אלשיך על תהלים ט ו
(ו) ואין לומר כי עדיין יש מקום לבעל דין לחלוק ולומר, אם היה הוא ובית דינו לא היה מיקל כל כך שבמות הבן כיון שנעשה בעבירה ינכה מיתתך, אלא ודאי שהיה על פי מדת רחמים ונשאר עדיין מקום למדת הדין לקטרג, לזה אמר  כו' לומר אין ראיה ממה שמיקל בדין שלא היה הוא ובית דינו, כי הלא נמצא פעם מכביד ופעם מיקל לפי הענין והכל על ידי הוא ובית דינו, כי הנה  בדור הפלגה, שהקלת ולא היתה רק גערה בעם שהפיצם ה' בלבד, ולא המיתם, ולא איבד ארצם, עם היותם לוחמים על ה', ובדור המבול שלא היה כל כך עון, איבד העם ולא הערים, כי , שלא נשאר אפילו רשע אחד, כי אם נח איש צדיק היה, אך כל השאר , כי אם (ז) , חרבות שלהם נשארו לנצח. ובמקום אחר, זה וזה, כי  הם סדום וחברותיה שארצותם נתש, ואיבד גם  של העם, וזהו אומרו  שחוזר אל העם, ולא אמר "הנה", כי איבד ערים ועם: