תפארת ישראל על ביצה א
ביצה א

יכין

משנה א
 בכל יו"ט מיירי אפילו אינו יו"ט שאחר שבת [והא דקאמר בש"ס ביו"ט שאחר שבת עסקינן, לאו דבהכי איירי מתניתין, דהרי מסקינן דגזרי הא אטו הא, רק ר"ל דטעם איסור דמתניתין, שהוא בכל יו"ט תלי באיסור של יו"ט שאחר שבת. תדע דה"פ דש"ס, דהרי מקשה אביי אח"כ, יו"ט בעלמא תשתרי. ומה קושיא, דלמא באמת הדין כן. אע"כ דא"כ לא הו"ל למנקט מתניתין סתמא, דמדנקט סתם משמע דמיירי בכל יו"ט]. וה"ה הנולד בשבת, רק נקט יו"ט, דאפילו ביו"ט דקילא מחמרי ב"ה:

 ואפילו לטלטל הביצה אסור לב"ה, רק מדנקטו ב"ש תאכל לרבותא, דאפילו באכילה שרו, נקטו ב"ה נמי לא תאכל. ואפילו בתרנגולת העומדת לאכילה אסור לב"ה, דגזרינן בנולד בכל יו"ט או שבת, אטו הנולד ביו"ט שאחר שבת או בשבת שאחר יו"ט, דאז אסור מדאורייתא משום הכנה, דאתמול היה הביצה גומר והולך במעי אמו לצורך מחר, והרי אין שבת ויו"ט מכינים זה לזה אפילו הכנה כזו שהיא ממילא [מיהו בעומדת לגדל ביצים בל"ז אסור הביצה משום נולד [ועי' תצ"ה ס"ד]. ובשבת וב' י"ט של גליות הסמוכין זה לזה, הנולד בא' אסור בב', אבל בנולד בא' מותר בג', דהרי ממ"נ א' מב' הי"ט חול הוא. ומה"ט ב' יו"ט של גליות, הנולד בזה מותר בזה. אבל ב' יו"ט של ר"ה כיומא אריכתא דמיא [לחומרא אבל לא לקולא דהרי אסור להכין מיו"ט לחבירו] הנולד בא' אסור בב'. וכ"כ בשבת שלפניהן ושלאחריהן, הנולד בא' אסור אפילו בג'. אבל הנולד ביום חול שאחר שבת או יו"ט מותר, דסעודת חול לא בעי הכנה. מיהו לא שייך הכנה רק בביצה דמעיקרא לא היה מגדל אפרוח, וביציאתה נגמרה לגדל. אבל עגל שנולד בשבת מותר ביו"ט [ רא"ש ביצה אות ז']. וכמו כן בהמה שעומדת לאכילה, דוקא בנחלבה לכלי ריקן דאיכא נולד, דמעיקרא אוכל, והשתא משקה, להכי אסור החלב כבביצה. אבל בנחלבה לתוך פרורי אוכלין שהם כשיעור שרגילין לאכול עמהם החלב, מותר אפילו בו ביום, היכא דהבהמה עומדת לאכילה, דאז הו"ל כמשקין הבא לאוכל דדינו כאוכל ואין כאן נולד [ונ"ל דיש לסמוך אהיתר זה, אפילו בעומדת לשתות חלבה כל יום [כרט"ז תק"ה סק"א], דהרי הרמב"ן מתיר לחלוב לאוכלין אפילו בעומדת לגדל, והסכימו לזה הב"י וד"מ, רק דנהגו להחמיר. וביש עוד סניף של רבינו ט"ז שרי לכתחילה]. ואם הבהמה של עכו"ם אפילו עומדת לגדל, שרי בחולב לאוכלין, דאע"ג דהבהמה מוקצה, בשל עכו"ם ליכא מוקצה. אבל בחולב לכלי ריקן, דהו"ל נולד, אף בשל עכו"ם אסור נולד בו ביום, ומותר ביום שלאחריו בב' י"ט של גליות. וכמו כן שבת ויו"ט הסמוכין זל"ז, הנחלב בזה אסור בזה, ומותר ביום שלאחריו חוץ מב' י"ט של ר"ה דלעולם לחומרא כחד חשיבין . וכמו כן הדין בכל נולד. מיהו לא שייך נולד בבעל חי שנולד, מדלא חזי מיד כשנולד עד שישחטנו [ תצ"ח מג"א סק"ח], ומה"ט כל עגל שנולד ביו"ט מותר מדינא בו ביום [שם]:

 באכילה כ"ע לא פליגי דשעורו בכזית כי פליגי לביעור, לב"ש מדאיצטריך רחמנא למכתב שאור, ולא יליף ליה בק"ו מחמץ, שהרי שאור חמוצו קשה יותר מחמץ, [ואין לומר אין עונשין מן הדין. דהרי בל"ז אין לוקין על לא יראה [כתוס' פסחים צ"ה א' ד"ה בפרטיה], אלא על כרחך אצטריך למכתב שאור משום דשעורו חמור יותר מחמץ:

 דילפינן ביעור מאכילה, דשעור שניהן בכזית. וחמץ ושאור תרווייהו צריכי, חמץ אף שאין חמוצו קשה, ושאור אף דלא חזי לאכילה. ונקט הכא הך פלוגתא דחמץ. משום דבעי למתני גבי הדדי ג' בבי דמחמרי ב"ה [ולהכי לא נקט עכ"פ פלוגתא דביצה? ודהשוחט גבי הדדי, אע"ג דתרווייהו שייכי טפי הדדי דתרווייהו ביו"ט איירי. משום דלא בעי תנא להפסיק בין הנך ג' פלוגתות עם בבא דמודים שאם שחט]:

משנה ב
 ר"ל הבא לשחוט ביו"ט מה יעשה:

 ר"ל אם יש לו חנית נעוץ מעיו"ט בעפר תחוח, שאינו מחוסר כתישה לכסות בה, יעקרה ממקומה ויכסה בעפר היוצא. ומיירי בנעוצה בחצר או בבית וא"צ אלא לעפרה דאז מקלקל כשעושה הגומא, ולא הו"ל רק שבות, להכי התירו משום שמחת יו"ט. ואף לב"ה דרק בשכבר שחט שרי כה"ג, והרי מותר לאכול גם כשלא יכסה, ומה שמחת י"ט איכא. י"ל עכ"פ יצטער ביו"ט שיאכל בלי שקיים המצוה [כך נ"ל כוונת תוס' ודלא כמהרש"א בתוס' ד"ח א' ד"ה אינו]. אבל בשדה דאינו מקלקל, אסור להוציא דקר הנעוץ, דקעביד גומא וחייב משום חורש, ואף דהו"ל מלאכה שא"צ לגופה, הרי קיי"ל דחייב [כך כ' רמ"מ פ"א משבת. ול"מ נ"ל דמה"ט נקט דקר שהוא [פפלוגאייזען] שבכלי מחרישה [כשביעית פ"ה מ"ו] ולא מעדר, משום דצריך שנוי, ומרא חצינא באמת אסור]:

 ובכולהו קיי"ל כב"ה :

 ר"ל בנעוצה בעפר תחוח מעיו"ט. ובשעת הדחק מותר לכסות בעפר דק, או חול יבש אפילו אינו מוכן [ט"ז שם סקי"ב]:

 ר"ל בהא נמי מודו שאפר כירה מוכן הוא [כך נ"ל כוונת הש"ס. ועי' תוס' כאן ד"ח א' ובחולין דפ"ח ב' ודו"ק]. מיהו אם האפר מהיסק של היום, שלא הוכן מאתמול. צריך שיהיה חם בכדי לצלות בו ביצה, דאל"כ רק בשעת הדחק שרי דאז עשה דכסוי דחי איסור מוקצה [הרא"ש]:

משנה ג
 אפילו סולם של שובך, כדי שלא יחשדוהו דלתקן גגו מוליך הסולם. ואפילו באין אדם רואהו, כל שאסרו חכמים מפני מראית עין, אפילו בחדרי חדרים אסור:

 באותו שובך:

 אפילו בר"ה, דמדהוא סולם של שובך לא יחשדוהו. מיהו גם בסולם עלייה המקיל לטלטלו בחצר לא הפסיד [ תקי"ח רמג"א סק"ז. ונ"ל ראיה מתוספות ע"ז די"ב דלא קיי"ל דבחדרי חדרים אסור ועי' גם רמג"א ש"א סקנ"ו]:

 יונים משובך:

 ר"ל שאחזם בידו מעיו"ט, דאל"כ חיישינן שמא כשיטלטלם לשחוט ביו"ט ימצאם כחושים, ושביק להו, וטלטלם שלא לצורך:

 מיהו עוף הבית א"צ זימון :

משנה ד
 חד בבא הוא, דזימן שחורים ולבנים, כל מין בקן אחר, ומצאן בהפוך מקומן, אפ"ה לא אמרינן דנתהפכו:

 ולא אמרינן דאותו שאינו מוכן בטל ברוב, דבע"ח או דשיל"מ לא בטל:

 ולא אמרינן מדלא מצח כמספר שהכין דכל המוכנים פרחו:

 והא דלא כלל הא עם הנך דרישא ואפסיק בינייהו בזימן ג' ומצא ב', נ"ל דקמ"ל דבזימן בקן ומצא לפני הקן אפילו זימן ג' ומצא ב' שהיה מסתבר דחד פרח ולהכי יצאו גם הנך ב' לפני הקן שרצו גם הם לפרוח, ולעולם אינהו נינהו, קמ"ל:

 ר"ל שאין עוד שובך אחר תוך נ' אמה, או שיש אחר תוך נ' אבל אינו נראה, דמפסיק מידי ביני ביני:

 ומיירי בהכין רק רכין, דכל יונה רכה אינה מדדה יותר מנ' אמה מהקן, בכדי שתוכל לראות את קנה. אבל במפורחין, בכל גוונא אסור [שם]:

משנה ה
 דלת של [שראנק] של מוכרי בשמים, שמסלק הדלת [מהשראנק], ומניח עליו בשמים למכור ס"ל דאסור מדס"ל יש בניין בכלים:

 ודוקא שהצירים באמצע הדלת [דהיינו שבולט כעין יתד מאמצע ראש הדלת, ותחוב במשקוף למעלה, וכמו כן בולט כעין יתד בתחתית הדלת, ותחוב במפתן]. אבל בצירי הדלת מן הצד, כעין שלנו, אסור דאף דס"ל אין בניין בכלים אפ"ה במעשה רבה כזו ס"ל דאסור מדרבנן. מיהו דלת או חלון של בית, בכל גוונא אסור להכניס או להוציא. ובאין להן צירים כלל, אפילו של בית מותר ליטול ולהחזיר [ שי"ג ותקי"ט ]:

 [שטאמפפע], שמלאכתו לאיסור:

 אפילו מבהמה שנשחטה ביו"ט:

 ר"ל לפני מקום שדורסין עליו בני אדם הבאין ויוצאין, נותנין העור שם כדי שלא יסריח:

 לטלטלו לתלותו:

 דאי לא שרית ליה לא שחיט ונמנע משמחת יו"ט:

 מדאין באלו צורך אוכל נפש. וכ"ש מידי אחרינא שאין בהן סרך עונג או מצוה ואין בהן צורך אוכל נפש:

 דמתוך שהותר הוצאה לצורך אוכל נפש, הותר לכל מילי. ודוקא שיש צורך היום קצת :

משנה ו
 זרוע לחיים וקיבה:

 לאו דוקא, דהרי רק מד"ס אסור להוליכן:

 שחיוב תרומה בא כשממרח הכרי והרי אין ממרחין הכרי ביו"ט:

 שמותר להפרישן ביו"ט. ובש"ס אמרינן דמשנתינו אינה כתקנה, אלא דבחלה ומתנות לכ"ע מוליכין, ורק בתרומה פליגי, ובית הלל מדמו תרומה לחלה:

משנה ז
 [געווירצע]. וה"ה כל דבר שמפיג טעם כשידכנו מעיו"ט:

 שטעססעל של עץ. אבל המדוכה [מערזער], מותר להיות כדרכו, דדי בשינוי זוטא דמדוך:

 טעפפכען תחת [המערזער]:

 [קאכלעפפעל] תחת שטעססעל, דצריך לשנות בשתיהן [ולרש"י ור"ב דגרסי או, צ"ל דס"ל לב"ש דלמלח דאינו מפיג טעמו, גם זה שינוי רבה, דלא סגי במדוך עץ, רק או פך במקום מדוכה או עץ פרור במקום מדוך]:

 מיהו נוהגין לשנות קצת בדיכת תבלין להכירא שלא ידוך טפי מהצריך ליו"ט. אבל ברחיים אסור אפילו ע"י שינוי, מדהוה כעובדין דחול . וה"ה לטחון [קאפפע] ברחיים אסור ובמדוכה ע"י שינוי שרי [משבצות שם]. ודבר שרגילין לדוך הרבה ביחד, כחרדל [ומעערעטטיך] ז אף דמפיג טעם, אף ע"י שינוי אסור [מגא שם ז']. מיהו סחיטה, אף דמפיג טעם כשיסחטנו מעיו"ט אפ"ה אסור ביו"ט [ט"ז ומשבצות שם]:

 או שיטה המכתשת. וה"ה גבינה [ברייבאייזען] שרי ע"י שינוי. אבל מצה מותר לטחון בלי שינוי, דאין טחינה אחר טחינה [שם]:

משנה ח
 מלקט האוכל מתוך הפסולת ואוכלו מיד:

 דבדאין טורח בברירת הפסולת מהאוכל, בורר פסולת. וביש טורח בזה בורר איפכא:

 [קארב]:

 קערה גדולה:

 על השולחן מדמחזי שבורר הרבה לצורך מחר. ולרשב"א בנפה וכברה דבשבת חייב עלה חטאת, להכי בי"ט כיון דאפשר למעבדה מאתמול אסור מדרבנן, אפילו לאכלה לאלתר. אבל בקנון ותמחוי, דכיון דלאו אורחיה בהכי, להכי בשבת פטור אבל אסור להכי בי"ט מותר לכתחילה אף שהיה יכול למעבד כן מאתמול [עי' בא"ח שי"ט, ותק"י ס"ב] וקיי"ל דבקנון ותמחוי שרי בצריך לה בו ביום [רמג"א תק"י ס"ב]:

 [פיינעס זיעב]:

 [גראבעס זיעב]. דבאלו מחזי כעושה לצורך מחר:

 שנותן מים על הקטניות, כדי שיצוף הפסולת ויסירנו:

 ר"ל ומסירו בידו, וקיי"ל כר"ג , ודלא כר"ב:

משנה ט
 מתנות:

 ר"ל דבר מוכן לאכילה:

 דמחוסר טחינה. ואע"ג דחזו לבשלן כך, רוב תבואה לאו לתבשיל קיימי:

 מלת בתבואה מיותר. רק קמ"ל דלאו כל מיני תבואה מתיר, רק באותן שמזכיר בגמרא, חיטין שעורים עדשים מדחזו לתבשיל. וקיי"ל כת"ק. וכששולח מתנות לא ישלח ע"י ג' שלוחים ביחד דמחזי כמוליכן למכור בשוק :

משנה י
 דעכ"פ רזו לישב עליהן:

 אפ"ה אפשר שיהיה מותר לשלוח, כגון בקשין, דאז מותרין לישיבה:

 עי' שבת [ פ"ו סי' י"ז ] דלא חזו ללבשן ביו"ט:

 להשחירו:

 בחול, ביו"ט משלחין וכו':

 לאתויי תפילין. משא"כ תבואה לא חזי בחול בלי טחינה [שם]. מיהו סנדל מסומר אף דחזי למחר, אסרוהו, להיכירא שאסור ללובשו אף ביו"ט:

בועז

הלכתא גבירתא