תפארת ישראל על מנחות ח
מנחות ח

יכין

משנה א
 רק במנחות מיירי דשייך בהו תבואה חדשה. ותו דאי בזבחים. הרי בכור ומעשר אין באין מח"ל [כספ"ג דתמורה] ומיירי שלא הוכשרו החטים דאל"כ הרי נטמאו עכ"פ מאויר ח"ל [כשבת ט"ו ב']. ואע"ג דטל לא מעצר [כתענית ד"ג ב']. והרי טל מכשיר [כמכשירין פ"ו מ"ד]. י"ל דכיון דרוצה להקריבו למנחה לא ניחא ליה שירד עליו הטל. וכל כה"ג אינו מכשיר מדכתיב כי יותן חסר וי"ו. היינו כי יותן דומיא דכי יתן דניח"ל [ב"מ כ"ב ב']. מיהו כל זה לב"ש [מכשירין פ"א מ"ג] דס"ל דגם מחובר מוכשר. אבל קיי"ל כב"ה התם דאין הכשר במחובר ולפ"ז משכח"ל שתתנגב קודם שתלשו:

 ארישא קאי. אבל עומר וב' לחם. אי אפשר שיקרבו רק מהקרוב לירושלים אפילו גרוע [כפרק י']:

 סולת של אותו מחוזה היה ראשון ומובחר מכל סלתות אחרות. כאלף זו שהיא ראשונה לאותיות:

 במדריגה המובחר:

 ב' חפריים הוו. אחד בהר ואחד בבקעה. ואותה שבבקעה היתה מושבחת:

משנה ב
 שום מנחה:

 ארץ כחושה שצריך לזבלה. דאפשר שלא נזבלה כראוי. א"נ משום דהזבל. מפסיד טעם הפרי:

 ארץ יבישה וצמיאה. דמתוך כך פירותיה כחושים:

 תבואה שבין האילנות. שהאילנות יונקים הרבה מהקרקע ומכחישין הזרעים:

 חורש השדה כדי שלא יעלו צמחים ויכחישו כחה:

 דמקודם לפסח כבר יש לארץ כח לזרוע עליה. ובש"ס מסיק דה"ק שנה ראשונה חורש כולה וזורע רק חציה. ובשנייה חורש כולה וזורע רק חצי השני. וכן בכל שנה ושנה:

 את הקמח. אם מנופה יפה:

 קמח דק וגרוע:

 להעביר האבק הדק:

 רוב החטה. או רוב הקמח:

משנה ג
 שמן שלה הוא היותר מובחר:

 ר"ל לא מן זיתים שנזרע ביניהם. שהזרעים הכחישו הקרקע:

 הוא שמן שבא מזיתים שלא נתבשלו שליש בישולן באילן. והשמן זה מר מאד:

 ר"ל לא מן זיתים שנפלו מאילן. שאין מוציאין שמנן אא"כ נשרו במים תחילה. והמים מקלקלין השמן:

 בחומץ:

משנה ד
 ר"ל ג"פ בשנה מלקטין הזיתים. ובכל פעם יש ג' מיני שמנים. [ואילה"ק א"כ האיך יתחייבו זיתים בפיאה. דהרי כל שאין לקיטתו כאחד פטור מפיאה [פיאה פ"א מ"ד]. והרי בהדיא תנן דזיתים חייבים בפיאה. נ"ל דהיינו רק בפירות שאין מתבשלין כאחד. אבל זיתים מתבשלין כאחד. רק מניחין אותן באילן להשביח יותר]:

 ר"ל הזיתים שמלקט פעם ראשונה:

 ר"ל לוקט בראש האילן א' א' מאותן שנתבשלו שם כבר יפה [ובש"ס קאמר מגלגלו תנן. ר"ל שאינו מלקטן עד שנתרככו יפה יפה בבישול החמה. כמו ביצה מגולגלת. דר"ל צלויה]:

 כותש אותן הזיתים במכתשת:

 והשמן מסתנן ונוזל להכלי שתחת הסל:

 שנותן הזיתים הנכתשין תוך הסל על דפנותיו ולא בשולי הסל כדי שירחק מקום זיבת השמן דרך דופני הסל ושוליו ויסתנן ויזדקק יפה:

 ר"ל הוא היותר מובחר:

