חפץ חיים על ספרא/אמור/פרשה ז


ביאור - פרשתא ז
 פי' אלו נאמר "מבית ישראל" לבד הייתי אומר דרק לישראל נאמר זו המצוה.

 פי' מאחר שרבינו הכל, מה יש לנו עוד לרבות. וע"כ דאתי לרבות גם עכו"ם.
 שמקבלין מן העכו"ם.
 ושלמים הם מדברים הבאים בנדר.
 פי' מדכתיב תרי ריבוי מרבינן גם תודה, דאי לאו הכי לא היו מרבינן אלא שלמים שמצויים יותר, דתודה באה רק על ארבעה דברים שצריכין להודות כדאמרינן בברכות .
 דבפסוק זה לא נזכר רק בקר וכשבים ועזים.
 שיוכל העכו"ם להתנדב כל אלו.
 פי' דהיה לו לומר "נדריהם" ואמר "לכל" לרבות גם אלו.
 דמשמע שאין מביאין אלא עולה.
 כלומר עולה סתם יכולין להביא ולא עולה נזירות, שאם נדר בנזיר אין נזירות חלה עליו.
 ובמנחות  הגירסא להיפך .
 ומפרש שם בגמרא דה"ק, אפילו הוא מביא שלמים יהיו עולות.
 פי' לפי מה שידוע שקרבנות באין בשותפות ובנדבת צבור דהיינו קיץ המזבח כשהוא בטל, וסד"א שהבית דין יכופו את הצבור על כך כשם שכופין אותן על התמידין כדאיתא בספרי פרשת פנחס -- קמ"ל דאין כופין (זית רענן).
ומיהו על שקלים להביא לתרומת הלשכה כדי ליקח מהן קרבנות צבור ודאי דכופין כדתנן פרק קמא דשקלים שממשכנין על זה עי"ש.
 ר"ל דאפילו בעל מום כשר וגם אין חילוק בין זכר לנקבה.
 היינו שנחטטה והוא בכלל מחוסר אבר, דאילו סימוי עין בלבד הוא בכלל בעל מום וכשר.

 פי' "כל" אתי לרבות מום עובר.

 מפרש בפרק קמא דתמורה תרי לא תקריבו אמרו בפרשה, חד "כל אשר בו מום לא תקריבו" והשני עורת וגו' לא תקריבו, ותרתי למה לי, אלא הראשון על המקדיש בעל מום והשני על השחיטה הבא אחר ההקדש. ואם כן המקדיש בעל מום ושוחטו עובר על שני לאוין - בל תקדיש ובל תשחט.

 היינו מלא תקריבו דגבי מעוך וכתות, ובל תקטיר את כל החלב מן הפסוק "ואשה לא תתנו מהם". ובל תקטיר מקצתו מדכתיב "מהם" .
 טעמו דכתיב "ומיד בן נכר לא תקריבו" דלא איצטריך דמאי שנא קרבן זה משאר קרבנות, אלא לרבות קבלת הדם. ורבנן ס"ל דאצטריך לגופיה דסד"א הואיל ובני נח אין מצווין על המומין כשהם מקריבים לשמים על במתם - אנן נמי נקבל מינהון במומין, ורק שלא יהא מחוסר אבר. קמ"ל לא תקריבו מכל אלה דלא מקבלינן.
 פי' אין דם בעלי מום מרצה כלל שאפילו עלה למזבח ירד .

 [קרבן אהרן והגר"א]. ושורש הדבר דיש כאן מיעוט וריבוי. איש הוא מיעוט (דהוי מצי למיכתב וכי יקריב). והוי"ו של "ואיש" היא ריבוי. ומסבתרא יותר שהמיעוט קאי על צבור שהוא רבים ורחוק יותר מן יחיד, מה שאין כן שותפין אינו רחוק כל כך מן יחיד.

ועתה נבאר הברייתא. איש היינו הפסוק "ואיש כי יקריב זבח שלמים לפלא נדר או נדבה. תיבת "איש" בא למעט דוקא איש דהוא היחיד מביא שלמה נדבה ולא הצבור דאין יכולין לנדב שלמים רק שלמי חובה והוא כבשי עצרת.

 פי' וכל שכן צבור דבודאי אינו בכלל יחיד כשהוא אומר ואיש לרבות השותפין דגם הם בכלל יחידים. הא מה אני מקיים איש, ר"ל המיעוט, דאיש ע"כ אתי למעט רק צבור לבד.

 אין הכוונה שיהא פסול במומין דהרי כתיב בריש הפרשה בהדיא, אלא שיהא גם בו נוהג מה דמסיים הכתוב במ"ע ול"ת "כל מום לא יהיה בו" דהיינו שלא יעשה בו מום.
 ועולה באה נדר.
 דשני אלו באים בנדר ונדבה, ומה דנקט נדר גבי עולה משום דהיא באה על דרישת סליחת עון ההרהור ולזה היה באה על נדר שהוא הרי עלי שהוא כמין חובה, ותודה באה על הודאת טובו ועל שמחה ולזה היא נדבת הלב פשוטה מבלי מכריח, ולזה מרבה לה ממילת "נדבה" [קרבן אהרן].
 קרבן יולדת דמביא כבש לעולה וקרבן נזירות דגם הם צריך שיהיו תמימים.
 וכתיב בנזירות "כי יפליא לנדור", מה כאן תמימים אף התם תמימים. ויולדת אתיא מקרבן נזירות משום דשניהם אתו להפריש מהטומאה אשר היתה לו.
 דחטאת ואשם דיחיד לא אתי אלא מן הצאן חוץ מפר כה"ג והכא ביחיד קמישתעי דכתיב "ואיש כי יקריב".
 דבכור ומעשה באין גם מן הבקר.
 פי' דהוה מצי למכתב "בקר" וכתב "או בבקר" (דהיינו מה דכתיב או לנדבה דשם לא מרבי מידי ושדי ליה גבי בקר), וכן הוה מצי למכתב "בצאן" וכתב "או בצאן" לרבות. ועיין בהגהות הגר"א.

 היינו שישאר כן בלא מום ופירושו דאם עבר ועשה בו מום הרי זה עובר בעשה זו מלבד הלא תעשה דלקמיה.
 שהוא יתר, דיש כמה לאוין על ההקדש בע"מ ועל שחיטתו ועל זריקתו וכנ"ל, אלא דבא להורות שלא יעשה בו מום ודרשו "לא יהיה" כמו לא יהיה בו מום.
 היינו שנעשה בו מום.
 דהוה ליה לאסוקי אדעתיה ולשמרו שלא יפול מן הגג.
 ולא כתיב "לא יפול בו מום", אכן אם הניחו שם כדי שיפול בו מום זהו נמי לא יהיה כיון שמתחלה כונתו לכך.

 פי' מקרא זה נולד הפלוגתא בין החכמים.
 חולי הבא מחמת ריבוי הדם.
 היינו אפילו במקום שאין עושין בו מום דמתוך שאדם בהול על ממונו אי שרית ליה במקום שאין עושין בו מום אתי למעבד במקום שעושין בו מום ואף על פי שהמום יעשה מאיליו ואינו מתכוין אליו סבר ר' יהודה דבר שאינו מתכוין אסור.
 בין מת בין שלא מת.
 דסברי רבנן דלא גזרינן מקום שאין עושין בו מום אטו מקום שעושין בו מום, אכן צריך להזהר בהקיזו שלא יבוא לידי מום שאם מקיז סמוך לאוזן או לניב שפתיים או לחוטם צריך ליזהר שלא יפגום את אזנו או את נבי שפתיו.
 על ידי ההקזה הרי זה לא ישחוט עליו אע"ג שעשאו שלא בכוונה ס"ל דבר שאין מתכוין אסור והוי כמו שהטיל בכונה.
 פי' אף על פי שאפשר שעל ידי ההקזה יעשה בו מום סבר ר"ש דדבר שאין מתכוין מותר, ולא שיקיז במקום שודאי עושה בו מום דהא מודה ר"ש בפסיק רישיה ולא ימות. ולר' שמעון אם נעשה בו מום נשחט עליו .

 דעורת שם דבר של עורון וכונת הכתוב שלא יהיה בו עורון.
 שפשיטא ששבר הוא מום.
 באדם ולקמן ילפינן ליתן מה שנכתב באדם בבהמה.
 אם נשבר עצם מהזנב.
 בכל מקום.
 פי' להכי נתייחד באדם השבר ליד או לרגל ללמד שכל שבר שלא יהיה בגלוי כשברם אינו מום ולזה שבר הצלע אינו מום שהוא שבר נסתר.

 כמו חריצין ונעוצין שנראה מקומו חסר.
 היינו עפעף של עין אחת.
 תרוויהו יש על ידם חסרון ונסדק אין בו חסרון. ושיעור הפגימה כדי חגירת צפורן.
 רמב"ם פירש שהם שני החוטין הבולטין בגופו של חיך קרוב לשיפוי כובע והם נראים לעין בשעה שפותח את פיו והפנימיות הן הפיקות ולהן קרא ר' חנינא מתאימות מפני שהן מזדווגות ורש"י פירש חיטיו החצונית הם שיניו שבאמצע הפה.
 נימוקו ולא  נשאר מהם אלא רושם מעט ואינם בולטות כמו שרגילים להיות. והפנימיות שינים הגדולים שקורין משילי"ש שנעקרו לגמרי ואז הוי מום.
 לרש"י הם שינים הגדולים שאחת נראית כשתים המתאימות כתאומות ומשם ולפנים אינו נחשב מום אליבא דכולי עלמא והמחלוקת הוא במתאימות עצמן שלתנא קמא אם נעקרו לגמרי הוי מום, ור"ח אמר שהן עצמן כלפנים והוי מום שבסתר ואינו מום אפילו נעקרו.

 עיין בקרבן אהרן שנדחק מאוד למה קראו "בעל", והגר"א מחק תיבת "בעל" מדלא הזכירו בשארי דברים. והאי יבלת פירשו בגמרא שהוא ביבלת שבעין, שיבלת שבגוף תלתול בעלמא הוא ואינו מום לפסול אלא קרא מיירי ביבלת שבשחור העין ואית ביה שער.
 שחין שקשה כחרס.
 שהובא על המצריים.
 גבי אדם.
 בגמרא אמר דהוא מופנה, דאי לאו הכי איכא למפרך דאדם מבהמה לא יליף שכן היא עצמה קריבה ע"ג המזבח ולכך החמיר בה התורה, ובהמה מאדם לא יליף שכן נתרבה במצות. ואיזה מהן הוא מופנה? איתא בגמרא דגרב מופנה דהוי מייתינן ליה בק"ו, דמה ילפת דלא מאוסה הוי מומא, גרב דמאיסא לא כל שכן. ואם כן גרב דכתיב בבהמה ולמעלה באדם שניהם יתירים ולא נכתבו אלא לגזירה שוה.

חפץ חיים על ספרא