מלבי"ם על שמואל ב א
(א). בעת שקע שמשו של שאול, ובני ישראל לא עצרו כח לפני אויביהם, זרח שמשו של דוד והוא וארבע מאות איש נצחו מחנה גדול וכבד מאד:

(ד) 
. ספר לו כסדר, תחלה נס העם וזה היה סבת מפלתם, ואח"כ נפל מהם הרבה, ואח"כ מתו שאול ויהונתן:

(ה) 
. אם ע"י ראיה או ע"י שמיעה:

(ו) 
. הוא החרב שנדקר בו:

(ט) 
. גדר פעל מותת (במרובע) הוא שגומר המיתה, ופי' כי כבר  שהוא רעדת המות, וב זה , ומתקשה לצאת, ובזה שתקרב מיתתי לא תהיה כרוצח כי גברא קטילא תקטל, רק תקצר יסוריי:

(י) 
. גמרתי מיתתו (שכבר הומת ע"י החרב שנפל עליה). ובאר שעשיתי זה  שבל"ז 
, וגם הרוחתי עי"כ , שהוא הראוי ללבשם תחתיו:

(יא - יב) 
. פירשו חז"ל כפי ההלכה שקורעים על נשיא ועל אב ב"ד ועל צרת ישראל, וז"ש , שהיה נשיא:
. שהיה אב"ד: . הם הסנהדרין: . כולו, שנפלו בחרב:

(טז) 
השאלות (טז) איך הרגו עפ"י הודאת עצמו ואין עדים והתראה?:

. אם נאמר שהיה עמלקי ממש, שב"נ נהרג בלא התראה, ונהרג אף על הטריפה, ונהרג בדיין אחד ובעד אחד,
י"ל שה"ה שנהרג בהודאת עצמו כמו שנהרג עפ"י קרוב (וצ"ע בזה לדינא), ועז"א . ואם נאמר שהיה ישראל, נהרג
מדין המלכות, כמ"ש , כדי שלא יזידו להרים יד במלך. ולקבלת חז"ל
שהיה דואג, שהיה חייב מיתה מכבר על נוב עיר הכהנים, שעז"א דמיך בלשון רבים, רמז לו שהגם שעל הריגת שאול אין אדם
נאמן על עצמו, בכל זה פיך ענה בך, כי כבר היית הגורם על הריגת הכהנים והכהן המשיח, שזה רמז באומרו :

(יח) 
השאלות (יח) בקינה הזאת שלש פעמים איך נפלו גבורים. מהו הספר הישר? ולמה כפל בפסוק ב' ובפסוק ד' את דבריו
במלות שונות? ואיך יתבארו המליצות האלה כפי הדרכים אשר סוללתי למליצת הנביאים בהקדמתי לבאורי על ישעיה?:

. כבר בארנו (יהושע י, יג) 
מש"ש שמש בגבעון דום הלא היא כתובה על ספר הישר, שכיון על
הספר הנזכר בפ' כי תשא, שאמר שם (שמות לד, כז) כת(ו)ב לך כל הדברים האלה כי עפ"י הדברים האלה כרתי אתך ברית, והם
הדברים הנזכר שם למעלה (שם, י - יב) הנה אנכי כורת ברית נגד כל עמך אעשה נפלאות וכו' השמר לך פן תכרות ברית ליושב
הארץ וכו', שהבטיחם הקב"ה לגרש מפניהם ז' עממין כמ"ש שם הנני גורש מפניך את האמורי וכו' בתנאי שלא יכרתו עמהם
ברית, והבטיחם שיהיה זה בדרך הנסיי עד שלא יצטרכו לקשת ומלחמה, כמו שהיה במלחמת גבעון, שעז"א נגד כל עמך אעשה
נפלאות. ובאר בספר שופטים שע"י שלא שמרו ישראל את התנאי הזה הכתוב בספר הישר (שהוא הפ' הנ"ל בכי תשא) הוצרכו
למלחמה, וה' הניח מן העמים שלא כבשום כמ"ש (שם ג) ואלה הגוים אשר הניח ה' לנסות בם את ישראל רק למען דעת דורות
הבאים ללמדם מלחמה (רק) אשר לפנים לא ידעו, חמשת סרני פלשתים וכו', מבואר שפלשתים נשארו אז למען יצטרכו ישראל
ללמוד קשת, יען שלא שמרו את התנאי הכתוב בספר הישר. וז"ש בקינתו , ר"ל מה שיצטרך , זה אין מן התימה, כי הלא  (והוא המקביל לעומת שאמר ביהושע שעת שמרו מ"ש
בספר הישר עמד השמש עד יקום גוי אויביו הלא היא כתובה על ספר הישר, ולא הוצרכו לקשת). אבל זה תימה, איך:

(יט) 
 וכו'. ר"ל הלא הגם שהוצרכו ללמוד קשת בכ"ז פה היה להם לנצוח גם בדרך הטבע מצד שני טעמים, א] מצד
המקום שמשם לחמו, שהיה בהר, שאפילו חלש למעלה וכו' ראוי שינצח, וז"ש איך  ותפארתם , איך נעשה  על במותיך, והלא נלחם על הבמה. ב] מצד גבורתם, שעז"א . ולפ"ז מבואר שלא לבד
שלא עזרם ה' בדרך השגחיי, אבל להפך כי בהשגחתו נלחם בם, ע"ד (דברים לב, ל) כי צורם מכרם וה' הסגירם:

