תפארת ישראל על יבמות יג
יבמות יג

יכין

משנה א
 יתומה קטנה תקנו חכמים שאמה או אחיה יוכל לקדשה #א) ולהשיאה [ולרמב"ם אפילו היא לבד יכולה זאת], וכשתגדיל תוכל למאן ולומר א"א בפלוני בעלי, ויוצאת בלי גט:

 דאי גם נשואה, בשביל כך ממנעי ולא נסבי מהפסד סעודת נשואין:

 דס"ל לא ממנעי בשביל כך:

 כשלא מיאנה בבעלה אינה ממאנת ביבם, רק כשתגדיל תחליץ:

 דאפשר שלא תעיז למאן בפניו:

 מומחין. וקיי"ל דסגי בב' עדים:

 כשחזרה ונשאת:

 ה"ק או ממאנת וממתנת מלהתארס, עד שתגדל, או ממאנת ותנשא מיד שאז אינה יכולה למאן עוד לב"ש:

משנה ב
 יתומה דנקט תנא לאו דוקא שמת אביה אלא אפילו אביה קיים כגון שנתקדשה ונתגרשה בעודה קטנה, דהיינו יתומה בחיי האב, כיון שיצאה כבר מרשות האב לפיכך כשמתרצת להתקדש, מקודשת מד"ס. וכ"כ הא דנקט שהשיאוה אמה או אחיה אורחא דמלתא נקט, אלא בין שהתרצו אלו, או שנתקדשה מעצמה אם היא פחותה מבת ו' אינה מקודשת כלל, ומבת ו' עד שתהיה בת י' ויודעת חומר ענין הקדושין, או שהיא מבת י' ולמעלה עד שתביא ב' שערות אחר שתהיה בת י"ב אף שהיא סכלה ביותר, הר"ז מקודשת מדברי סופרים, ובכל גוונא צריך שתהיה היא מרוצה להתקדש אפילו התרצו קרוביה לא מהני [], מיהו בין בהתרצו קרוביה או לא אינה מתקדשת מד"ס עד שתקבל היא עצמה כסף או שטר קידושיה, ולא בקבלו הם הקדושין מדאין שליחות לקטן:

 עד בת ו' היא בחזקת שאינה יודעת לשמור, ולמעלה מי' בחזקת שיודעת, מו' עד י' צריכה בדיקה. וממאנת עד י"ב שנים ויום א', ואח"כ, בלא בעלה כשגדלה, דוקא בשהביאה ב' שערות א"י למאן, אבל כשבעלה כשגדלה, א"צ ב' שערות, דע"י ביאתה הו"ל קדושי דאורייתא והו"ל ספק דאורייתא שמא נשרו השערות:

 נ"ל מדנקט רק הא, ש"מ דלאו אליבא דר"א לחוד נקט לה, רק לכ"ע, דאף רבנן מודו דאסורה בתרומה דאורייתא [ביבמות ד"צ ע"א], מיהו יורשה לרבנן וזוכה במעשה ידיה ומציאתה. דהפקר ב"ד הפקר, ומטמא לה, דמדיורשה, לא יתעסקו עמה בקבורתה קרוביה, והו"ל כמת מצוה, ומפר נדריה, דכל אשה על דעת בעלה נודרת:

משנה ג
 במשנה ד' מפורשת הך משנה, דבמגרשה הו"ל עכבה שמהאיש, דאגלאי למפרע שמה שנתעכבה אצלו, רק בו היה תלוי, אבל בממאנת, אגלאי למפרע דרק בה היה תלוי העכבה אצלו:

משנה ד
 לאתויי אפילו גירושין ומיאון ק' פעמים:

משנה ה
 דדוקא מיאון דידיה מבטל גיטא דידיה [כמ"ד] אבל מיאון דחבריה לא מבטל גיטא דידיה. ופליג אמשנה ד' בגרשה ונשאת לאחר וגרשה דאסורה לקמא, דמשמע דבמיאנה בבתרא מותרת לקמא, אע"ג דגרשה קמא. א"נ הכא מיירי בשילשה בגיטין דמחזי כגדולה:

משנה ו
 דלא אמרינן נשואין ראשונים הפילוה לפני יבם, ומשגרשה הו"ל גרושת אחיו, אלא מיתה מפלת:

