חפץ חיים על ספרא/בהר/פרק ד


ביאור - פרק ד
 דשם מיירי בעסקי ממון כדכתיב וכי תמכרו ממכר וגו'.

 וכונתו להתלוצץ ממנו.
 בש"ס איתא בשעה שאין לו דמים, ובתוספתא איתא ולא יתלה עיניו על המקח ויאמר לו בכמה חפץ זה וכו', ואם כן הוא ענין אחד.
 פי' בשעה שאמרתי לו זכור מעשיך הראשונים, לא כיונתי לאנותו אלא שיהיה חטאתו נגדו תמיד ויתחזק בתשובה, וכן באידך דברים כדי שיכנע לבו. וביו חמרים מבקשים תבואה יאמר גם כן לא דיברתי כי אם לטובה, הייתי סבור שיש לו תבואה למכור, וכן במקח יאמר שבאמת הייתי חפץ לקנות. והנה כל הדברים הללו אין טובתן ורעתן מסורה לבני אדם להכיר אלא ללבו של עושה, הוא בעצמו יודע אם כונתו לטובה או לצער את חבירו.
הכי גרסינן '''לכך נאמר בו ויראת מאלהיך וכל דבר וכו'.
 של אדם נאמר בו הוי ירא מן היודע מחשבות.

 שמירה זו המשנה ללמדם, דעל ידי זה נשמר הדבר. ושמירה לחוקים כבר נאמר בפרשה אחרי אלא ששם נזכר שעל ידי זה של שמירת החוקים והמשפטים יחיה לעולם שכולו טוב כמה דכתיב שם , ופי' רש"י וחי בהם לעוה"ב. ובפרשה זו הבטיח לנו הש"י שעל ידי קיום התורה נשב על הארץ לבטח.
 שבעון שמיטה ישראל גולים כמו שכתוב בפרשה בחוקותי.
 אפילו להתפחד שמא תגלו אלא בבטחון גמור.

 פי' יהיה לכם פירות הרבה ותוכלו לאכול מהן הרבה עד שתשבעו ולא יהא צריך למעט אכילתו בשביל להניח ליום מחר.
 שאינו שבע עד שיאכל הרבה.
 פי' ר"ש אינו צריך למלאות בטנו עד שיהא פותח פה מחמת הבלו ועשן של מאכל, אלא באכילה מועטת ישבע וקל ובריא בה. (ולפי הנראה רש"י גם כן כיוון לפירוש זה שהרי פירש אוכל קמעא ומתברך במעיו, ובודאי כונתו למאמר זה של התורת כהנים).
 פי' שלא יתמלא רצונו אלא מכל מה שיתאווה יתמלא לו רצונו.
 כבר אמר למעלה. אלא הכא בא לומר בארצכם אתם יושבים בטח אבל אם תגלו לחו"ל לא תשבו בטח.

 דאם הכונה שאפשר שיאמרו הול"ל "ואם תאמרו", אבל  משמע שבודאי תאמרו.
 והכונה לא נאסוף אפילו הספיחים שצמחו מעצמן מהזרע שנפל בארץ.
 מלשון זה משמע דדעת רבי עקיבא שמן התורה אסור לקצור ספיחים אפילו שלא כדרך הקוצרים.
 גזירה שמא יזרע ויאמר שמאליו גדל.
 מן הזרוע בשישית וגדל בשביעית לא נאסוף אותו אל בתינו כשאר השנים לקיום אלא בשנה הזו נצטוינו לבערו בזמן הביעור ומה אנו אוכלים מן הביעור ואילך.
 שבשישית יהיה ברכה בפירותיה להספיק על השנה שאחריה.
 פי' שגם בהם ימצא ברכה בפירותיהן להספיק אף לחברתה.
 דהוא יתר, דהול"ל "בשישית", ואמר "בשנה" לרבות כל השנים שבין שמיטה לשמיטה, והם החמשה שנים מלבד השמיטה שבכולם היה ברכה אלא שבשישית צריכה ברכה יתירה שתספיק לשלש שנים כדכתיב  (ראב"ד). וכונתו שבשאר השנים היה מספיק רק משנה לחבירתה דהיינו אף שזמן קצירה בו בניסן היו אוכלין כל הקיץ מפירות שנה שעברה.
 פי' למקצת השישית מן הפסח שהוא זמן קצירה ואילך ולשביעית ולמוצאי שביעית עד הפסח שיקצורו. נמצאו הללו שלש שנים אינם אלא שתים -- חצי השישית, ושביעית, וחצי שמינית.
 הרי אלו שתי שנים ומחצה -- שביעית ויובל הסמוך לה וחצי מוצאי יובל, והכל היה הברכה לפי צורך הזמן. אבל השישית כולה משל חמישית היא ניזונית כדאמרן שהן מספיקות משנה לחברתה (ראב"ד).

 פי' אילו לא אמר קרא רק "את השמינית" הוה אמינא דקאי רק אשמינית שלאחר שמיטה. כשהוא אומר  ריבה עוד שנה והוא תשיעית שלאחר השמינית דהיינו כאשר איקלע יובל בשמינית ויובל דינה כשמיטה -- אז יזרעו בתשיעית, והכתוב דיבר בהדיא על הנמצא ברוב שהם שאר השמיטות וברמז דיברה על ענין יובל הנמצא פעם אחת בחמישים שנה.
 הוא תולעת המרקיב התבואה ואינו מניחה ליישן דהא כתיב "ואכלתם ישן".
 פי' אילו לא נאמר אלא "עד התשיעית" הייתי אומר שהפירות של שישית יהיה די לשישית ושביעית ושמינית, עד זמן אסיפה של שמינית שהוא בחג הסוכות של תשיעית, כמו שכתוב "עד בא תבואתה" דהיינו עד זמן שמביאים התבואה החדשה מן הגרנות לתוך הבית. וכשנאמר  האי  יתירה בא לרמז על זמן היובל שצריך להספיק עוד על שנה דהיינו גם על שנה תשיעית כולה, עד זמן אסיפה שהוא בתחלת עשירית.
 פי' שהזית שנחנט בעשירית אינו נגמר עד אחת עשרה כדמוכח  בפרק בתרא דפאה  וברכה זו קמ"ל קרא שיהא כל ברכותיה של שביעית שוין לזרעים ולפירות האילן וכמו שימצא להם זרעים שהם תבואה של ששית שיספיק  להם עד עשירית -- כך ימצא להם כל פירות האילן של שישית שיספיק עד עשירית, ואף שיש מהפירות שאין נגמרין עד אחת עשרה כגון זית, הכל יספיק מן הקודם. וזהו שאמר . ובילקוט גרס , ועיין בהגהות הגר"א.

 היינו שיהיה בהחלט להלוקח שלא תשוב עוד לבעלים.
 שלא נתתי לך רשות למוכרה לחלוטין שאיננה שלך.
 פי' אם תלכו בדרכי תהיו תושבים ואם לאו ח"ו תהיו רק גרים לפי שעה כדכתיב ולא תקיא הארץ אתכם וגו'.
 היינו בארץ.
 היינו שלא יחשוב האדם שכיון שנכנס בארץ, הארץ היא שלו לחלוטין, ובפרט כשנמשך כמה דורות שכל אחד ירש מאביו כרמו וזיתו, היא שלו בעצם. אלא לעולם היא שייך להקב"ה ובכל דור הוא נותן לנו על תנאי שנשמור מצותיו וכמו בדור הראשון של אבותינו כשנכנסו לארץ ציוה אותם יהושע שעל מנת כן מנחילין להם את הארץ כשיקיימו התורה כדכתיב בקרא.
 פי' אף שאני מלך גם כן אינני בטוח כי אנכי רק בבחינת גר.
 פירוש, כשתלכו בדרכי ואשרה את שכינתי בה וכדכתיב , והוא נקרא אז "אלהי הארץ" -- אז הרי היא שלכם, אבל אם ח"ו לא תלכו בדרכי ואגלה שכינתי מתוכה ויקויים  -- אז גם אתם תהיו מוכרחים לגלות מתוכה, וזהו שאמר דיו לעבד להיות כרבו.

 פירוש, אילו אמר הכתוב "ובכל גאולה תתנו" הייתי אומר דאף כשמוכר עבד כנעני ושטרות ומטלטלין יכול לגאלה אחר כך. תלמוד לומר "ארץ אחוזתכם" דוקא. עוד אמרו דבא לרבות דאף המוכר בית בבתי ערי חצרים או עבד עברי הנמכר לישראל גם כן יש גאולה אף בקרובים. ועיין בקידושין דף כ"א ע"ב לענין בתי ערי חומה.

חפץ חיים על ספרא