אלשיך על שמות לד ב
(ב - ג):

(ב) הורה ההפרש שבין נתינת הראשונות לאחרונות. כי בראשונות קדמה שכינה להר סיני טרם בא ישראל נגד ההר, ומההר בא הוא יתברך להקביל פניהם כחתן היוצא לקראת כלה. כמו שאמרו ז"ל (מכילתא יתרו פרשה א) על פסוק (לעיל יט יז) ויוצא משה את העם כו', ובפסוק (דברים לג ב) ה' מסיני בא, ולא אמר לסיני בא. והיה זה סיבה לסייע את ישראל לייחד את לבם לאביהם שבשמים בבואם נגד ההר, כאומרו (לעיל יט ב) ויחן שם ישראל נגד ההר. אך בפעם הזאת השנית לא זכו לכך, רק שאמר למשה (לעיל לג כא) ונצבת לי, כלומר התיצב אתה בשבילי עד אייחד שכינתי שם. וכן היה, שאחר עמוד משה שם אמר (פסוק ה) וירד ה' בענן ויתיצב עמו שם כו':

(ג) ואף על פי כן  כו', כי אף גם עתה לא יבצר משם שפע גדול מאד:

מתוך אלשיך על שמות לד ד: