תפארת ישראל על עדיות א
עדיות א

יכין

משנה א
[ שם קריאת מסכת זו כתב אאמ"ו הגאון זצוק"ל שהוא עדיות בחירק תדע ממה שכתב כמה פעמים הלכה כפלוני, מדתנן בבחירתא כוותיה. ומ"ש בעירובין [דס"ד] האומר שמועה זו נאה וזו אינו נאה, אסור. אינו רק כשמסיים אינו נאה. ורישא לרבותא אף באמר עמו זו נאה ׳ דמשמע דרק שאינה נאה כזו, אפ׳׳ה אסור, עכ"ל ע"ר זצוק"ל. אבו"ת זה אמת ברור, דהרי אשכחנא לרבותינו חז"ל [שבועות מ"ה ב'] דקאמרו, כמה מעליא הא שמעתתא. אולם בקריאת שם המסכת, לא משמע כן מרש"י [קידושין נ"ד ב'] שפיר דתנן בבחירתא כוותיה, וז"ל מסכת עדיות קרי ליה בחירתא, שכל דבריהם העידו מפי גדולים, עכ"ל. ומדל"ק בחירתא היינו עדיות, וגם מדקאמר מלת העידו, ולא קאמר אמרו, משמע טפי דלרש"י נקודתו בצירי, וי"ל: ]

 שראו דם [עי' נדה פ"א מ"א]:

 לטמא טהרות שיגעו אח"כ, אבל לא איתן שנגעו למפרע. ולא חיישינן שמא אז כבר היה הדם בבית החיצון, ונמצא שהיתה אז כבר טמאה אף שלא יצא הדם מגופה. דאי ניחוש כה"ג, גם הבעל יחוש לזה לפרוש מאשתו, שמא תראה אח"כ ויתבטל מפרייה ורבייה:

 דס"ל דכל טהרות שנגעה משעת הבדיקה האחרונה שמצאה א"ע טהורה, עד שעת ראיית הדם, כולן טמאין. אבל לבעלה אינה מטמאה למפרע:

 ר"ל אפילו שהתה ימים הרבה בין בדיקה לראייה:

 ר"ל אחר. כמו ועל ידו החזיק [נחמיה ג'] דר"ל אח"כ. ולרש"י [רפ"א דנדה] פירוש, דר"ל ע"י כח. [וק"ק דלפ"ז היה צ"ל מתמעטת]. ול"מ היה נ"ל שהוא כמו על יד הירדן דהיינו כמו מלת אצל, ור"ל דאם המעל"ע פחותה מפקידה שאצלה ממעטת חומר המעל"ע:

 דאם יש בין בדיקה לראייה טפי ממעת לעת, טמאה רק מעל"ע למפרע, דהא שתטמא למפרע רק קנסא הוא, על שלא בדקה בבוקר ובערב כתקנת חכמים, ודי בקנס קל:

 דבבדקה תוך מעל"ע טמאה רק עד הבדיקה למפרע:

 ר"ל שיש לה הרגל בזמן קבוע ג"פ, לראות בו דם, וראתה השתא בווסתה, [ומלת ווסת הוא בלשון חכמים הרגל. כמו, כך הוא וסתו של פלוני [נדרים דס"ו]. וכ"כ שנוי וסת תחלת חולי מעים [סנהדרין ק"א א'] (אב"י נ"ל דמקורו בלשון רומי שנקרא אוזום, שר"ל הרגל. והתימה על מוסף הערוך שלא הביא מקור למלה זו):

 דחזקה לאורח שבזמנו בא, ואמ"ט כלל למפרע, ולא חיישינן שבכל פעמים הראשונים השתהה הדם ג"כ בבית החיצון:

 ה"ק ומשמשת בעדים. ור"ל אף דביש לה וסת דיה שעתה. אפ"ה מצוה לה לבדוק במטלית קודם ואחר תשמיש, כשעסוקה בטהרות. אבל בזה"ז שאין לנו תרומה וטהרות אפילו אין לה וסת, א"צ בדיקה כלל לתשמיש [ש"ך י"ד קפ"ו]:

 ר"ל א' מהבדיקות הב' הללו, הרי זו כפקידה, שלא תחוש ממנו ולמפרע. דדוקא בבדקה אחר תשמיש מהני, ולא חיישינן שנתכסה הדם בשכבת זרע. אבל בדיקה שקודם תשמיש לחוד לא מהני, משום שאז אינה בודקת יפה, מדממהרת לתשמיש:

משנה ב
 ר"ל עיסה שנעשת מקב קמח, חייבת בחלה. וטעמיה, דס"ל הא דכתיב ראשית עריסותיכם, היינו כדי עיסה של המדבר, שהיה כמאכל המן לכל א' מישראל עומר ליום, והוא עשירית האיפה. ומדאיפה ג' סאין שהן יחד י"ח קבין, א"כ העומר הוא / של י"ח קבין:

וס"ל לב"ש שהוא / מלבר, שהוא / מלגו, דהו"ל ב' קבין. ואמרה תורה עריסותיכם לשון רבים, היינו שכל ב' קבין יחשבו ב' עריסות, א' לסעודת בוקר וא' לסעודת ערב, שיפרישו מהן כשהן דגן ב' חלות, ואשתכח שמכל קב יפרישו חלה א':

 דס"ל עריסותיכם דכתב בלשון רבים, עריסות דכל ישראל משמע, א"כ הרי שיעור עיסה של המדבר ב' קבין:

 ר"ל קב ומחצה ירושלמיות, ששם הוסיפו כבר על המדה, ועשו מו' ה', נמצא שי"ח קבין מדבריות שהן איפה. הן ט"ו קבין ירושלמיות. וס"ל נמי כב"ה דעריסותיכם דכל ישראל משמע, רק ס"ל דעומר שהוא עשירית האיפה הוא / מלגו, נמצא שחלק עשירית מט"ו קבין, ירושלמיות, הוא / ירושלמיות, והן / קבין מדבריות. והכי קיי"ל. ומפני שכל קב מדברית היא כ"ד ביצים, נמצא / קב הן מ"ג ביצים וחומש ביצה [וסימנך החלה כמניינו]. וזהו שיעור סעודת מן שאכל כל א' מישראל ליום. וכל מדה מרובעת שהיא י' אגודלים על י' אגודלים בגובה ג' אגודלים [ועוד / מרוחב גודל בגובה, בקירוב], מחזיק כשיעור זה [י"ד שכ"ט ש"ך סק"ד]. ושיעור רוחב אגודל הוא רוחב ז' שעורות בינונית זו בצד זו בדוחק, והן אורך ב' שעורות בריווח []:

 שאח"כ חזרו והוסיפו בצפורי על המדות, ועשו מן ו' ירושלמיות ה' צפוריות:

 דמדהוסיפו כך, נמצא / קבין ירושלמיות שהן / קב, נתהוו בצפורי / קב:

 דס"ל שכשהוסיפו בציפורי, עשו מז' ו', נמצא / קב ירושלמיות שהן ל"ו ביצים ירושלמיות, עשו מל"ה ביצים ירושלמיות, ל' ביצים צפוריות, שהן ה' רביעיות קב צפוריות [דכל רביעית הוא ו' ביצים]. ונשאר עוד ביצה א' ירושלמית, והיינו הועוד דקאמר:

משנה ג
 הוא י"ב לוגין, וכל לוג מחזוק ו' ביצים:

 ר' ל כל מקוה שאין בה מ' סאה שיעור מקוה, אם נפל לתוכה הין שאובין נפסלה:

 ר"ל אף דהין הוא ג' קבין, וטפי הול"ל ג' קבין, מדהוא לשון המורגל יותר במשנה. ואפ"ה קאמר הין, מדשמע כך ובלשון זה מרבו. [אמנם להכי אמר רבו בלשון זה, כדי לגלות טעה הדבר, שהמקוה נפסלה רק מדרבנן, ולהכי הקילו גבה שלא תפסל רק בהין שהיא מדה היותר גדולה שמצינו בתורה בלח של הנסכים. והגאון רבינו אליהו ווילנא זצוק"ל פי' דה"ק, שחייב אדם לומר בלשון רבו קאי אמלת מלא, דמיותר לגמרי במשנה, דהוה סגי לומר הין שאובין פוסלין המקוה להכי קאמר אלא שחייב וכו'. ור"ל משום שרבו של הלל היה אבטליון שהיה גר, לא היה יכול לבטא יפה הה של מלת הין והיה משתמע כאילו אומר אין מים שאובים וכו', ושלא יטעו תלמידיו שכוונתו אין מים שאובין פוסלין, להכי הוסיף מלת מלא ולהכי מדחייב לומר בלשון רבו, אמר הלל ג"כ מלת מלא, אף שהוא היה יכול לבטא יפה מלת הין]:

 מדחשיבי להשתטף בהן כל גופו לטבילת בעל קרי, להכי שיעור טבילה פוסל טבילה:

 [ליינוועבער]:

 קמ"ל דאף באומנתם היתה בזוייה [כקידושין דפ"ב], וגם מקום מדורן היה היותר מבוזה בירושלים, אפ"ה הכריעו כל חכמי ישראל בדבריהן. ללמדך שאין מסתכלין בקנקן אלא במה שיש בו:

 דעשו חכמים חיזוק לדבריהם לפסול בשיעור היותר קטן שמצינו בנסכי יין במזבח [ואף דמצינו לוג א' שמן במנחת יחיד. נ"ל מדנילוש במנחה אינו דומה למים שהן בעין. גם אין להקשות לר' יודא דס"ל דנסכי מים בחג לוג היה [כסוכה מ"ח ב']. והרי לתוס' [זבחים דק"י] נסוך מים דאורייתא הוא, א"כ למה לא נילף מהתס דהרי דמי מים למים. נ"ל מדאינו מפורש שיעורו בקרא, לא ילפינן מנה]:

 ר"ל שמאי והלל מודו להן. ולהכי רק הכא נקט תנא הכי ולא לעיל בהנך דלא הודו להאומרים איפכא ועלה קאי לפ"ז שפיר משנה ד':

משנה ד
 להיות [רעכנוהאבריש], שהוא חסרון גדול בנפש האדם ומניעה גדולה מלבוא אל האמת:

 דהרי הודו בית שמאי וב"ה להגרדיים:

משנה ה
 כדאשכחן שנראה לפעמים להאמוראם דברי היחיד שבמשנה, ופסקו כוותיה. או נ"ל דר"ל לסמוך על היחיד לפעמים בשעת הדחק, כדאמרינן כדאי הוא ר"ש לסמוך עליו בשעת הדחק [גיטין די"ט]:

 נ"ל דר"ל כמו ואין ב"ד וכו'. כמו שאפר כירה מוכן, דר"ל ואין וכו' [ביצה פ"א מ"א]. [אב"י לפירש ע"ר נ"י לקמן סי' ל"ב, דמניין היינו מניין התלמידים, נוכל לומר דמלת שאין הוא נ"ט למ"ש תחלה שאם יראה ב"ד דברי היחיד, דקשה דאם כל כך יחכמו הדור האחרון יותר יול הראשונים שימצאו סברא לנטות אחר הדעת שדחוה הראשונים א"כ למה לנו להזכיר דברי היחיד. גם בל"ז יוציאוה בחכמתם. ע"ז קאמר שאין וכו' גיד שגדול גם במניין מספר התלמידים, ויוכלו לצרף גם דברי היחיד הזה למניינם. עכ"ל בני הרב שליט"א]. ואפשר שזהו דעת הראב"ד שהביא רתוי"ט]:

 שגזרו בדור הקדום:

 שיהיה ראש ב"ד האחרון מופלג בחכמה יותר מהקדום:

 שיהיה מניין התלמידים של ב"ד האחרון והם חכמי הדור, מרובים משל ב"ד הקדום. וי"א דר"ל במניין השנים, ר"ל שיהיה ראש ב"ד האחרון זקן מהראשון:

 כפל תנא דבריו, דלא תימא או או קתני בחכמה או במניין:

 חזר תנא ושילש, למימרא שיהא מפורסם מאד גדלו של אחרון משל ראשון. ואפשר דלעיל שהזכיר הב"ד הראשון, קאי מלת ממנו אב"ד קמא, אבל בבא זו שלא נזכר בה מלת ב"ד חבירו קאי מלת ממנו על עצמו, כמו ממנו פנה ממנו יתד, ור"ל לא לבד שנגד הב"ד הראשון יהיה גדול שאפשר שמעצמו היה קטן בערך, ויהיה זה הב"ד האחרון כננס הגדול מננס חבירו. אבל צריך שיהיה הב"ד האחרון ניכר גדלו ותפארתו מתוך עצמו:

משנה ו
 ר"ל א"כ, למה הזכירו דברי היחיד היכא דהוי לבטלה לגמרי, דהיינו בדבר שפשט איסורו כבר על כל ישראל, שאז אפילו יהיה הדור האחרון גדול בחכמה ובמניין, אין הב"ד אחרון מבטל דברי הקודמין [ראב"ד. ולרמב"ם דוקא כשהוא ג"כ סיג וגדר]. אלא ה"ט שמזכירין דברי היחיד, שאם וכו':

משנה ז
 ר"ל רובע קב עצמות מת שמטמאין באוהל, [דבפחות מכן אמ"ט רק במגע ומשא] אותו רובע קב סגי אם הוא מב' עצמות. וא"צ רוב מניין דהיינו קכ"ה עצמות ממת, או רוב בניין, דהיינו ב' שוקים וירך א' [כבכורות דמ"ה א'], דבחדא סגי, או רובע קב או רוב מניין או רוב בניין [ועי' מ"ש אהלות פ"ב סי' י']:

 ר"ל אפילו אין הרובע קב רק ממתים הרבה:

 ר"ל ממת א':

 ר"ל דכמו כן רוב בניין או מניין שג"כ מטמא באוהל, נמי צריך שיהיה מן גויה אחת [ועי' לקמן פ"ו סי' ל'] ולרש"י ותוס' [נזיר נ"ב ב'] ה"ק מב' או ג' עצמות. ור"ל אם ב' או ג' עצמות נשבר מכל א' קצת, ויהיה השברים ההם מן הקטנים או מהגדולים, אם כל חתיכת העצמות ההם מחזיקים רובע מטמאים באהל ולב"ה צריך שיהיו רוב מניין אי רוב בניין ומכל א' נשבר קצת, אם הרוב בניין או רוב מניין שנשבר מכל עצם קצת מחזיק רובע מטמא באהל. וי"א דה"ק ב"ה דתרתי בעי רובע הקב, מרוב בניין או רוב מניין ור"ל דלב"ש סגי הרובע מעצמות מעורבים גדולים וקטנים ולב"ה צריך שיהיה הרובע או מהגדולים אפילו הם מעטים, או מהקטנים שרבים מהן מחזיקים רובע:

 כשממלא עצם א' רובע הקב, מטמא באוהל:

משנה ח
 משנה היא במסכת מעשר שני, [פ"ג מ"ד]. ור"ל מין צמח מאכל בהמה, ומדחזי ע"י הדחק גם לאדם לפיכך חייבת בתרומה. מיהו מדעיקרו לבהמה להכי מותר לטמאותו:

 דדרך לשרותן כדי להאכילן לבהמה או לשפשפן על בשרו להתנקות, ואמר ב"ש דקודם שיגע בהן לשרותן, יטול ידיו תחלה, כבכל תרומה, שלא יטמאן בסתם ידים מדחזי עדיין לאדם, וכ"כ במשפשף יטול ידיו גזירה שמא יאכלן בלי נט"י:

 לבהמה:

 מדהוכשר במים, הרי יטמאן בידים שהן שניות לטומאה ודלמא ממלך עלה לאדם:

 ביובש לבהמה, שלא ישרה אותן, כדי שלא יוכשרו להטמאות מיד ומחמיר טפי דאפילו בנט"י לא ישרה אותן אפילו בשירצה להאכילן לבהמה, אף דבשאר תרומה שרי בכה"ג בכרשינים גזר שיקילו בהן:

 אפילו השרייה:

משנה ט
 גם זאת משנה היא שם [מ"ח]. ור"ל מי שרוצה להחליף מעות נחושת של מעשר שני על מעות כסף מפני משא הדרך. דחוץ לירושלים מחליפין רק פירות על מעות. וא"כ ה"ה נחושת על כסף ולא איפכא, משום דנחושת מחשב פירא וכספא מחשב מטבע. אבל בירושלים הדין בהיפך. אבל כסף על כסף כאן וכאן אסור להחליף:

 ר"ל דמותר לו להחליף אפילו כל הפרוטות של מעשר שני שהן בשוויי סלע. בעד מעות כסף, כדי שלא יתעפשו לו הפרוטות בדרך ויפסיד המעשר:

 הוא חצי סלע:

 שכשיבואו הכל עם סלעים לירושלים, וירצו להחליפם על פרוטות כדי לקנות על יד על יד מאכלים, יתיקרו הפרוטות ויפסיד המעשר:

 ר"ל ביש לו בחצי דינר פירות ובחצי דינר מעות כסף, לא יחללם בביתו על דינר שלם:

 דמשום דהפירות מועטים, אינן כדי פדיון לבדן. אבל ביש לו בדינר פירות, שיש בהן כדי פדיון, לכ"ע אין מצטרפין עם מעות לחללן על כסף:

משנה י
 גם זה משנה [שם]. ור"ל שמחליף סלע כסף על פרועות נחושת, כדי לקנות בעדן שם מאכלים:

 ר"ל שיחליף דוקא הכל בפעם א', דאל"כ כל פעם שיחליף יצטרך ליתן קולבן לשולחנין [אזשיא], א) ויפסיד המעשר [תוס' ב"מ דמ"ה א', ד"ה בכל]:

 דשמא לא ישהה כל כך בירושלים עד שיוציא כל הפרוטות ויתעפשו עד רגל הבא. ואת"ל כשיצא מהעיר יחליפם במעבע כסף. אי אפשר שעי"ז שוב יפסיד קולבן שיתן לשולחני בטבור זה:

 הן שמעון בן עזאי, ובן זומא, ובן ננס, וחנן המצרי וחנניא בן חכנאי [כסנהדרין י"ז ב']. [ולא ידענא למה השמיט הר"ב מלמנות כולם]:

 ר"ל חלק הד' ממעות כסף שיש לו יחליף בפרוטות:

 ר"ל רביעית מדינר כסף. דהיינו חלק ט"ז מסלע יחליף בפרוטות:

 הדינר הוא ה' אספרים. ור"ל חלק הכ' מסלע יחליף בפרוטות:

 ולא יחליף כלל, שמא ישכח ויוציאן לחולין:

משנה יא
 משנה היא [כלים פכ"ב מ"ד]. וכך הוא תמונת כל כסא, ד' מסגרות כמרובע קבועין על ד' רגלי הכסא. והמרובע הזה נקרא מלבן. ועל המרובע הזה מחובר דף לישיבה. והדף הזה נקרא חפוי האמצעי. אמנם לכלה בימי חופתה עושין כעין ג' דפנות על הדף הנ"ל סביב, כדי שתשב דרך כבוד שתסמוך זרועותיה וגבה עליהן, ואלו הדפנות נקראו סתם חפויין:

 ר"ל שניטלו ג' הדפנות הנ"ל:

 דמדחזי עדיין לישיבה מקבל טומאה:

 דמדלא חזי לפי מה שהוא מיוחד לכבוד הכלה, הוה כנשבר אף דחזו עדיין צריך ליחדם מחדש לישיבת כל אדם ויעשה בה מעשה, כחכמים [כלים פ"כ מ"ד]:

 ר"ל אפילו לא נשתייר מהכסא רק הרגלים עם ד' מסגרות הנ"ל:

 אפילו ניטל גם דף המושב, מדחזי לישב עליו גם בלא אותו דף:

 דעריבה אינה נעשה מדרס הזב, מדאומרים לו עמוד ונעשה מלאכתינו ללוש, דאינו מיוחד לישיבה. אבל זה קבע בתוכה כסא ממקום אחר:

 ר"ל כשישב עליו הזב, נטמא במדרס, דלא בטל כסא לגבי עריבה:

 דאינו נטמא במדרס, משום דבעריבה אמרינן עמוד ונעשה מלאכתינו:

 אף שייחד גוף העריבה למושב ועשה בה תקון מה לשם כך, מתטמא במדרס:

משנה יב
 קמ"ל שלא יתבייש אדם מלהודות האמת אף שכח בידו להעמיד דבריו. דהרי ב"ה רבו מב"ש, ואפ"ה הודו:

 משנה היא [ביבמות פט"ו מ"ב]:

 אף שאין לה עדים, והרי הוחזקה בא"א, ואין דבר שבערוה פחות משנים [כיבמות דפ"ח א'], אפ"ה נאמנת, דמשום עגונה הקילו גבה ואמרינן דדייקא ומנסבא:

 שיהיה דוגמת מעשה שהיה, שבאה מהקציר ואמרה מת בעלי, ושלחו ומצאו כדבריה והתירוה [וביבמות גרס במתניתין, ובאותה מדינה, ור"ל לאפוקי בבאה ממדה"י]:

 מדהיה כך, ורגיל להתחלש ולמות מהחום או מנשיכת נחשים:

 משנה היא [שם מ"ג]:

 דלממונא לא מהימנא.

משנה יג
 [גיטין פ"ד מ"ה], דהיינו עבד של כמה שותפין ושחררו א' מהן. וחציו דנקט לאו דוקא:

 מצד חירות שבו, שאסור בשפחה 

 מצד עבדות שבו שאסור בבת חורין:

משנה יד
 ר"ל כלי חרס. שצמיד פתיל עליו, ועומד באוהל המת ומציל על כל מה שבתוכו בין אוכלין או משקין או כלים, דכל שבתוכו תחת הכסוי הממורח סביב להכלי, טהור. א"נ הכי פירושא, המת בבית וטהרות בעלייה וארובה פתוחה מהבית להעלייה, ותחב כלי חרס בנקב הארובה ונסתם עי"ז הארובה, אז הכ"ח שאינו מטמא מגבו חוצץ בפני הטומאה, ומציל על כל הטהרות שבעלייה:

 ולא על שאר כלים:

 דכל מה שביד ע"ה טמא הוא, נמצא שהכלי חרס שיחצוץ בפני הטומאה, טמא הוא:

 דהרי האוכלין שלו לא יאכל החבר, מדהן טמאין, וגם בכלי חרס שלו לא ישתמש החבר, דאין טבילה לכלי חרס הטמא:

 שישאילן החבר ממנו, ויטבילן מחשש טומאת ע"ה, וישתמש בהן, והרי מדלא חצץ הכלי חרס עליו, טמא טומאת מת וצריך הזאה ג' וז'. אמנם כדי שישמע לנו הע"ה, משו"ה אמרנו שגם כלי חרס של חבר אינו מציל על שאר כלים באהל המת. וי"א דרק בבלי חרס של ע"ה גזרו, ומסתבר כפירש קמא מדנקט סתמא:

 כשהודיעו ב"ש טעמן:

בועז

הלכתא גבירתא