תפארת ישראל על תמורה ג
תמורה ג

יכין

משנה א
 של שלמים או של תמורת שלמים:

 ר"ל אפילו ולד ולד ולד וכו' עד סוף העולם. ובגמרא פריך, עד סוף העולם ל"ל, דמ"ש ולד ולדן מולד ולד ולדן. ומשני, דקמ"ל לר"א דס"ל ולד שלמים ימות דחייש שיגדל מהן עדרים [כסי' ד']. להכי קמ"ל תנא דאפילו עד סוף העולם דודאי חזינן דלגדל קבעי, אפ"ה יקרב שלמים:

 בש"ס גרסינן תנופת חזה ושוק:

 רק כונסו לכיפה וימות ברעב, וזהו מדרבנן דאי נימא יקרב, ישהה לאם שתרבה וולדות ואתא בהו לידי תקלה בגיזה ועבודה, או לעבור בבל תאחר, מיהו דוקא בשלמים גזר, מדאית לבעלים הנאה מיניה, וגם שכיחי. אבל בולד תודה דלא שכיח לא גזר:

 [חכמים היינו ת"ק. (תוס'). ונ"ל דסד"א דת"ק מודה לר"א דגזרי' שיבא לידי תקלה, רק דלת"ק סגי למגזר מה"ט לכתחילה, אבל בששחטן כבר, דאז תו ליכא למגזר שיגדל מהן עדרים, להכי יקריבן. ולר"א עכ"פ לא גרע מאשם שכפרו בעליו, דאע"ג דאינו אסור בהקרבה רק מדרבנן. מדגזרו לאחר כפרה אטו לפני כפרה (כפסחים ע"ג), אפ"ה דוקא בניתק לרעיא כבר, בדיעבד יקריבנו, משא"כ בלא ניתק דלא עשה מעשה בגוף הקרבן. אפילו בדיעבד לא יקריבנו. דאל"כ מה הועילו חכמים בתקנתן (כתובות ד"י ע"א). א"כ ה"נ בולד ותמורת שלמים אפילו בכבר שחטן לא יקריבן. ולעולם לכתחילה לכ"ע אסור להקריבן. להכי קמ"ל חכמים דסיפא תקרב, דהיינו לכתחילה. א"נ י"ל דר"ש בסיפא מתרץ קו' זאת, והיינו דקאמר לא נחלקו ר"א וחכמים וכו'. אבל לת"ק אפילו ולד ולד נמי יקרב, וכמפורש בדבריו].  דמחשבתו ניכרת ממעשיו דלגדל ולדות בעי:

 דלא כר"א:

 כבר העיד על רבו שכך קבל מרבותיו, והכא הלכה למעשה קמ"ל:

 בחג השבועות. דבפסח לא הקריבוהו, דמיירי דהיה אז תוך ז' ימים משנולד, ואפשר נמי דבחג הסוכות קאמר, דאע"ג דא"כ איך עבר בעשה כשלא הקריבו בעצרת, דהרי רק בבל תאחר לא עבר עד שיעבור עליו ג' רגלים. י"ל דמיירי שהיה הולד חולה בעצרת דפסול אז לקרבן:

משנה ב
 שיקרבו אימוריהן במזבח, והבשר יאכל ליום ולילה:

 דכתיב על לחם התודה, רק תודה עצמה צריכה לחם:

 שהמיר זכר בעולה. דבהמיר נקיבה בעולה תרעה עד שתסתאב:

 דולד עולה אי אפשר, דהרי עולה זכר הוא:

משנה ג
 והרי אין עולה נקיבה:

 דדוקא בולד תמורת עולה, וולדן וכו' [כלעיל מ"ב] יקרבו, משום דהעולה גופה שאלו באו מכחה ג"כ קריבה, דהרי זכר הוא. משא"כ הכא, דהעולה גופה נקיבה היתה, ותרעה עד שתסתאב, להכי גם הבאים מכחה ירעו:

 ר' אלעזר גרסינן בלא יו"ד, דסתמו הוא ר"א בן שמוע רבו של רבינו הקדוש [כיבמות דפ"ד א']. אבל ר' אליעזר ביו"ד, סתמו הוא ר"א בן הורקנס שהיה הוא ור' יהושע שניהן תלמידי רבן יוחנן בן זכאי, שהיה בזמן החורבן כבר קודם לנשיאותו של רבן גמליאל זקינו של רבי [כמ"ש בפירושינו לאבות פ"ב סי' ס"ז]. ומוכח דהך ר"א דהכא היינו ר"א בן שמוע שהיה אחרון בזמן לר"א בן הורקנס, דהרי לקמן במתני' בתמורת אשם נקט תרי ר"א, ר"א אומר ימותו ור"א אומר יביא בדמיה עולות, ומסתמא הך דקדים בזמן נקט ליה תחלה. והיינו ר"א בן הורקנס, ור"א דנקט לבסוף היינו ר"א בן שמוע. ומדמקשה ש"ס מר"א בתרא דהתם דקאמר יביא בדמיה עולות, אר"א דהכא דקאמר שהוא עצמו יקרב עולה, ש"מ דתרווייהו ר' אלעזר בן שמוע הן]:

 ובלא מום לא תמכר, דאע"ג דלא חזי לאשם לא הוה הא כמום גמור, דעכ"פ מדנחית לה קדושת דמים, נחית לה נמי קדושת הגוף להא מלתא, דנבעי מום ממש. [ונקט הכא הדין במפריש נקיבה לאשם שלא תמכר בלי מום. אע"ג דלא אשכחן אשם שיהיה נקבה. וא"כ כ"ש בהקדיש נקיבה לעולה, דלא תמכר בלי מום, דהרי אשכחן בעולת עוף דרשאי להיות נקבה. וכ"כ מה"ט לא נקט לעיל במפריש נקבה לאשם וילדה זכר, דלא יקרב הולד לאשם. משום דג"כ מכח ק"ו שמעינן לה מולד עולה דנקט. דמה ולד עולה, דאפשר שיחול שם עולה על אמו הנקבה במיני עופות. אפ"ה לא יקרב הולד, מכ"ש בולד אשם שא"א כלל שיחול שם אשם על אמו הנקבה, ומה"ט באמת ר"א דפליג בולד עולה מודה בולד אשם שלא יקרב הוא עצמו. או נ"ל דברישא לא נקט באשם, דא"כ לא הוה פליג ר"א, דכה"ג לכ"ע. ירעה, דבכל שבחטאת מתה באשם ירעה, ובסיפא לא נקט בעולה כה"ג, דקמ"ל רבותא, אע"ג שעי"ז באשם מתעכב כפרתו עד שיסתאב. אפ"ה לת"ק ירעה]:

 ותו א"צ לזאת:

 להקריב ממנו עולות נדבה כשהמזבח פנוי:

 דהו"ל כבעלת מום [ועי' מנחות פי"ב מ"ג]. אבל בעולה שהפרישה נקבה, מודה שתמתין עד שתומם, מדאשכחן עולת נקבה בעוף:

 זהו ר' אליעזר בן הורקנס [מדהקדימו לר' אלעזר דסיפא, שהוא ר"א בן שמוע שהיה מאוחר לר"א בן הורקנס, כלעיל סי' ט"ז]. וס"ל דמדכתיב כחטאת כאשם, הוקשו אהדדי שיהיה דינם שוה:

 עולת יחיד:

 או או קתני:

והיינו שנאבד וכפר בעליו באחר, ואח"כ נמצא הראשון:

 לנדבת צבור כלעיל סי' י"ט. משא"כ בחטאת בכה"ג ימותו:

 וצריכי, דסד"א דוקא באשם שכפרו בעליו קאמר ר"א ימותו, משום דגזור אחר שנתכפר בראשון, אטו שיקריבהו עולה קודם שנתכפר בראשון, ואז אסור להקריבו עולה, דבעוד שלא נתכפר קיימי דמיו לאשם. אבל בתמורת אשם, דלאו להקרבה קאי אימא מודה לרבנן. ואי תנא תמורה סד"א בהא קאמרי רבנן, אבל בנתכפרו אימא דמודו לר"א צריכי:

