חפץ חיים על ספרא/בחקותי/פרשה ה


ביאור - פרשתא ה
 קאי אקרא  , אלו נאמר "בכור אשר יבוכר לא יקדיש" ולא כתיב  ולא כתיב  הייתי אומר בכור אדם לא יקדיש שום דבר להקדש. והא דקאמר  -- משם ואילך מיירי בבכור בהמה.
 ללמד שעל בכור בהמה קאי.
 דאכתי הוי אמרינן  אבכור אדם קאי, וה"ק אך בכור אדם, לאשר יבוכר לה'  - דהיינו בכור בהמה, לא יקדיש אותו לקדושה אחרת, אבל אחרים יהיו מקדישין אותו לקדושה אחרת, דהיינו אותן שאינן בכור מותרין להקדיש בכור בהמה לקדושה אחרת להיות עולה או שלמים.
 פי' לכך כתיב  דלא אצטריך, לגלוי דהאי קרא רק בבכור בהמה מיירי שאין שום אדם רשאי להקדישו לשאר קדושה.

 שאפילו בעודו בבטן לא יוכל להקדישו לקדושה אחרת.
 משיקדש ברחם אבל בבטן עדיין חולין הוא.
 להפקיעו מכהן ולהפרישו לשלם בו חובתו, ובפרק ה' דתמורה מפרש כיצד מערימין על הבכור, מבכרת שהיתה מעוברת אומר מה שבמעיה של זו אם זכר הוא עולה וילדה זכר הרי הוא עולה וכו' והטעם משום דבכור לא קדיש אלא מרחם, וכיון דמעיקרא בהיותו חול אקדשיה בקדושה אחריתא לא חיילא תו עליו קדושת בכורה.
 היינו שלא יקדיש שום אדם את הבכור למזבח.
 היינו מדכתיב  מוכח דין זה וכנ"ל בריש הפרק.
 לבדק הבית, והיינו להעלותו בדמים דפי טובת הנאה שיש לו בו שאומדים כמה אדם רוצה ליתן לבעה"ב בעליו של בכור זה כדי שיתן בכורו לבן בתו כהן, ואותו טובת הנאה יתן אותו לבדק הבית.
 היינו מה דכתיב בפרשת ראה  -- הרי משמע דיכולין להקדישו ואהקדש עילוי קאי.
 שכתוב אחר מרבה וכתוב אחד ממעט.
 מפרש בתמורה  אפילו בנסורת ובשיפויין ובעלין הנושרין שהוא הנביה והוא מלשון תנובה וכן במסכת עירובין  ניב של תבן. אבל גיזברים שלקחו עצים למזבח אין מועלין לא בשפוי ולא בנביה, והכי איתא במעילה  (ראב"ד).

 בין קדשי מזבח ובין קדשי בדק הבית, כדתנן בסוף תמורה  אחד קדשי מזבח ואחד קדשי בדק הבית אין משנין אותם מקדושה לקדושה, בקדשי בדק הבית שהקדישן למזבח לא עשה כלום, והוא הדין להיפך. ובקדשי מזבח גם כן אין משנין גם כן מקדושת עולה לשלמים ומשלמים לעולה וכיוצא בזה.
  ואע"ג דמלת  כבר דריש בריש הפרק -- התם דריש מן המלה בעצמה שהיא יתרת, אבל הכא דריש הסמכיות ל, דהיה לו לומר "אשר יבוכר בבהמה לה'", אחר שמלת  ל קאי, ולא . ושינה הכתוב הלשון כדי לסמוך  ל לומר שכל הקדושות אשר יהיו בבהמה מכל מיני קדושה לא ישוב להקדישם ולשנות אותם מקדושתם. ופירוש הכתוב לה' בבהמה, ר"ל כל מה שיהיה קודש לה' בבהמה לא תקדישהו קדושה אחרת.

 כגון אם אמר על עולה הרי זו לבדק הבית, מעלין אותה בדמים לפי הכח שיש לו בה ונותן לגיזבר כדתנן  בערכין דף כ"ח  . כלומר אם בהמה זו היתה נדר, כגון דאמר הרי עלי עולה, והפריש זו לנדרו, כיון דאם מתה או נגנבה חייב באחריותה נמצא שכולו שלו ונותן כל דמיה לחרם הכהן. והוא הדין נמי לבדק הבית אם התפיס קדשי מזבח לבדק הבית. ואם נדבה, דאם מתה אינו חייב באחריותן, נמצא שאין לו חלק בה אלא טובת הנאה, דרשאי ליטול דבר מועט מישראל חבירו כדי שיתן עולתו זה לבן בתו כהן להקריבה כדי שיטול את העור, וכפי אותה טובת הנאה יתן לבדק הבית.

 ר' ישמעאל ור' עקיבא לא פליגי בענינינו, אלא דרבי עקיבא דריש ליה להקדש עילוי ממלת  דכתיב , ובא למעט מה דכתיב בסיפא דקרא , לומר דלפעמים יכול להקדיש והיינו הקדש עילוי. ומלת  דמיניה יליף ר' ישמעאל דריש ליה איהו לכדתניא , ופי' שאע"פ שהוא קדוש מאליו -- מצוה להקדישו.
ור' ישמעאל לא ס"ל דבר זה, דכיון דקדושתו מרחם א"צ להקדישו והאי קרא דר"ע מה דכתיב  מפיק ליה ר' ישמעאל למעוטי שאר ולדות קדשים שאף בבטן אינו יכול להקדישם לקדושה אחרת משום דקסבר ולדות קדשים ממעי עמן הם קדושים.

 והדרש דר' ישמעאל ממה דכתיב  לא ס"ל, דהאי  מיבעי למאי דדרשינן לעיל בבהמה עסקתי, וסמיכות לא דריש, להכי יליף מאמרו  דיתר הוא, דשור ושה בכלל בהמה הם, ולזה אמר דאתי לשאר קרבנות לומר דלא ישנה אותם מקדושתן.

 פי' דמיעוט אך דכתיב ברישא דקרא קאי על כל הפסוק דמיירי גם בשאר קדשים לפי דרשת ר"ע.

 דמלת  יתירא, ואתי למימר דהוא בעצמו שהוא הבכור יקרב לה' ואין תמורתו קריבה למזבח.

חפץ חיים על ספרא