תפארת ישראל על תמורה ד
תמורה ד

יכין

משנה א
 סוגר דלת בפניה עד שתמות ברעב [רש"י קדושין דנ"ה]. 

 דחטאת כשרה רק תוך שנתה:

 האי שנאבדה קאי לכאן ולכאן, ור"ל שעברה שנתה ונאבדה ונמצאת, או שנאבדה ונמצאת בעלת מום, אע"ג דה"ל ב' לריעותא ודחוייה לגמרי בשעה שנתכפר באחרת, אפ"ה בנמצאת אחר שכפרו בעלים באחרת, תמות:

 נמצאת:

 אבל באבודה שנמצאת קודם שנתכפרו בעליה באחרת, אפילו רק בחדא לריעותא, כגון שנמצאת תמימה ותוך שנתה, תרעה עד שתסתאב ויביא בדמיה אחרת, וכדמסיק בסיפא. וה"ה בעברה שנתה לחוד, תרעה עד וכו'. וכ"כ בחטאת שהוממה לחוד, יביא מיד בדמיה אחרת [כך הוא שיטת התוס' ריש פרקן, ורמב"ם פ"ד מפסוהמ"ק ה"א ג' וז' וח'. ומ"ש הרמב"ם שם ה"ח דבאבדה ונמצאת קודם שנתכפרו בעליה באחרת, שתרעה עד שתומם ויפלו דמיה לנדבה. לכאורה תמוה, דהיכי מיירי, אי בשאחר שנמצאת האבודה נתכפר באחרת. הרי בכה"ג פסק רבינו (בה"ג) דבכה"ג האבודה תמות, מדדחיה בידים. ואי בלא נתכפר עדיין הרי כבר פסק שם רבינו דאמרינן ליה שיקריב אותה שנאבדה, והאיך כתב רבינו כאן שתרעה. ונ"ל דמ"ש רבינו כאן שתרעה, היינו אותה שלא נאבדה. וכש"ס (כ"ג א'). או ר"ל אם הורו לו ב"ד בטעות שיקריב שאינה אבודה, אז הואיל ולא דחי להאבודה בידים רק בהוראת ב"ד, תרעה ויפלו דמיה לנדבה. ולרש"י ור"ב ה"פ אם משכפרו בעלים באחרת באו בעלים לשאול על האבודה שנמצאת קודם שנתכפרו בהאחרת, אז תמות האבודה, ואפילו לרבנן במ"ג דס"ל דאין חטאת אבודה מתה רק בנמצאת לאחר שכפרו בעליה באחרת, הכא מודו דתמות. מדאיכא ב' לריעותא. ורכ"מ אחמ"כ רצה (בה"ח) לקרב המרוחקין בזרוע. לומר דרמב"ם ס"ל כרש"י בזה. והרואה יראה שאין הדבר כן ווצ"ע):

 דמדלא היא ולא דמיה קרבין לא אלים קדושתה למתפס תמורה:

 מדרבנן:

 אם נהנה מהן, פטור מקרבן מעילה, מטעם שבסי' ו':

 נמצאת [ולרש"י הנ"ל סי' ה' מיירי שלא רצו להתכפר באחרת. ותמהני מאד וכי ברצונו תליא לעבור על לאו ועשה [ר"ה ד"ו א'] להשהות קרבנו, והרי גם דבחטאות אין ממשכנין [כספ"ה דערכין] אפ"ה בחטאת נזיר שאינו בא לכפרה חיישינן שישההו וממשכנין, ומכ"ש הכא שאומר בפירוש שישההו, ואפשר שלא יומם כלל, ולא יתכפר לעולם וצריך לדחוק דמיירי שאומר האדם שירצה להשהות מלהביא קרבנו עד קודם שיעבור על בל תאחר. דאולי תומם חטאת זו מקודם]:

 אעברה שנתה ואבדה קאי. דאילו בנאבדה ונמצאת בעלת מום, תמכר מיד רביא בדמיה אחרת:

 דהואיל ודמיה עומדין להקרבה, יש בה קדושה.

משנה ב
 דהרי נתכפרו בעליה [כמשנה א', רק דלרמב"ם נקט במ"א ב' לריעותא לרבותא. ולרש"י דב' לריעותא דבמ"א דוקא. סתם בנמצאת קודם שנתכפרו בעלים באחרת]:

 דכל שהבהמה תמות, המעות ילכו לים המלח:

משנה ג
 לנדבת צבור (כפ"ג סי' י"ט), ככל מעות שנתותר ממעות שהפריש לחטאת, ודוקא שעירב המעות יחד. אבל בלא ערבן. והביא חטאתו מא' מהן, הו"ל כחטאת שכפרו בעליה באחרת, ומדחו המעות האחרות לים המלח:

 שהוממה. דאילו היתה תמימה, היא תקרב והמעות ילכו לים המלח. דכל הנך אליבא דר' לקמן סי' ט"ז, דס"ל דכשהיתה החטאת אבודה בשעה שהפריש אחרת, האבודה למיתה אזלה, ה"נ הנך מעות שהיו אבודים בשעה שהפריש אחרת, אף שנמצאו קודם שנתכפרו בהאחרת, ילכו לים המלח:

 אע"ג שלא הקריב עדיין האחרת בשעה שנמצאת הראשונה, אפ"ה מדהיתה אבודה בשעה שהפריש האחרת, להכי כשהקריב האחרת תלך זו למיתה:

 ר"ל אין חטאת אבודה מתה:

 מיהו כ"ע מודו בנתכפר באחת מהן, אפילו נתכפר באבודה, שאינה אבודה מתה, דמדנתכפר בלי שאלת ב"ד הרי דחי להאחרת בידים. כי פליגי רק בבא לשאל בב"ד איזה יקריב דלרבנן אמרינן ליה שיקריב האבידה, ושאינה אבודה תרעה, ולרבי כל איזה מהן שיקריב, חברתה תמות:

משנה ד
 ר"ל שהוממה אח"כ:

 אבל כשלא מכרה עדיין בשעה שמתכפר באחרת, תמות:

 אף שכבר מכרה:

בועז

הלכתא גבירתא