדלא הורע כח הנדר בלשונו [שם]:

משנה ג
 באופן שלא היה נדרי זרוזין:

 ששטף גדותיו דכל זה אונס שאינו מצוי:

 וה"ה בכל אונס שאינו מצוי, ואפילו יכול לסלק האונס ע"י ממון הרבה שיתן, מקרי אונס, ומכ"ש כשנשבע באונס דאינו נדר או שבועה. מיהו דוקא באונס נזק, אבל בירא ממניעת טובה, לא מקרי אונס [רל"ב סי"ב]:

משנה ד
 רצחנין, ופשיטא שמותר לידר ואפילו לשבע שקר כדי להציל נפשו. רק קמ"ל שאין הנדר והשבועה חלין:

 ר"ל אפילו רק אונס גזלנים:

 אפילו רק אונס מוכס העומד מאליו, או שאין לו קצבה, אבל מכס הקצוב ממלך, אפילו רק מלך עכו"ם, אסור להבריח, וכ"ש שאסור לשבע לו לשקר:

 דאפי' גזלנים ישראלים אין אוכלין איסור, וגם אין לוקחין מכס ממוליכי תרומה לכהנים מדסתמן עניים הן:

 ואף שאוסר על עצמו כל הפירות אם אין כדבריו, יתכוון בלבו שיאסרו עליו רק היום. ואף דקיי"ל דברים שבלב אינן דברים, גבי אנס אגב אונסא גמר בלבו שיהיה כאילו הוציא בשפתיו, ובלבד שלא יוציא מפיו ההפך מכוונתו:

 שרשאי לומר יאסרו עלי כל הפירות בשבועה אם אין אלו תרומה ואף דשבועה חמיר מנדר. וי"א דגם לשבע להדיא. לומר הנני נשבע שפירות אלו תרומה הן, שרי, ורק כמו בנדר ושבועה צריך להערים בלבו לחשוב שיאסרו רק היום, כמו כן בנשבע שהן תרומה צריך להערים בלבו על דבר מה [רשב"ץ]. ונ"ל דר"ל שיחשוב בלבו שהן תרומה שהרמותי אותן על כתפי [עי' ]:

 אם לא שאל ממנו האנס שידר:

 ובכולהו קיי"ל כב"ה [שם]:

משנה ה
 שראה סערה, ומתדמה שיקצץ נטיעותיו, ואמר הרי וכו':

 שהיה שריפה, ומתדמה שישרף טליתו, ואמר הרי וכו':

 ר"ל לא אמרינן נדרי זרוזין הן שרוצה לזרז השומעין להאמין שבוודאי יקצצו, קמ"ל דלמא היה כוונתו שבזכות זה ינצלו. וספק נדרים להחמיר. מיהו יש להן פדיון כשאר הקדשות להביא בדמיהן קרבן, והן עצמן מותרין לו, דלא אסרן על עצמו, מדלא אמר עלי:

 דהכי קאמר כל עוד שלא יקצצו, יאסרו עלי דאף לאחר שאפדם יחזרו ויקדשו. מיהו לאחר שנקצצו מותרים מיד בלי פדיון [רמב"ם סוף פרק ד' ממעילה]:

משנה ו
 אותן שאינן רגילין ליסע באניות כלל אפילו לטיול:

 אפילו במפליגין בים הרבה, מדסופן לירד ליבשה:

 ר"ל לא לבד באלו שהולכין וכו', שהוא דרך קצרה, אסור, אלא אפילו במפליגין:

משנה ז
 מדלא קאמר מן הרואין [ואין להקשות א"כ אסר עצמו מכל אדם, והו"ל שבועת שוא, דבכה"ג א"א לעמוד בו] [כר"ן דל"א א' ד"ה שאיני]. נ"ל דהכא מיירי באסרן ע"ע רק לזמן, או רק במקום, או רק באומה מיוחדת]:

משנה ח
 דמדלא קאמר מבעלי שער. ע"כ לא מיעט קרח, ומה שאמר שחורי ראש, היה כוונתו שהיו שחורי ראש א"כ לא מיעט נמי שב. ואי"ל אם כן מדמשתמע שב וקריח בכלל שחורי ראש, גם בלי הוכחה שלא אמר בעלי שער לתסר בשב וקריח, דסתם נדרים להחמיר [כפ"ב סי' כ"ה]. נראה לי דבלי הוכחה זאת הוה משמע הך לישנא טפי להיתר מלאיסור, ובכהאי גוונא לא אמרינן סתם נדרים להחמיר [כש"ך י' ד ר"ח סקי"ד], ודוקא באמר שנתכוון להיתר, דאל"כ אפילו מסתבר טפי להיתר אמרינן סתם נדרים להחמיר [רי"ז ג']:

 דנקראים מכוסי ראש, אפילו נשי עכו"ם דרכן לכסות ראשן [כרש"י דנ"ח ב'], ובנדרים הלך אחר לשון בני אדם:

 דנקראים מגולי ראש, דרק זהירות הוא לכסות ראשן [כשבת קנ"ו ב']:

 דא"א לתאר אותן מגולי או מכוסי ראש, דזמנין מגלו זמנין מכסי רישייהו, ולהכי נקראים שחורי ראש:

משנה ט
 דמשמע בלשון בני אדם, שנולדו כבר:

 ר"ל בעתידין להוולד:

 דנולדים משמע שנולדו כבר או העתידין להוולד, דאף דאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם, על כל פנים אוסר ע"ע דבר שלבל"ע [כי"ד סוף סימן ר"ד ]. ובש"ס ל"ג הך בבא:

 ס"ל דכמו באוסר עצמו בילודים מותר בנולדות, ה"נ באוסר עצמו בנולדים מותר מילודים, והיינו דקאמר "אף", דארישא קאי, וס"ל לר"מ דגם "נולדים" לא משמע רק העתידין להוולד:

 טעמא דת"ק קאמרי דלהכי באמר נולדים אסור בכל ולאפוקי רק דגים ועופות:

משנה י
 מדמצווין לשבות [ועי' כתובות פ"ג סי' ד']:

 עזרא תיקן שיאכלו שום בע"ש, מדהוא זמן עונה לרוב בני אדם, והשום מרבה הזרע:

 אית דגרסי ואסור בכותיים, תליא באי נהגו או לא נהגו כותים כך. ואמנם מצאתי בספר כרמי שומרון שהכותיים חושבין לחטא לבעול נשותיהן בשבת וכוללין זה בהלאו לא תבערו אש בכל מושבותיכם ביום השבת. [ע"ש צד כ"ז ובהערה שם]:

 שאין עולין לירושלים רק להר גריזים:

משנה יא
 ר"ל ממה ששייך לבני נח:

 אף בגרים:

 ר"ל ממה ששייך לישראל אפילו מומר דאעפ"י שחטא ישראל הוא [סנהדרין מ"ב]:

 אפילו מישמעאל ובני קטורה שנאמר כי ביצחק יקרא לך זרע:

 מיהו באסר ע"ע נכסיהם, אפילו לוקח שוה ק' בר' אסור:

 ר"ל ממה ששייך לי:

 ר"ל אם ירצו לעשות לו טובה זאת. ונ"ל דקמ"ל דאסור להונותם, דסד"א דאם מצוה הוא, שרי להונותם, דומיא דחולה עני שצריך ליין [כשבת קכ"ט א'], קמ"ל דהכא הוא גרם לעצמו, ואסור. ובש"ס גרסינן ואין שומעין לו. ונ"ל דר"ל דראוי שיקנסוהו בכך, מדנדר כך:

 נ"ל דלהכי לא נקט יקנה וימכר לעכו"ם, דקמ"ל דאפילו כשהעכו"ם לא ירצו להנותו, והוא יצטרך להנות להם לקנות ביוקר, אפ"ה לא חיישינן לכדי חייו. א"נ חמ"ל דלא חיישינן ללאו דלא תחנם. [ע"ז ד"כ א']:

 שמתו אחיו מחמת מילה:

 וכ"ש בנשים דכמאן דמהילי דמי [כע"ז דכ' ז א']:

 ואת"ל דעכו"ם לא נקראו ערליה סתם, וערלי לב דסיפא גם אעכו"ם קאי, ור"ל שכולן ערלי לב הם. להכי קאמר ואומר:

 ואת"ל להכי קרא ליה דוד ערל סתם דנולד מהול לא שכיח. ואומר וכו':

 ובעם גדול שכיחי נולד מהול, ואפילו הכי נקראו כולן ערלים:

 שנזכרו בפרשת מילה, וכענין י"ג מדות שכרת הקב"ה ברית עליהן עם משרע"ה, גם י"ג מדות כמנין אחד, שע"י ברית המילה יהיה אחדות גמור בין יחידי סגולה, שיכרו זא"ז, ואחדות ביניהן לאביהן שבשמים, שנושאין סימן זה שהן עבדיו עד תום הגוף, לנצח לא יפרדו:

 נקט החמורה, דר"נ אפילו חל גם יו"כ בשבת:

 דנענש כשנתעסק במלון תחלה שעה מועטת קודם שמל בנו. ואף דבכל דבר זכות תולה [כסוטה פ"ג מ"ד], על כל פנים מילה מצוה שבגופו, וכל זכות חוץ מגופו. ומה"ט לא אמרינן בכה"ג העוסק במצוה פטור ממצוה, ואפילו בעידנא דלא עסיק בהמצוה [כסוכה כ"ה ב'], ואפילו אפשר לקיים שניהן [כר"ן שם רמ"א ב'], אפ"ה מצוה שבגופו שאני:

 דאף דיש בהרת יקוץ, ואילה"ק מאי קמ"ל, הרי אפילו שבת דחמירי נדחה, מכ"ש קציצת נגע דרק לאו הוא. י"ל דקמ"ל הכא אפילו במילה שלא בזמנה:

 וכתיב אחריו ואתנה בריתי ביני וביניך:

 שמרושם בה הגוף ביום ובלילה. אף שכשישן בטל משאר מצות:

בועז

הלכתא גבירתא