סמ"ע על חושן משפט שצב


סעיף א

 הוא חררה הנ"ל אלא מתחלה לשון המשנה נקט דקתני חררה ואח"כ ל' הרמב"ם דכתב ל' חלה ואח"כ תפס לשניהן יחד וכתב על החלה ועל מקום החררה:

 דכיון דהניח' שם ה"ל היזק בידים וכי אורחי' הוא חייב עליהן בעל הכלב נזק שלם ועל שאר הגדיש דלא בא ההיזק אלא מגרמת הנח' ה"ל כצרורות ומ"ה בתשלומי ח"נ סגי:

 אז מקום הגחלת מחשב לשינוי או צרורות מ"ה בח"נ סגי ועל הגדיש ס"ל דפטו' דזה גרע מכח כחו דנתבא' בטור ובדברי המחב' בסי' ש"ץ דחייב עליו ג"כ ח"נ ע"ש:

 דבזה בעל הגחל' פטו' כיון דשמר אשו כדנטרי אינשי ובעל הכלב חייב כיון דסתם דלתות חתורות הן אצל כלבים ה"ל לשמו' כלבו שלא יחתור ויזיק:

 ל"ד קאמר חייב דהא מסתמא בעל החררה הוא בעל האש שאפה חררתו בתנורו והגחלת היא שלו וגם הוא בעל הגדיש ולמה ישלם אלא בא לו' שגם בעל הגחלת הוא הגורם ההיזק ומ"ה בעל הכלב אינו משלם אלא החצי היזק:

 דשניהן שותפין בהנזק:

 דמחשב לגביה שינוי ואם הוא עשה ההיזק לבדו לא הי' חייב אלא ק"נ השתא דאיכא בעל הגחלת דהוא שותפו בהיזק פטרו מחצי חיובו ולא נשאר עליו אלא רביע ההיזק ובעל הגחלת עליו לשלם שלשה רביעיו' כיון דאם לא הי' בעל הכלב שותפו ובעל הגחלת הי' עושה ההיזק הי' עליו לשלם הכל כי אין שייך אצלו לפטור מהחצי מ"ה נשאר עליו חוב שלשה רביעית היזק: