תפארת ישראל על שבת יט
שבת יט

יכין

משנה א
 סכין למול:

 לפרסם חיבוב המצוה. שמחללין שבת עבורה. ואי"ל יביאו התינוק אצל הסכין. דחי נושא א"ע. י"ל מדצריך אחר המילה להחזירו לאמו שתיניקו. שא"א לה לבוא אצלו. מדחולה היא. ואפשר שתסתכן עי"ז. וא"כ כשישאו התינוק החולה לאמו. דדינו ככפות. אינו נושא א"ע:

 שגזרו שמד על המילה:

 שלא יחשדוהו הרואים כשמכסהו. שסכין אחר נושא:

 ממחובר. וקמ"ל דאפי' מכשירים דוחין שבת:

 (קאהלען):

 סכין. ונ"ל דלהכי קרי לי' ברזל. דקמ"ל שלא יתקנהו בהידור כסכין. מדאפשר בברזל חד:

 דפליג אר"א:

 כמכשירין:

 כמילה גופה:

 וקיי"ל כר"ע. ולדידן שאין לן רה"ר. מותר להביא התינוק ע"י עובד כוכבים. או ע"י ישראל שיוליכנו פחות פחות מד"א וליתנו לחבירו. אבל ההוצאה מרה"י לרה"ר ואיפכא צריך שיעשה ע"י עובד כוכבים (רט"ז רס"ו סק"ד). ולמג"א גם כה"ג אסור. רק ימולוהו בביתו (רמג"א של"א סק"ה):

משנה ב
 לאתויי דכל שעה שעוסק במילה מותר לחלל אפילו על ציצין שאין מעכבין המילה:

 ר"ל חותכין הערלה:

 לשון כי פרוע הוא. והוא לשון גלוי. שמגלה העטרה ע"י שקורע העור הדק שתחת הערלה:

 יונק הדם מהחבורה. אף שעי"ז ניתק הדם ממקומו ונעשה חבורה עי"ז. עכ"פ כשלא ימצוץ אפשר שיסתכן. שע"י החבורה. הדם שבבשר הגיד מתחמם ונקפה. ואפשר שיצבה הגיד עי"ז:

 (פפלאסטער):

 קימעל שחוק:

 את הכמון:

 מדאפשר בהכי:

 שרגילין היו לערב יחד יין ושמן ולטפטף ממנו על המילה לרפואה וגם זה אסור משום שחיקת סממנין:

 קמ"ל אף דטירוף יין ושמן יחד אינו אסור רק מדרבנן. דמחזי כמאן דבעי למשדינהו בקדירה. כטירוף ביצים (שבת דק"ט א'). אפ"ה צריך לשנות בשבת (כך נ"ל):

 שרגילין היו לעשות מטלית נקוב. ומכניסין בהנקב העטרה של הגיד. כדי שלא יחזור העור ויכסהו:

 כשלא חתכו ונקבו להמטלית מע"ש:

 (לעפפכען):

 שלא הכינו והביאו מע"ש:

 דרך מלבוש כדי לשנות. ודוקא לצורך מילה שרי כה"ג. אבל בל"ז אסור. ודלא כאותן שכורכים טוך סביב היד ויוצאין בו לכרמלית שאינו מעורב. דזה אינו דרך מלבוש. ורק סביב הצואר או לחגור בו שרי לצאת כך לכרמלית (ש"א ל') אבל סביב היד לא עדיף (מהאנדשוהע) שנכון להחמיר מלצאת בהן לכרמלית (ש"א רמג"א נ'):

 לא מבעיא מבית לבית באותו חצר דמביא. אלא אפילו מחצר אחרת שלא ערבו עם זו שרי:

משנה ג
 ביום המילה. בין לפניה לחזקו. בין לאחריה לרפאותו. מותר לרחצו כדרכו בחמין שהוחמו בשבת (ודלא כר"ב):

 (איינשפריטצען):

 אפי' דרך זילוף. ודוקא ביום ג' למילה. אבל בשעת מילה בכל ענין שרי:

 בחמין כדרכו:

 אלמא דאז הכאב גדול. והאידנא אין צורך כל כך ברחיצה. ולכן אין רוחצין הולד רק ביום המילה. ובחמין שהטמינו מע"ש. או ממים שחימם עובד כוכבים לצורך עצמו. אבל לא יאמרו לו שיחם לצורך המילה. ומה"ט מלין ג"כ מילה שלא בזמנה בע"ש בזה"ז. ולא חיישינן שיצטרכו לחלל שבת עבורו בחימום מים (מג"א של"א ט'). ולרט"ז אסור משום שגורם צער שבת (י"ד רס"ב סק"ג):

 ספק בן ט' או בן ח' חדשים:

 שיש לו זכרות ונקבות:

 מיהו אפילו הוא ודאי בן ח' חדשים. אם נגמרו שערו וצפרניו ימולוהו. דבן ז' הוא ואשהויי אשתהי. ואי בר ז' ודאי הוא. אפילו לא נגמרו שערו וצפרניו אם רק רואים שחזק הוא ימולוהו (שם ס"ג):

 וקיי"ל כת"ק (שם ס"ה):

משנה ד
 חטאת. בהא כ"ע מודו. מדטעה במצוה ולא עשה מצוה. דמל בן ז' ימים. ואע"ג דהנימול קודם זמנו צריך להטיף ממנו דם ברית בזמנו (כש"ך י"ד רס"ב ב'). וא"כ הו"ל מקלקל בחבורה. נ"ל דאפ"ה הועיל שא"צ לחתכו שנית:

 אף דטעה בדבר מצוה ועשה מצוה. דלולא שבת ראוי היה למול. אפ"ה חייב:

 מדעשה מצוה:

משנה ה
 שהוא ישראלי. לאפוקי בן שפחה. שנימול אפילו בן יומו:

 קמ"ל אפילו יודע שלא יזדמן לו מוהל אח"כ:

 נ"ל דקמ"ל שיקדימו למול זה קודם לילד אחר שנימל באמת שלא בזמנו. דזה אכתי בזמנו מקרי:

 דהרי מונין לו מהלילה. ונימול לט' ספק ח' (י"ד רס"ב ד'):

 דא"א למולו בשבת. דשמא תשיעי הוא ומילה שלא בזמנה אינה דוחה שבת:

 דמילה שלא בזמנה אפי' יו"ט אינה דוחה:

 דקדושה א' הן (וכשהיו מקדשין ע"פ הראייה היה אפשר שיהי' ר"ה ביום א' ב'). וביו"ט שני של גליות פליגי רמב"ם ורא"ש. ולב"י קיי"ל כרא"ש דאסור. ולש"ך קיי"ל כרמב"ם דשרי (י"ד רס"ו ח'):

 אפילו ישהה הרבה. והיינו דסמך בבא זו לבבא דלעיל. מיהו בחלצתו חמה (ר"ל שהוחלה בחמימות. ולשון חלצתו נ"ל דר"ל תקפתו חמה. כמו חלוצי צבא). או שהיה לו כאב גדול בעיניו דהיינו שהיה בהן ריר או ששותת מים מעיניו מחמת הכאב ממתינן לו אחרי שנתרפא ז' ימים ואח"כ ימולוהו (רס"ב ב'):

משנה ו
 נימי העור שנשארו מדובקים מהערלה בהעטרה:

 שכשעדיין מדובקים בעטרה. אינו נחשב כמהול עדיין. ודוחה השבת אף שסילק ידו כבר מהמילה:

 ר"ל רוב גובה העטרה. או רוב היקף העטרה. ואפי' ע"י צירוף. [ונ"ל דנקט בשר. והרי עור הוא הערלה אבל קמ"ל אפי' הוא כעין בשר. שהוא עב. או שכבר קרע עור פריעה למעלה ממנו. דלפעמים יש ב' עורי פריעה ועור הב' דבוק בדקותו בבשר עטרה. לא אמרינן דמן העטרה הוא ולא ניעכב קמ"ל. ועטרה לרש"י ור"ן (כאן ויבמות מ"ז ב') הוא השפה הגבוהה סביב שם. ולרמב"ם וטור כל המשך הכפתר אף במקום שאינו בולט מהגיד הוא בכלל עטרה]:

 נ"ל דקמ"ל דאפי' בתרומה דרבנן אסור. דכערל גמור הוא:

 שאחר שנימל חזר וגדל העור וחיפה העטרה. ונראה עי"ז כערל:

 דכיון דנימל פעם א'. אפי' חזר ונתכסה כל העטרה א"צ למולו שנית רק מדרבנן. להכי היכא דאפשר קושר העור לאחוריו. שלא יראה כערל. ובאי אפשר. במקום צערא ל"ג רבנן (ש"ך י"ד רס"ו). ובמסופק אם נתגלה במילה ראשונה רוב העטרה. נ"ל דאמרי' רוב המצויין אצל מילה מומחין הן (כחולין ד"ג ב'). וא"צ לצער התינוק. וכן שמעתי וראיתי מפה הקדוש של ע"ר אאמ"ו הגאון זצוק"ל אף שלא זכיתי לשאלו טעמו:

 כהלכתו לעיל:

 אף דכבר תנא דציצין שברוב גובה או היקף מעכבין המילה נ"ל דמרישא ס"ד רק לחומרא. קמ"ל הכא אפי' לקולא. דהיינו לברך שנית כל הברכות (וכי"ד רס"ה). ובלא סילק ידו אפי' על ציצין שאינן מעכבין חוזר. ואפי' בשבת. ובסילק ידו בשבת. אינו חוזר על ציצין שאינן מעכבין:

בועז

הלכתא גבירתא