תפארת ישראל על שבת ט
שבת ט

יכין

משנה א
 איידי דנקט אסמכתא בסוף פרק דלעיל. נקיט נמי כל הני אסמכתא דפרקן. או משום אסמכתא דמשנה ג'. דמרחיצין המילה בשבת נקט נמי כל הני:

 אפילו לא נגע בה כשנשאה:

 ר"ל תעשה לע"ז זר ממך:

 כנדה:

 הכנס אל תאמר לו. ולא אמרתי לך שתהיה לך כנדה. רק לענין טומאה. אבל לא כמוה שתחזור לקרבה ולהכניסה כשתטבול. רק צא תאמר לה. דע"ז טמאה עולמית:

 וקיי"ל דע"ז מטמא רק במגע:

משנה ב
 ר"ל שאינה מק"ט:

 מה ים אין מק"ט. כ"כ ספינה. ואפי' היא של חרס. וכ"ש של עץ. ואפילו טענוה ביבשה והורידוה לים. דמטולטלת מלא וריקן. אפ"ה אמקט"ו:

 ולא יותר. ואף דבכל דוכתא מלת זרעונים כולל כל הנזרע. הכא רק בירקות שרי לזרוע ה' מינין בערוגה. מדכך הדרך לזרוע מהן מעט מעט:

 מניח בכל זוית טפח על טפח פנוי. וזורע ד"ט האחרים ברוחב טפח. וכן בכל רוח ורוח:

 ר"ל טפח על טפח זורע באמצע. כדי שיהיה מובדל מהירקות שבצדדים טפח ומחצה לכל רוח כתמונה א).
[ציור] 
או שיזרע באמצע ח' טפחים. אבל יגע בהזרוע בד' הצדדים רק בראש תור. כתמונה ד). 
[ציור]
אבל טפי מה' מינין. אף שמרחיקין זמ"ז טפח ומחצה שהוא שיעור יניקה. או נוגעים בראש תור. אפ"ה אסור. מדהו"ל עירבוב:

 תוציא. חד. צמחה. חד. זרועיה. תרי. תצמיח. חד. הרי ה' וקרא מיירי בסתם ערוגה שהיא ו' טפחים. מדקים להו לרבנן דבכה"ג לא ינקי מהדדי:

משנה ג
 דאז מדאכתי לא מסרח הש"ז. שפיר מקרי עדיין ש"ז. דראוי עדיין להזריע להיות ולד נוצר ממנו:

 וקיי"ל (י"ד קצ"ו) דהפולטת ש"ז תוך ו' עונות לשימושה. חוץ מיום ששמשה בו סותרת יום א' בז' נקיים שלה (ועונה היא או יום או לילה):

 דכשאין מים חמין. מותר לישראל להחם לו מים לרחצו כדי לחזקו. דאז הילד מסוכן. ובב' ימים הראשונים פליגי הפוסקים. די"א לא נתחזק החולי עד יום ג':

 והאידנא נשתנה הטבע. ולהכי אין מרחיצין סתם מילה. רק ביש לחוש לסכנה. אבל קודם המילה. מרחיצין אותו בחמין שהוחמו מע"ש. ובנשפכו יביא חמין שהוחמו לצורך עובד כוכבים. אבל לא יאמר לעובד כוכבים לחממן. ולענין שרית הסדין (ווינדעלן) למילה. באפשר יעשה ע"י עובד כוכבים (של"א ס"ט. ועי' בל"ט מלאכות במלבן):

 צמר סרוק כלשון וצבוע (קארמאזין):

 אע"ג דאיכא קצת איסור כשיוציאו חוץ לתחום. או כשיחמר אחריו (עי' פסחים ס"ו ב' ודו"ק):

משנה ד
 מקיש סיכה לשתיה. מיהו אינו ראיה גמורה רק זכר. דדלמא ברחיצה משתעי קרא דמים. דגם ברחיצה נכנסים מים בקרבו דרך נקבי פארען שבגוף. א"נ בקרבו לאו אמים רק אקללה קאי. להכי באמת סיכה רק מדרבנן אסור. והכי קיי"ל:

משנה ה
 כלעיל פ"ח סי' נ"א. נ"ב. נ"ג:

 בשמים. שומים. בצלים. ושומן (עי' ר"מ ערלה פ"ב מ"י):

 ה"נ בעינן ביצה קלה דהיינו ביצת תרנגולת דמדהיא עריבה לחיך טפי משאר ביצים. א"צ תבלין מרובים להמתיקה:

 כל מינים שבתבלין:

 קליפה ירוקה שעל האגוז בעודה לחה ראוי לצבוע:

 (גראנאטאפפעל):

 (וויידענקרויט) שעושין ממנו (אינדיג):

 (פערבער ראטה):

 רגילין לתת בראש הסבכה מטלית צבוע: (אלויען). וי"א (זאלפעטטער):

 הן ג' מיני עשב המנקין הבגדים בכביסה:

 אשה שמצאה כתם בכתנתה. ומסופקת אם הוא דם נדה או צבע. בודקתו במינין אלו (כפ"ט דנדה מ"ו):

משנה ו
 חזי לריח הפה. ואינו פלפל שלנו. דהוא בכלל תבלין דלעיל כ"א:

 (הארציכט). חזי לרפא כאב חצי ראש:

 העשויין. להריח. ולעיל כ"א מיירי במצויין טפי לתבל המאכל:

 דאף מתכת מעט חזי לעשות כלי קטן:

 ספרים שנרקבו:

 (מענטעלכען) של ס"ת שנרקבו:

 ומפני קדושתן חשיבי:

 וקרא אחשביה לאיסורי'. והו"ל מתקן להוציא ע"ז מביתו. ות"ק סבר מדמבוזה בעיני אדם. אינו בכלל כל הכשר להצניע. כלעיל (פ"ז מ"ג):

משנה ז
 תיבה קטנה של מוכרי בשמים:

 דחדא הוצאה היא. וא"ת מה ארי' קופה הרי אפי' הוציא וחזר והוציא בהעלם א' חייב רק א'. י"ל דקמ"ל דאפי' לר"י (כריתות פ"ג מ"ט) דתמחויין מחלקין. א"כ כ"ש דמינין מחלקין. ואפ"ה כיון שהן בקופה קופה מצרפן וחייב רק א' (ועי' פ"י מ"ב):

 אע"ג דאוכלין שיעורן כגרוגרת. הנהו לזריעה קיימי טפי:

 (גורקען זאאט):

 (מעלאהנען זאאט):

 (שמינק. באהנען זאאט). והנך חשובים טפי משאר זרעים. וסגי בשיעור זוטא:

 שמצניעו לקטן לשחק בו:

 ככל מיני אוכלין. מדאין טעון שחיטה:

 מין צפור [אב"י כ"פ הר"ב אבל כפי מה שהוכיחו בת"ח הוא מין חגב. ע"ש]:

 ות"ק ס"ל דאין נותנו לתינוק. פן ימות ויאכלנו. ואף דקטן אוכל נבילות לתיאבון אין ב"ד מצווין להפרישו. עכ"פ אסור ליתן לו בידים. מיהו אביו בכל גוונא מצווה להפרישו. ואפי' באיסור דרבנן חייב לחנכו. רק דבדאו' מחינן באב. ובדרבנן לא מחינן בי' באב. אבל בתינוק שאינו בר הבנה. אף אביו אינו מצווה להפרישו. אבל אסור להאכילו בידים (מג"א שמ"ג ב'). וחינוך לקטן במצות עשה. היינו אפי' בעשה דרבנן. כתפלה (א"ח ק"ו. ורט"ז שם סק"ב). ונר חנוכה (ססי' תרע"ה). ומגילה (סי' תרפ"ט. ועי' מ"ש בזה בחידושינו מגילה פ"ב מ"ד). וזמן החינוך הוא לכל חד וחד כפום חורפי' (מג"א שמ"ג סק"ג. וכ"כ תוס' סוכה דכ"ח ב' ד"ה כאן). וי"א שחינוך הוא לבן ט' שנים (מג"א ט"ז סק"א). וי"א דכל שראוי לאותה מצוה. אף שאינו מבין לשם מי עושה. חייב לחנכו בה (תוס' חגיגה ד"ב א' ד"ה איזהו). ונ"ל כשניתק חוט העירוב. מותר ליתן לתינוק ספרים לנשאן לביהכ"נ. דלא גרע ממפתחות שהתיר המרדכי ליתנן לתינוק לנשאן לביהכ"נ (כרט"ז שמ"ו סק"ו). והרי כל דבר שהוא מצוה ספינן לי' בידים (כמג"א שמ"ג. ותוס' פסחים פ"ח א'. ועי' ר"ן נדרים ל"ו א'. ומג"א תקנ"ט סק"ט). וע"י עובד כוכבים פשיטא דמותר להביא הספרים לשם. מדהוה שבות דשבות במקום מצוה (ועי' סי' ש"ז ס"ה. ורט"ז ס"ב בהג"ה):

בועז

הלכתא גבירתא