משנה ד
 פרושי קמפרש לפלוגתא דלעיל, וכדמסיק:

 כדקאמר ר' אלעזר:

 בב' ידיו קודם שחיטה:

 ר"ל אם בעל האשם שמקריב בדמיה עולה, היה כהן:

 שהוא עצמו מקריבה ונוטל ג"כ עורה, אף שאינו אז במשמר של אותה שבוע:

 דהרי של צבור היא:

 של אותה שבוע:

משנה ה
 לא שיקרבו, דהרי מעטינהו קרא שלא יקרבו [כבכורות פ"ט סימן ס"ג]. רק ר"ל שירעו עד שיסתאבו, וישחטו כבכור ומעשר שנפל בהם מום, שאין נמכרין באטלס כשנשחטו במומן:

 בכור לכהן ומעשר לבעלים:

 כשהוממו אלו ואלו:

 כשהוממו:

 הוא השוק שמוכרים שם בהמות חיים וגם בשר:

 דעי"ז ימכרו ביוקר טפי, ויהי הרווחה להקדש, להביא קרבן מובחר שצריך להביא בדמים שיקבל:

 דכשיוממו א"צ להביא בדמי מכירתן קרבן אחר, א"כ כשימכרם באטלס ובליטרא יהיה הרווחה רק להדיוט, ומשום הרווחתו לא מזלזלינן בהקדש למכרן בפרהסיא כחולין. [ואע"ג דאמרינן (תמורה ד"ה ב') דבבכור נאמר לא יפדה, דהיינו כשיומם אינו יכול לפדותו להתיר בו גיזה ועבודה. משא"כ בשאר קדשים. אבל רשאי הכהן למכרו שיאכלו הקונה בתורת קדושת בכור. אבל במעשר נאמר לא יגאל. וגאולה היינו מכירה (בג"ש מחרס) ור"ל שאינו רשאי למכרו כלל. וא"כ היכי קאמר הכא דאין המעשר נמכר באטלס ובליטרא, הרי בל"ז אינו רשאי למכרו כלל. י"ל דדוקא תם אסור למכרו מדאורייתא, אבל בעל מום רק מדרבנן אסור למוכרו, משום גזירה אטו תם, ומשו"ה היכא דאיכא פסידא דיתמי, שאינן יכולין לאכלו כולו. מותר למכרו [כמבואר בבכורות דל"א ב']. וקאמר הכא, דרק משום הפסדן התירו, אבל משום הרווחתן לא מזלזלינן בהקדש]:

 דכשיוממו פודם בשוויין ומוסיף חומש, או מכרן לאחר, ובדמי הפדייה או המכירה מביא קרבן אחר כמותו:

 דשניהן כשיוממו אינן נפדין להתירן בגיזה ועבודה, וגם אין המעות שיקבל נתפס בקדושה, מדא"צ להביא תחתיהן קרבן אחר כמותן. רק כשיוממו יאכלו הן עצמן במומן לבעלים:

 שאין מביאין אותן לכתחלה מח"ל:

 דבשר הבכור שייך לכהן, והמעשר לבעלים:

 ר"ל יש להן תקנה בח"ל, שירעו עד שיסתאבו ויאכלו שם:

 דאף כשיוממו צריך לפדותן להעלות דמיהן להקריב הקרבן בעדן. ומדנשאר בהן קדושה גם כשיוממו, להכי כשהן תמימים יעלה הן עצמן להקריבן. ואנן קיי"ל כר"ע [סוף פרק בתרא דחלה] דבכור ומעשר שעלו תמימים מח"ל, אפילו בדיעבר לא יקרבו [רמב"ם פ"א מבכורות ה"ה]. [אב"י ותמוהים דברי רתוי"ט רפ"ט דבכורות שכתב דרמב"ם לא ס"ל כר"ע, ע"ש]:

בועז

הלכתא גבירתא