תפארת ישראל על בבא בתרא ז
בבא בתרא ז

יכין

משנה א
 מקום לזרוע כור, שהוא ל' סאין, והוא רע"ד על רע"ד אמה בקירוב, וי"א דה"ה באמר בית כור סתם, וי"א דבאמר בית כור סתם, דינו כאמר בית כור קרקע, דלכ"ע אפילו כולו סלעין הגיעו:

 בקעים:

 ורחבן ד' על ד' טפחים דאז הוה מקום חשוב ושניהן לאחזו [כל כך] לזריעה:

 מיהו כשיוכל הלוקח להעביר מחרשתו עליהן, אז אין נחשבין לו בתוך הבית כור שקנה, ואעפ"כ הן שלו, וי"א דהן של מוכר. וכשלא יוכל להעביר מחרשתו עליהן, צריך ליתן לו קרקע אחרת בלי הפסק נקעים [רי"ח]:

 דמשמע לא בית כור ממש:

משנה ב
 ר"ל במדה מצומצמת:

 מבית כור:

 מדמי המכר:

 המותר להמוכר, דהא דאין אונאה לקרקעות, זהו רק ביוקרא וזולא, ואפילו במטלטלין כל שטעו במדה משקל מניין, נקנה מקח ומחזיר הטעות:

 מקום לזרוע רובע הקב והוא י' אמות וחומש מרובעי' בקירוב:

 כל בית סאה הוא נ' על נ' אמה ורובע הוא חלק כ"ד לסאה, [ועי' לעיל פ"ו סי' ז'] [והא דלא נקט ל' רביעיות לכור, דבכור איירי בפרקן. קמ"ל דאפילו במכר רק סאה, צריך לוותר רובע]:

 דאם הותיר יותר מרובע או פיחת יתר מרובע, יחשוב כמה מעות הוא שוה לפי דמי המכר ויחזיר לו לוקח למוכר או מוכר ללוקח, ובפיחת דוקא בלא פיחת כ"כ עד שאין שם בית כור עליו דאל"כ בטל מקח [רי"ח]:

 לוקח למוכר:

 המוכר:

 בבית כור שמכר לתבואה:

 הוא סאה ומחצה, שכך שיעור שדה ולפ"ז הותיר ו' רבעיי' יותר מהראוי:

 הוא שיעור גינה:

 [בפ"א מ"ו]:

 הנותר על בית כור:

 בש"ס מתקן לישנא דמתניתין. דה"ק, לא את המותר לבד הוא מחזיר, דהיינו *) הט' קבין' אלא כל הרבעין הנותרים על הבית כור:

משנה ג
 דהוה ב' לשונות סמוכים שסותרים זא"ז:

 דתפוס לשון אחרון וקיי"ל דספיקא הוה, והמוכר מוחזק, ולהכי הולכין אחר הפחות שבלשונות [ רי"ח. ועי' ב"מ פ"ח סי' מ"ט ]:

 באמר בית כור עפר אמכר לך תוך סימנים ומצרים אלו:

 ר"ל אם הקרקע הוא בית כור חסר פחות משתות, או פחות משתות יתר מבית כור, הגיעו, ואינו חושבו:

 אם פיחת כך, ינכה לוקח למוכר מדמיו, ובהוסיף כך יוסיף הלוקח דמים:

משנה ד
 דהמוכר נוטל קרקע כפי חצי דמי שדהו, בשמן ובמובחר שבשדה:

 ר"ל מחצי דמי שדהו:

 שמין דמי כל השדה, ונותן להלוקח בדרומה בהכחוש שבה, כחצי כל הדמים. ואפשר דנקט דרום לרבותא, דאע"ג דדרום הוא המובחר שבשדות וכדכתיב וממגד תבואת שמש, לא אמרינן דבכה"ג לא נימא דבעין רעה מכר, קמ"ל:

 ואף דקיי"ל מוכר בעין יפה מוכר [רט"ז ד']. נ"ל דהיינו בלא פרט כלל [כלעיל פ"ד מ"ב], מה שאין כן הכא מספקא לן בלשון השטר, דאפשר גילה דעתו שלא מכר בעין יפה, [ומה"ט נאמר מוכר לבר מאילני, ואית בה גופני ודיקלא לא שייר אלא גופנא, ולא אמרי' דמוכר בעין יפה מוכר, ושייר דיקלא. דשאני הכא דלשונו משמע טפי גופנא [כב"ב דה"ט ב', ועי' מ"מ פכ"ד ממכירה הכ"ב]. וכ"כ במכר בית וחצר לחבירו, וא"ל ע"מ שהדיוטא העליונה שלי, אמרי' דשייר לעצמו מקום בחצר נגד הזיזין שיוציא מדיוטא העליונה, מדאמר לישנא יתירתא, ולא אמרי' דמוכר בעין יפה מוכר, (ואע"ג דקיי"ל באמר) [והא דאמר] לישנא יתירתא לא התכוון רק לבנות עלייה ע"ג דיוטא [כב"ב ס"ג ב']. הכא שאני דדלמא מדאמר לישנא יתירתא גם לזה התכוון והממע"ה]:

 ר"ל הלוקח:

 שמחוייב לתת מחלקו מקום הגדר וכו' [רי"ח כ']:

 דכדי שלא תדלג חיה לשדה, עושין סביב לגדר וסמוך לו, בן חריץ, שהוא עמוק ואינו רחב, ומדיכולה לדלג ממעל לו, עושין עוד חריץ עמוק ורחב חוצה לו סביב, שאם תכנס החיה לתוך החריץ החיצון הרחב, לא תוכל שוב לדלג למעלה להשדה, מדאין לה מקום לסמוך ידיה בשפת בן חריץ שלפנים:

 כך שיעור רחבו סביב להשדה:

 ובין ב' החריצים טפח:

בועז

הלכתא גבירתא