 קטנה שקדושיה מד"ס:

 נקט רישא לרבותא דת"ק דאף גרושה גדולה' מותרת, וסיפא לרבותא דר"א דאף גרושה קטנה אוסר:

 דגזר בהך אטו מחזיר גרושתו והיא אז יתומה בחיי אב, כסיפא, ונקט רישא לרבותא דרבנן וסיפא לרבותא דר"א:

 דאף שאביה חי אין בו כח לקבל קדושיה:

 במת בעלה בקטנותה, דלא אלימא קדושי קטנה דרבנן למיעקר גירושין דאורייתא:

משנה ז
 דפטורה מחליצה ומייבום:

 דג"כ נשואיה רק מד"ס:

 דזיקת גדולה שהיא דאורייתא אוסרת הקטנה עליו כאחות זקוקתו:

 וכשיבא עליה אז, הו"ל קדושיה דאורייתא:

 אבל לא יחלוץ לגדולה שלא תאסר קטנה עליו כאחות חלוצתו:

 אוי לו:

 אבל ללמדה שתמאן לא, דצריך להרחיק ממיאון טפי מגירושין, דקטנה לאו בת דעת היא. וכשתתחרט אח"כ עברנו אלפני עור וגו', משא"כ גירושין בע"כ וקיי"ל כר"א:

משנה ח
 כשתגדיל. דאע"ג דנשואיה רק מד"ס, משום לא פלוג דינה כקדושי קטנה דאורייתא [פי"ב מ"ד] כך נ"ל:

 ביאתה פוטרת צרתה, אבל אינה בת חליצה כלל:

 דלא ידעינן בהי ניחא ליה שתחשב טפי כאשתו. אי בקטנה דאתי לכלל דעת, אי בחרשת דבת ביאה גמורה היא:

 ה"ה חליצתה:

 דאין ביאת אשה שנשואיה מד"ס פוטרת אשה שנשואיה דאורייתא:

משנה ט
 דממ"נ אי ביאתה קונה, הרי קנה הראשונה, והו"ל שנייה בעילת זנות, ואי לא קנה, הו"ל כנכריות, אבל אינו מקיים האחרונה דלמא קנה הראשונה:

 דקטנה ביאתו ספק אי קני לגמרי או לא קני כלל, משא"כ חרשת וודאי קנויה במקצת. להכי אי בעל קטנה תחלה, איכא שפיר ממ"נ כלעיל סי' ל"ג, משא"כ בבעל חרשת תחלה, שמא אח"כ ביאת קטנה קניא לגמרי, ופסל קנין חרשת שהוא רק במקצת:

משנה י
 הא מתניתין כ"ש מהך דלעיל, רק תנא נקט כולה גוונא:

משנה יא
 כדי לקיים מצות יבום דאורייתא:

משא"כ בחרשת וקטנה לעיל [מ"ט] ליכא יבום דאורייתא:

משנה יב
 ר"ל אינו מגרשה עד שיגדיל, ועד שתדע היא לשמור גיטה:

 משכנסה היבם:

 והיבם אומר בעלתיך ודייך בגט שנתתי לך, ואינו רוצה לחלוץ לה שלא תהא אסורה לחזור לו, גם מתבייש שתריק לפניו בב"ד:

 שלא תאסור אכ"ע, מדשויה אנפשה חתיכה דאיסורה, אבל אינו מיבם דמדגט בידה, ולפי דבריה שלא בעלה וקבלה גט, אסורה ליבם [כפ"ה]:

 דלבתר ל' יום לא מוקי אנפשיה, וחזקה שבעל אותה, להכי אין כופין. מיהו אם אומרת נבעלתי והוא אומר לא בעלתיה, א"צ חליצה, שא"נ לאסרה, אפיליו היא תוך ל' [וי"ח תוך ל']:

משנה יג
 דלא אסקה אדעתא שימות בעלה ותיאסר ליבם:

 וכשיתרצה לחלוץ יתן לה כתובה:

 כשנדרה הנאה היה כוונתה רק כדי שתאסר ליבמה. 

 דדינה כמורדת. מיהו אם מוחלת כתובתה, גם בכה"ג כופין שיחלוץ לה:

בועז

הלכתא גבירתא