תפארת ישראל על שבועות ח
שבועות ח

יכין

משנה א
 שומר בשכר. והא דלא קרי ליה שומר שכר דקמ"ל אפילו לא שמר לו בשכר, רק שנושא שכר בשמירתו זה, כגון שהפקיד בידו מעות מותרין [כפ"ג דב"מ מי"א] אפ"ה דינו כש"ש:

 שבועת השומרים [עי' הקדמת פ"ג דב"מ]:

 ר"ל משלם בכל מקריות דלקמן, שבויה שבורה ומתה, גניבה ואבידה. חוץ ממתה מחמת מלאכה דפטור. ואפ"ה בכל גוונא צריך לשבע שאינה ברשותו:

 משום דכולן אונס הן:

 משנה זו שנוייה ומפורשת בב"מ [פ"ז מ"ח]. ולא תני לה הכא, רק מדבעי למתני חיובי ופטורי דקרבן אשם של כל א', לאשמעינן דאין שומר חייב אשם אשבועתו, רק היכא דאם היה אומר האמת כפי שקרה, היה חייב ממון, וע"י שבועת כפירתו היה רוצה לפטור עצמו מהממון ההוא. ולהכי אצטריך תנא להקדים למתני אימת חייב ממון:

משנה ב
 ר"ל אבל האמת הוא שנשבר וכו':

 ר"ל או שהשיב נשבר, ובאמת והוא וכו'. וכן כולן:

 מקרבן אשם, אפילו הודה אח"כ שנשבע לשקר, דהרי שומר חנם פטור על הכל, לפיכך גם אם היה אומר האמת ג"כ היה פטור. נמצא שבשבועת שקר שלו לא היה פוטר א"ע מממון. מיהו חייב עכ"פ משום שבועת בטוי [ועי' מש"כ פ"ה סי' כ"ה]:

משנה ג
 ר"ל שא"ל לשומר חנם היכן שורי והשיב איני וכו':

 שכופר שלא היה שומר שלו מעולם, נמצא שרצה לפטור א"ע גם משבועה:

 וה"ה טענה אחרת שפוטרו מלשלם, חוץ מנגנב:

משנה ד
 שעדיין הוא בביתו טמון, לעיל נקט שאכלו לרבותא, אף שביערו מהעולם אפ"ה פטור מכפל מדטען נאבד. והכא תנא שגנבו, דקמ"ל אף שעדיין הוא בעין, אפ"ה חייב כפל, מדטען שנגנבה [עי' ב"ק פ"ט מ"ז וח']:

 ה"ה שאם טבח או מכר משלם ד' וה' מדהוקש לגנב [כב"ק ק"ו ב']. ואפ"ה לא תני לה הכא מדבעי למתני אבתרה הודה מעצמו וכו' וסד"א דדוקא בטבח ומכר והודה חייב קרן וחומש ואשם. מיהו בשלח בו יד קודם שנשבע, אע"ג דטען אח"כ טענת גנב, פטור גם מכפל [ב"ק ק"ז ב'] רק הכא מיירי שהעדים מעידים שגנבו אחר שנשבע:

 אף שלא נשבע:

 אף שע"י שראה שהעדים באו נתירא והודה שגנב ואח"כ באו העדים ואמרו שג"כ טבח ומכר, אפ"ה מדהתחייב את עצמו בקרן קודם שבאו העדים, פטור מכפל. ומדפטור מכפל פטור ג"כ מטביחה ומכירה שכפר בה, דד' וה' חייבתו תורה ולא ג' וד' [ועי' ב"ק פ"ז מ"ב]:

משנה ה
 שלא מחמת מלאכה:

 מקרבן אשם, דהרי שואל חייב על הכל, והרי גם לפי שבועתו חייב לשלם, נמצא שבשבועת שקר שלו לא כפר ממון. אבל עכ"פ חייב משום בטוי וכנ"ל:

משנה ו
 ר"ל שא"ל לשואל היכן שורי:

 משום דבטענתו רצה לפטור עצמו מתשלומין:

 בכל אלו, בין לפי טענתו בין האמת, פטור הוא מלשלם, ולא פטר א"ע בטענתו מתשלומין:

 בב' אלו, בין לפי טענתו בין לפי האמת, חייב הוא לשלם, נמצא שגם בזה לא פטר עצמו מתשלומין בטענתו, להכי פטור מאשם:

 ר"ל אם טען מת או וכו':

 דהרי כפי שקרה באמת, חייב היה לשלם, ולפי טענתו רצה לפטור א"ע מתשלומין, נמצא שכפר ממון:

 דהרי כפי טענתו, התחייב לשלם, וכפי שהיה באמת, פטור מתשלומין, ואין כאן כפירת ממון כלל:

 הנך ב' בבי סתרי אהדדי, דמרישא משמע הא כל שאינו לא להקל ולא להחמיר על עצמו, פטור. ומסיפא משמע איפכא. רק דבכל דוכתא כה"ג, רק כללא קמא דוקא. וה"ק כל הנשבע להקל וכו', הא כל שאינו לא להקל ולא להחמיר, נעשה כנשבע להחמיר ופטור. 

[ובמגילת סתרים שלי כתבתי. דכל היכא דסתרו אהדדי רישא וסיפא, מצינו ג' מיני תרוצים בש"ס. 
 (א) נעשה. כי הכא, ובקידושין [ד"ה ב'], וכ"כ בפסחים [די"ט ב'] אמרינן מדקשיין רישא וסיפא אהדדי. אמרינן דרישא דוקא וסיפא לאו דוקא. והיינו כסברת נעשה. 
 (ב) ולפעמים מדסתרי דיוקא אהדדי אמרינן משבשתא היא, כביצה [דכ"ד ב'], ובגיטין [דע"ג ע"א]. 
 (ג) ולפעמים כשאין טעם דיוקא דרישא כטעם דיוקא דסיפא אין לתלותן זב"ז [כתוס' חולין דט"ו ד"ה אמר ר"א]:

בועז

הלכתא גבירתא