(כ) 
. אל תודיעו דבר זה שהיה מפלתם השגחיית, פן ישמחו על שעזב ה' את עמו. ויש הבדל בין ,
שהמבשר הוא המכוין לפרסם הדבר כדי שיעשו משתה וששון בפרהסיא, אבל המגיד אינו מיוחד לבשר ולהודיע, והוא או שלא
ראה הדבר בעיניו רק שמע, או שמגיד שלא על הכוונה לבשר ולפרסם. והנה בגת שהיא עיר המלוכה שם הגיד המגיד את הדבר
ומשם שלחו לבשר בכל הערים כדי שיעשו משתה וששון, והשלוחים האלה היו מבשרים, כי יצאו בכוונה כדי לבשר ולפרסם.
ויש הבדל בין  ובין , שה הוא המרקד מרוב השמחה, וה הוא בלב. והמאמרים מקבילים, , וגם אחר שהגיד המגיד בעיר המלוכה, על כל פנים , אל
תשלחו מבשרים לבשר את העם: . ברקוד ומחול ויעשו משתה וששון:

(כא) 
. יקונן כי בהעדר זכות שאול ובניו תעדר מהם השפע השמימיית. ושעורו, אתם  בגלבוע ושדי תרומות (ר"ל
שדות המובחרים ברום הרים ורום המעלה): . הלא מעתה יסולק מאתם שפע הטל והמטר, אחר
. ובאר דבריו כי לא כיון במגן זה על מגן ממש המשוח בשמן, רק על מגן מליציי, שהוא זכות שאול
ובניו שהיה זכותו מגן לעמו וסתר לעדתו. וז"ש , מגן הבלתי משוח בשמן, ר"ל לא מגן של עור
רק מגן של זכות ומע"ט נגעל, כי לא הועיל להם זכותו, אין זה כי אם נסתלק השפע מלמעלה:

(כב) 
. דלתות הכתוב מקבילים  קשת יהונתן לא נשוג אחור, . מצייר שיהונתן היה רובה קשת (כמ"ש ש"א יח, ד) עד חרבו עד קשתו, ושם (כ, כ) שלשת החצים
צדה אורה, ושאול לא היה לו קשת רק לחם בחרב וחנית. ושניהם צריכים במלחמה, הרובה קשת הורג מרחוק, והאוחז חרב
יפיל חללים בקרוב. והנה הרובה קשת יסוג לפעמים אחור אם רואה שכבר שפך דם הרבה אז ירך לבבו, ולעומת זה אמר כי מדם
חללים קשת יהונתן לא נסוג אחור. והלוחם בחרב לפעמים ישוב ריקם, בקרבו אל גבור וחלב גוייתו יעצור בעדו כי לא יוכל
לדקרו בחרבו, אבל חרב שאול לא תשוב ריקם מסבת חלב גבורים. ור"ל שלפעמים יפלו גבורים מצד חסרון הלימוד והאומנות
של המלחמה, וזה לא היה פה, שהיו מלומדי מלחמה זה בקשתו וזה בחרבו. ב] עוד יאמר שלפעמים יכשלו הגבורים בשאין
אהבה ביניהם ואינן עוזרים זה לזה, שיאמר לאחיו חזק, אבל פה לא כן היה, כי:

(כג) 
 וכו'. עד שגם במותם לא נפרדו. ג] גם מצד עצמם היה בהם הקלות כנשרים והגבורה
כאריות, ששני אלה סימני הגבורה והחיל (כמ"ש דה"א יב, ט) ופני אריה פניהם וכצבאים על ההרים למהר:

(כד) 
. אחר שבשני פסוקים הקודמים קונן  שאול ויהונתן ביחד, יתחיל לקונן  כ"א בפ"ע, ויאמר  (שעליו לא יבכה הוא בהיותו רודף אחריו) , מצד התועלת שהשיגו ממנו,  וכו':

(כה) 
. יתחיל לקונן על יהונתן, כי בנפלו נפלו עמו גם מחנה גבורים שהיו עוטרים אותו, וכבר אמר בתחלה על שאול הצבי
ישראל על במותיך חלל איך נפלו גבורים, כי גבורי שאול נפלו אחרי המלחמה, אולם גבורי יהונתן שנפלו תחלה שעדיין לא נסו
ועדן לחמו, אמר , ועליהם  קשר עליהם :

(כו) 
. לעומת שאמר על שאול בנות ישראל יבכו, אומר שעל יהונתן יבכה הוא בעצמו, כי  לי עליך אחי יהונתן.
ומבאר שזה משני פנים, א] מצד טובו וצדקתו, וז"ש . ב] מצד גודל אהבתו, שלא היתה דומה לאהבת נשים
שהיא אהבת הערב או המועיל, רק אהבה עצמיית, ועז"א . וזה לעומת שאמר שעל שאול
יבכו הנשים מצד המועיל, שני עם עדנים שהשיגו ממנו, אבל האהבה אל יהונתן נפלאת ונעלה מאד על אהבה זו:

(כז) 
. מסיים בקינתו, כי לפעמים יפלו גבורים וישארו גבורים אחרים תחתם, שאז הגם שנפלו גבורים לא אבדו כלי מלחמה שלהם, כי ישתמש בהם הגבור רעהו הבא תחתיו. אבל פה , בכלל, כי לא נשאר עד אחד, ועי"כ 
, כי אין מי שישתמש בם: