תפארת ישראל על זבחים יא
זבחים יא

יכין

משנה א
 שנאמר ואשר יזה מדמה וגו' תכבס במקום קדוש:

 ר"ל בחטאות חצונות, שהן נאכלות:

 בענייני דכיבוס כתיב:

 מיהו מדכתיב מיעוטא זאת תורת וגו', ממעטינן דם חטאת עוף שא"צ כבוס, מדכתיב בהך עניינא תשָחט, והרי עוף נמלק. [ואי"ל הרי כתיב נמי התם תאכל, והרי פנימית נשרפת, וא"כ מה חזית לומר דתאכל לאו דוקא ותשחט דוקא אימא איפכא. י"ל דמסתבר למעוטי עוף דלא דמי לחטאת חצונה, לענין שחיטה, וצפון, וקבלת דם בכלי, ומתן קרן, ואצבע, וחוד הזוית, ואישים, ולא דמי אהדדי רק לעניין שדמה ניתן בחוץ ושנאכל]:

 מדכתיב מדמה במפיק הא, קמ"ל דרק בכשרה דמיירי בה קרא, ולא בפסולה:

משנה ב
 לזריקה:

 שלן דמה או שנטמא בשרה [דדם קדשים אמק"ט]. או שיצא דמה או בשר. וכולן שהיו קודם זריקה. דלאחר זריקה גם כשרה א"צ כבוס. וכלקמן:

 במחשבת חוץ וכו':

 או זרקו וכו':

 שפיר גרסיני לה. וכש"ס ריש מעילה [ד"ה א'. ודלא כר"ב הכא]. דאף דגם דם כשרה אחר שנזרק א"צ כבוס. י"ל דקמ"ל בזרקו פסולין. דלא נימא כיון דהיכא דאיכא דם הנפש יחזור הכשר ויקבל [כלעיל פ"ג סי' ט'] א"כ בזרקו פסולין כלא זרק דמי. ויהא דם שבמזרק טעון כבוס. קמ"ל תנא. דעכ"פ דם שבמזרק. כיון שהזה ממנו הפסול נעשה דם הנשאר במזרק כשיריים ופסול להזייה וכתיב אשר יזה. דדוקא בראוי להזייה. צריך כבוס:

משנה ג
 דאינו ראוי להזאה עדיין:

 של מזבח:

 ר"ל מהשיריים העומדים להשפך ליסוד. אף שלא נשפכו עדיין. וכ"ש אחר כך:

 דכתיב אשר יזה. ולא שכבר הוזה:

 בלא נתקבל בכלי מיירי. דאל"כ הרי ראוי להזייה [כפ"ג מ"ב]. ואע"ג דכבר שמעינן לה מניתז מן הצואר [עתוס']. נ"ל דקמ"ל אף שאספו. שהרי קבלו בכלי אח"כ. אפ"ה מדפסול תו להזייה א"צ כבוס. ולהכי חלקן התנא לג' בבי. משום דכל חדא ילפינן מקרא. ודרשינן הכתוב למין פסול אחר:

 למעוטי קיבל בהרבה כלים. ובכל א' פחית מכדי הזייה. אף שחזר וערבן. לא קידש. וא"צ כיבוס:

 דכתיב בגד. משמע דמקבל טומאה. אבל עור שלא הופשט אינו מקבל טומאה:

 דמשהופשט מקבל טומאה כשחישב עליו להשתמש בו כמות שהוא:

 מדחסר מחשבה להשתמש בו כך. לא דמי לבגד:

 ולא כל הבגד:

 אף שחסר המחשבה. אם רק לא חסר מעשה:

 לאפוקי כלי עץ. או עור קשה. דבר גרירה נינהו ולא בני כיבוס:

משנה ד
 ר"ל בעזרה:

 כשבשלו בו בשר קדשים. אפילו של קדשים קלים:

 ה"ה שאר כלי מתכות:

 כשבישל בו מגעיל תוך הכלי ברותחין. ואח"כ שוטף גם גבה של כלי בצונן [כלקמן]:

 לעניין חיוב כיבוס ושבירת כלי חרס, אבל מריקה ושטיפה צריך בשתיהן [כמשנה ז']:

משנה ה
 שניתז עליו דם חטאת:

 ואי אפשר להכניסו בטומאתו לעזרה, וגם לטובלו מקודם אי אפשר, דהרי הדם חוצץ, ואף דדם לח אינו חוצץ [כשבת ק"ב ב']. י"ל דהכא בנתייבש מיירי, או נ"ל דהכא מדמקפיד עליו לכבסו בפנים, חוצץ [וראייתי מפסחים דמ"ו א']:

 קורעו ברוב אורך או ברוב רוחב, באופן שלא יהיה ראוי עוד למלאכתו הראשונה [עי' ]. מיהו לא יבדיל חלקי הקרעים זמ"ז, רק ישייר שיהיה נשארם מחוברים יחד כדי רוחב סודר, כדי שיהיה שם בגד עליו בשעת כיבוס, ואף דאז עכ"פ מקט"ו מדרבנן. עכ"פ כדי לקיים מצות הכנסתו לפנים, לא גזרו. [ולתוס' הכא צריך לקרעו להרבה קרעים שלא ישאר גע"ג במקום אחד, רק שלא ינתקם זמ"ז ע"ש]:

 [ואילה"ק מ"ש לעניין טומאה לא מחשב כלי מדאורייתא אף דנשאר כרוחב סודר, ולעניין כיבוס מחשב עדיין כלי מדאורייתא. וכ"כ ק' בסמוך גבי ניקוב כלי חרס. י"ל דאף דע"י הקרע שבבגד והנקב שבכלי נתבטל שם בגד וכלי שהיה עליו לעניין טומאה דלשעבר, עכ"פ לעניין כיבוס דלהבא, הרי לעניין להבא עדיין שם בגד וכלי עליו גם לענין טומאה כשייחדו להשתמש באותו רוחב הכודר שעדיין שלם ובכלי שניקב, עדיין שם כלי עליו לטומאה כשייחדו לזיתים. ונ"ל ראיה דהרי כלי נחושת שפיחחה, וודאי בטל ממנו תורת כלי לגמרי, ואפ"ה כשצורפו אח"כ בקורנס, מהני לעשותו כלי לעניין שטוף [כסי' ל"ה], ה"נ מהני יחוד לתשמיש כמות שהוא, לעניין כבוס שאח"כ]:

 כשבשלו בו בשר קדשים. אפילו של קדשים קלים:

 שאי אפשר להכניסו בטומאתו, וטבילה גם בלי חציצה לא מהני לכלי חרס שנטמא:

 כדי שיטהר מטומאתו:

 ודוקא בנקבו בחוץ כדי שורש קטן, דבזה נטהר מדאורייתא, אף דמדרבנן צריך שיתנקב כמוציא זית, עכ"פ משום מצוה להכניסו לא גזרו. מיהו בהגדיל הנקב יותר משורש קטן, תו א"צ להכניסו, דכבר נתבטל מתורת כלי בשעת שבירה:

משנה ו
 כשבשלו בו בשר קדשים. אפילו של קדשים קלים:

(ראה בועז):

 דכלי מתכות אינו נטהר רק בנקב גדול. מיהו לאחר שפחתו מקיש עליו בקורנס שיסתם הנקב, כדי שיחזור שם כלי עליו בשעת מרוש"ט, ואף דחוזר עי"ז לטומאה ישנה. זהו רק מדרבנן [כר"ב פי"א דכלים]. [מיהו נ"ל דוקא בסותמה בהקשת קורנס, דאינו מתחבר יפה אבל לסותמו ע"י שמתיך לתוכו אבר, אינו רשאי, דאל"כ לעיל סי' ל' נמי יחזור ויתפור הקרע אע"כ דאז יהיה כבגד אחר, ה"נ כשיסתמו באבר, יהיה ככלי אחר, ולא מקיים מצות הכנסה. ולתוס' הכא פוחתו היינו דהופך פנימית הכלי לחוץ כי כיתונא ותמיהני דאין לך פנים חדשות גדול מזה. וצ"ע]:

משנה ז
 מיהו מודה ר"ש דבעי הגעלה, דאל"כ יפלוט טעם הבלוע שבו לאחר שיהיה נותר, לתוך ההיתר שיבשל בו. והחילוק בין הגעלה למרוש"ט הוא, דמרוש"ט צריך שיהיה במים דוקא, וצריך מריקה בחמין ושטיפה בצונן, וגם אפילו בישל במקצת כלי, צריך מרוש"ט בכל הכלי, משא"כ בהגעלה סגי בדיעבד גם בשאר משקין [כא"ח תנ"ב ה'], וא"צ אחר הגעלה גם שטיפה בצונן רק שנהגו כן [שם ס"ז], ובהגעיל רק המקום שנבלע בו האיסור בהכלי, קיי"ל דבדיעבד מהני [י"ד קכ"א ש"ך י"ח, ולרשב"א לא מהני, כש"ך שם סקט"ז]:

 בלי מריקה ושטיפה דמתוך שמרובים הקרבנות ברגל ומבשל בו בכל יום, פולט כל יום מה שבלע אתמול קודם שנעשה נותר, דהרי שלמים נאכלים לב' ימים ולילה שבינתיים. [ואף שאין כלי מחזיק ס' נגד בליעתו שמאתמול, והוא חוזר ונבלע בו ביום ג'. נ"ל דכיון דהיתירא בלע השתא, ס"ל לר"ט דהו"ל כנ"ט בר נ"ט דהיתירא ולרבנן חיישינן שמא נשאר מעט בכלי שלא נתערב בבלוע שמהיום]:

 ר"ל מותר לבשל בו בלי מריקה ושטיפה עד כלות זמן אכילת הקרבן, דהיינו בשלמים שני ימים ולילה אחד, ובחטאת יום ולילה, ואח"כ אפילו בישל בו בינתיים צריך מרוש"ט, שמא נשאר בו מבלוע הראשון, שנעשה השתא נותר. [ולרשב"ם [פ"ח מקרבנות], עד זמן אכילה דקאמר מתני', ר"ל דבגזירת הכתוב הוא דאף שלא נעשה עדיין נותר, אינו רשאי לבשל בו רק מזמן הסעודה שבישל בה עד זמן הסעודה אחרת. וכן מסתבר לפע"ד, דאי מירוק ושטיפה מטעם נותר, א"כ מה מהני שבירת כלי חרס, דאפילו ישתמש בהחרסין הרי הוה נותר כמעיקרא וסגי שיאסר הכלי. אע"כ דשבירה ומרוש"ט כולן גזירת הכתוב הן]:

 שאמרה תורה כיצד:

 של ברכת המזון, שצריך למרקו ולרוחצו יפה מבפנים ובחוץ [כאו"ח קפ"ג]:

 מבחוץ:

 טס ברזל מלא נקבים שצולין עליו [ראסט בל"א]. ושניהן אין להן תוך:

 כל הגעלה לשון פליטה הוא כמו שורו עיבר ולא יגעיל [איוב כ"א פ"י] שר"ל לא יפליט הזרע, ה"נ ר"ל מפליט ממנו ע"י הרותחין הטעם הבלוע בו [א"ח תנ"א ג'. ודלא כרתוי"ט שכתב שהוא לשון מיאוס, ולשונו לקוח מרמב"ם בפי' המשניות הכא]. אבל א"צ שטיפה, מדאין להן רק צד א'. ואילה"ק הרי כלים הללו בליעתן ע"י אור וכל כה"ג צריך ליבון כשלהי ע"ז [וא"ח תנ"א ס"ד]. י"ל היינו בבלע איסור, אבל הכא שבשל בהן קדשים בשעת היתר, אלא שאח"כ נעשה נותר, א"כ התירא בלע, ובכל כה"ג אפי' בלע ע"י אור מותר בהגעלה. ואע"ג דבבלע חמץ ע"י אור בזמן היתר לא ניתר בהגעלה. חמץ שאני דשם האיסור דהשתא כבר הי' עליו גם בזמן התירו, ולפיכך נידון כאיסורא בלע:

משנה ח
 שאין ס' בהקלין נגד החמורים שבישל בהן:

 שנאכלין רק לפנים מן הקלעים. וליום ולילה, ולזכרי כהונה כדין קדשי קדשים:

 חסורי מחסרא וה"ק, אם יש בהן בנ"ט הרי טעם כעיקר דאורייתא, ולהכי נאכלין כחמורין, וטעונין מרוש"ט, ופוסלין במגע. אין בהן בנ"ט, נאכלין כקלין וא"צ מרוש"ט ואין פוסלין במגע. ומתניתין ר"ש היא דס"ל לעיל דקדשים קלין א"צ מרוש"ט. לפיכך הכא כשנתערבו בהן טעם של הק"ק, ויש בקדשים קלין ס' כנגדן, א"צ מרוש"ט, וכדין שאר קדשים קלין. וצריך נמי לומר דהא דתני קדשים וחולין ר"ל קדשי קדשים שנתבשלו עם חולין. דאי בקדשים קלים עם חולין, אמאי באין בחולין ס' כנגדן צריכים לדידיה מרוש"ט. [מיהו לרש"י אפילו כרבנן אתיא, והא דתני בסיפא דביש בהקלין ס' נגד החמורין א"צ מרוש"ט. ר"ל א"צ מרוש"ט לזמן החמורין רק לזמן הקלין]:

 ר"ל באין ס', וחזרו הקדשים הקלין ונגעו בקדשים קלין אחרים, ובלעו האחרים מהם, דינן כאילו נגעו קדשים החמורין בקדשים הקלין ההם, וצריך לאוכלן כחמורים. ואם החמורים פסולין נפסלו הקלין כמותן. ובהיה ס' אין פוסלין במגען:

 ואי פסול ואחד כשר, ובלע הכשר מהפסול, ע"י שהיו חמין:

 וחותך כדי נטילה משם, והשאר כשר:

בועז

הלכתא גבירתא