 ר"ל אח"כ הניח קורה על אותן זיתים הכתושין:

 אחת. אחת. שעי"ז אין נכבשין בחוזק בפעם אחד. משא"כ קורה מכבדת ביותר בפ"א. וכובשת השמן והשמרים ביחד:

 הזיתים שרק נכתשו תחילה. השתא טוחנן יותר דק ברחיים:

 הקורה עליהן להוציא יתר שמנן:

 שלוקט בפעם ב':

 אילני זית שלהן היו נטועים סמוך לכתלי הבית. והן גדלים עד ממעל לגגותיהן. ולהכי בפעם ב' מלקט אותן זיתים שסמוכין להגג. ר"ל באמצע האילן. שהן מתבשלין יותר מאוחר מאותן שבראשי האילנות:

 שמלקט פעם שלישית:

 ר"ל מניחו במעטן. והוא כלי שמניחין בו הזיתים כדי שיתחממו ויתרככו. דמשום שלא נתבשלו יפה עד בשלהי הקיץ. כבר נחלש כח החמה מלרככם:

 שיתחילו להתרכך ולהתרקב:

 מהמוהל והזיע שעליהן שמסריח את השמן:

משנה ה
 לא שוין ממש. דהרי ב' שבראשון כשר רק למנחות. וא' שבשני כשר גם למנורה. אלא ר"ל שוין למנחות. אע"ג שגם למנחות צריך שיביא היותר מובחר. למנחות שניהן נקראין מובחרין:

 נ"ל דר"ל לאכילת המזבח. דכתיב בי' ריח ניחוח מדמקריבין ממנו הקומץ. דאי לאכילת כהנים קאמר מה ק"ו איכא. והרי וודאי לגבוה צריך מובחר טפי. ותו הרי מנחת נסכים ומנחת כהנים וכדומה לא היה בהן אכילת כהנים כלל:

משנה ו
 שם מקומות:

 מגפנים שהיה זרוע ביניהן שהכחישו הקרקע:

 מתוק. שתלו ענבים תלושין בשמש ונתמתקו. שמש בלשון יון יוסטון:

 שעבר עליו שנה. וחלף אדמימותו:

 שכל יין מתוק מחמת עצמו אין בו חוזק. וי"א דר"ל יין שלא עברו מ' יום משנעצרו הענבים דאז עדיין הוא מתוק ולא חזק:

 שנתעשנו הענבים כדי שיתמתקו. וי"א שנתעשן החבית בגפרית. רק צריך שיהיה חזק מצד עצמו:

 באש:

 גפנים המודלות ע"ג כלונסות:

 גפנים ששוכבים ע"ג קרקע בין רגלי בני אדם. שהן מובחרים ביותר. מדקרוב גידולן לארץ:

 שחפרו סביבם ב' פעמים בשנה:

משנה ז
 את היין:

 שבכלים גדולים נפגם טעם היין כשמסתפק ממנו:

 שע"י שיהיה מקום פנוי מפסיק בין היין למגופה. יתכנס באותו רווח ההבל שיעלה מהיין. ויפסיק אותו הבל בין היין לאויר שבחוץ להכלי. ולא יתערב בריחו שום ריח אחר שבחוץ כשיפתח המגופה:

 מפי החבית:

 הוא כמין קמח שצף על היין:

 ר"ל נוקב החבית באמצע שליש האמצעי של החבית. ולשם תוחב הברזא:

 כך היה דרכם שהגזבר היה תמיד בידו קנה המטה. לסימן שררותו:

 ר"ל כשרואה הגזבר שכבר בא בקלוח היין שזורק כמין גיד של שמרים:

 לסימן שיסתמו החבית. אבל לא אמר כן בפירוש. משום שהדיבור קשה לריח היין. לכן עשו זה לגדר. שלא ידבר כלל אפילו מלה א'. וכמו שהביאו מנחות ונסכים ממקום ידוע. כמו כן הביאו הקרבנות ממקום המובחר. דהיינו אילים ממואב. כבשים מחברון. עגלים משרון. גוזלות מהר המלך. מיהו תנא לא נקט להו. דרק באלו מדהיו גדולי קרקע. היו מדקדקים מאוד במקומות:

בועז

הלכתא גבירתא