חפץ חיים על ספרא/אמור/פרשה א


ביאור - פרשתא א
 דיתר הוא דידוע שהכהנים הם בני אהרן.

 ואיצטריך למעוטי דשם  היה אפשר לומר גם כהנת בכלל זה (וכדעת עולה בחולין דף קלא:).
 שאין עליהם שום קדושת כהונה שמותרים לישא כל הפסולות לכהונה מה שאין כן בעלי מומין.
 דדלמא כונת הכתוב אותן הראויין לעבודת כהונה.
 אף הקטנים דהיינו שלא יטמאו אותם ויש מראשונים דס"ל דמוזהרין הגדולים להפרישם מן הטומאה.

 של מת שמוזהר עליו וטומאתו ברביעית.
 ולא תכיב "למת", לרבות שמוזהרות מלהטמא בדם המת.

 כגון כזית בשר ועצם כשעורה וכל הני דקתני באהלות פ"ד .
 היינו מריבוי הכתוב שיאמר אליהם עוד אמירות לפרוש מעניני טומאת המת. והגירסא הנכונה כגירסת הגר"א  (וכן הוא גירסת הרמב"ן בספר תורת האדם), והיינו מן למ"ד של "לנפש", דהו"ל למיכתב "על נפש לא יטמא בעמיו" כמו דכתיב לקמהי אצל כהן גדול, וממילא הוה ידעינן לפרוש מדם המת. ומדכתיב "לנפש" מרבינן כל המצטרף לנפש המת.
 שיש שם בני ישראל שיתעסקו עמו לקברו.

 פי' דאחות אביו מקרי שאר אביו  משום שהיא בשר אחד עם אביו, וכן אשתו היא בשר אחד עם בעלה כדכתיב "והיו לבשר אחד" (זית רענן).
 אם הכהן אירס אשה ומת אינו מטמא לה שעדיין לא נתקרב לה.
 ד"אליו" משמע שהיא מיוחדת אליו, לאפוקי זו שגירשה.
 הלא בק"ו אנו למידין שיטמא לו דמה אמו שאין קדושתה גדולה, שאם בא עליה פסול נתחללה מכהונה לעולם, ואפילו הכי מטמא לה -- קל וחומר לאביו שקדושתו דבקה אליו, שאינו מחלל כהונתו על ידי ביאת פסולים כדדרשינן לקמן "ולא יחלל זרעו" -- את זרעו הוא דמחלל אבל הוא עצמו אינו מתחלל, אינו דין שיטמא לו בנו.
 כיון דמקל וחומר אנו למידין בעינן שיהא ידוע לכל שהוא אביו כגון שהיו חבושין אביו ואמו בבית האסורין עד שנתעברה.
 סתם אביו שהוא על ידי חזקה שהוחזק לכל שהוא אביו.

 קושיא היא ופירוש או אולי יש להקשות איפכא, שיכתוב לאביו ולא יכתוב לאמו והייתי דן מק"ו שיטמא לה מה אביו וכו'.
 פי' אלו לא נאמר אמו בפירוש לא היינו למידין שמותר לטמא לה רק באמו שלא נתחללה אבל אמו שנתחללה כגון שאחר שנולד ממנה מת אביו שהיה כהן והיא נבעלה לפסול לה.

 נלמוד אחר מחבירו, ומשני .
 פירוש וע"כ הוא מקורב עמה יותר.

 פי' מה באחיו ואחותו.

 לכאורה גדולה היינו בוגרת שאינו מטמא לה, ולקמיה בהלכה י"ב מרבינן בוגרת. ומצאתי בר"ש שפירש מה אחיו בין גדול בין קטן, היינו בין בעל דהיינו שהוא נשוי, בין לא בעל שאינו נשוי, אף אחותו בין קטנה ובין גדולה, היינו בין בתולה ובין בעולה. תלמוד לומר ולאחותו הבתולה וכו'. והאי דנקט 'גדול וקטן וקטנה וגדולה' -- לישנא מעליא נקט, עכ"ל הר"ש. והגר"א גריס להדיא כן . וכעין זה איתא בפסיקתא זוטרתי עיי"ש.

 לפי' הר"ש הנ"ל היינו שהיא בתולה ולא בעולה, אף אחיו דוקא כשאינו נשוי. והגר"א גריס בהדיא כן עיין בהגהתו.

 שאינה בתולה.
 והויה זו אינה על ידי קידושין אלא אשר לא היתה למשכב האיש.

 שלא תאמר אשר לא היתה לאיש לשון הויה דקדושין, וארוסה מקודשת היא, ולזה אמר הקרובה כ"ז שתהיה קרובה אליו ולא נתרחקה.
 אף שכלו מקצת בתוליה או דהוה אמינא נילף בתולה בתולה מקרא ד"כי ימצא נערה בתולה", מה להלן נערה אף כאן נערה, קמ"ל מיתורא דקרא לרבות.
 פי' אינו לרשות לבד דאם לרשות באמרו "לא יטמא כי אם וכו'" הרי נתן רשות להטמא לאלו, אלא לאו דהיא למצוה לטמא לשבעה קרובים הנזכרים בפסוק.

  תיבת "לה" יתירא קדריש דהו"ל לומר "יטמא" ולזה אמר שר"ל לה לאחותו שהיא אצלו אחותו ודאי דוקא יטמא, ואינו מטמא על הספק כגון שנתערב לאמו ולדה בולד חברתה או ספק בן ט' לראשון או בן ז' לאחרון.
 פי' דכתיב "לנפש לא יטמא כי אם לשארו", משמע דרק לנפש של שארו ולא לאבר מן החי שלו.
 נקט אביו לרבותא וכל שכן על שאר קרובים.
 מן אביו המת לקברו (ראב"ד). ולפי זה פשוט דכל שכן דעל אבר שלם שלו דמטמא וכן הוא באמת דעת ר' יהודה בנזיר  וסתם ספרא ר' יהודה.
 הנה לפי גירסתינו נוכל לומר בפשיטות דסבר כרב דאמר שם דאף על אביו כשהוא שלם הוא דמטמא לו ולא בזמן שהוא חסר. והראב"ד היה לו גירסא , וז"ל אינו מטמא לעצם כשעורה לכתחלה דנפש בעינן אבל חוזר הוא על עצם כשעורה מאביו דלא קפיד רחמנא על נפש אלא על הבא ליטמא לכתחלה אבל אם נטמא כבר ושכח ממנו עצם מותר לחזור עליו ולקברו (וטעות סופר יש שם שכתוב ר' יהודה אומר וצ"ל ר' יוסי כמו בגירסתנו). ויש בסוגיא זו כמה ביאורים. ועיין ברא"ש הלכות טומאה.

 כהן היה.
 היה מכה והוצרך לחתוך רגלו שלא יכלה הגוף.
 דאבר מן החי מאדם מטמא באהל כאבר מן המת דנפקא לן בספרי , ואיתקש בהאי קרא למת לטומאת שבעה ולאוהל.
 דליכא למימר כפשטיה שהצדקות גורם לצדיק שיאבד הא כתיב "דרכיה דרכי נועם" אלא הכי קאמר הצדיק באבידתו עומד בצדקו כגון יוסי שסבל היסורים בשהיית חיתוך אברו שלא יטמא בנו.

 פי' והלא כבר נאמר למעלה שהוא מטמא לאשתו דכתיב כי אם לשארו וע"כ איירי הך קרא באשה פסולה שהיא מחללת אותו ופשיטא שאינו מטמא לה.
 כגון כהן שהיה לו אח ממזר מיטמא לו כדלעיל בהלכה ה' לענין אמו והוא הדין לשאר קרובים.
 והיינו לאשה שהיא מחללת את זרעו כגון אלמנה לכה"ג גרושה לכהן הדיוט, וזהו מה דמסיים הכתוב , באשה שהיא מחללת אותו.

 פי' דכל הדין שאמרנו דמטמא לאשה כשרה ולשאר קרובים דוקא כשעושים מעשה עמיו ושיעור הכתוב: לא יטמא הבעל לאשתו אף כשהיא עושה מעשה עמך אם הוא להחלו, לא כשפירשו מדרכי ציבור, היינו כגון שפירשו מדרכי צבור ונעשה מומר אפילו לעבירה אחת (ראב"ד).
 שנשא אשה פסולה הרי הוא חולים. ר"ל שנעשה חולין ואסור לעבוד עבודה כדתנן כהן שנשא נשים בעבירה פסול עד שידור הנייה ואף דהוא מדרבנן אסמכינהו אקרא.

חפץ חיים על ספרא