תפארת ישראל על מועד קטן א
מועד קטן א

יכין

משנה א
 שדה שצמאה למים שאינה מסתפקת בגשמים, שאם לא ישקנה תתקלקל:

 בחוה"מ. דמלאכת דבר האבוד שרי אבל שדה הבעל, דהיינו שמסתפקת בגשמים אסור להשקותה :

 אף שאסור בעבודת קרקע עכ"פ השקאה רק מדרבנן אסורומשום הפסד התירו [וי"א דבשביעית אפילו בית הבעל שרי]

 ר"ל אפילו ממעין שהתחיל עתה לצאת, לא חיישינן שיצטרך לתקן גדותיו, והרי טרחה אסור בחוה"מ אפילו בדבר האבוד:

 אלא שיצא כבר והוא ישן ומתוקן:

 בחוה"מ:

 שנקוו ואפילו ממשיכן ברגל דליכא טרחה, אסור, דגזרינן אטו קילון עמוק שיש בו טרחה. אבל בשביעית אפילו טרחה שרי, מדקיל לעניין כל מלאכה שאינו עבודת קרקע:

 מים שבבור עמוק:

 גומות סביב לגפן, כדי שיתכנסו שם הגשמים. ואסור בחוה"מ משום טרחה:

משנה ב
 שיתפור [גראבען] להמשיך המים להשדה:

 ר"ל כשלא היתה עדיין, אסור לעשותו:

 משום טרחה:

 דנראה כעודר שדה לזריעה, דאסור בשביעית:

 כשנתקלקל האמה ע"י רפש:

 מדליכא טרחא כל כך לנקותה וכ"ש בשביעית דשרי, דהרי אין כאן עבודת קרקע:

 צינורות של מים שבר"ה שנתקלקלו אף שאין רבים צריכים להם בחוה"מ מותר לתקנן:

 לנקותן אף שאין קלקולן מעכב מרוצת המים [כך נ"ל]:

 היינו שהוא צורך לגוף האדם, ואינו מעשה אומן. מיהו לבנות ביה"כ שרי, מדהוא דבר האבד [ מג"א תקמד ]:

 ששפכו סיד נמוח. סמוך לקברים סביב לסימן שיתרחקו הטהורים:

 ששלחו ב"ד שלוחין לעקר הכלאים מהשדות. ומשלחים אותן בחוה"מ של פסח דאז נשכרים בזול, מדבלא זה בטלין. ואף דבט"ו באדר. יוצאין על הכלאים ומתקנין הדרכים [כפ"א דשקלים]. כאן בבכיר כאן באפל. ותקון דרכים נמי. מדנתקלקלו ע"י עולי רגלים הרבים, צריכים לחזור ולתקנן:

משנה ג
 מים שהתכנסו תחת אילן זה, ימשכוהו לאילן אחר, דליכא טרחה:

 אם לא בשדה לחה ונתיבשה :

 ר"ל אפילו זרעים שבבית השלחין, עכ"פ כשלא הורגלו לפני המועד להשקותן, דאז לא פסדי כשלא ישקום במועד:

 להשקות כל השדה וכריש פרקן. ובזרעים אפילו לא שתו ואפילו שדה הבעל, דהרווחה יתירה שרי. והלכה כראב"י [שם]:

משנה ד
 [מוילוואורף]:

 דשניהן מפסידים השדה:

 שדה תבואה:

 שמשנה באופן צידתו:

 דהפסדו מרובה:

 דהפסדו מועט:

 ר"ל כשנפרץ כותל גינתו מותר לסדר שם אבנים זע"ז בלי טיט כעין קיר סביב:

 אבל כותל חצרו בונה כדרכו מפני הגנבים. וה"ה בנוטה כותלו לפול סותר ובונה כדרכו, מפני הסכנה :

משנה ה
 ר"ל אפילו בתחלה, שעדיין אין שום טומאה עליו אפ"ה מותר לראות הנגע, דאפשר שישמח כשיאמר לו שא"צ הסגר [כך. נ"ל. מיהו בש"ס משמע דל"ג בתחלה, וכן משמע מרש"י ור"ב. ובירושלמי גרס לה]:

 דאם רואה הכהן שהוא טהור יטהרנו:

 דאם רואה הכהן שהוא טמא, ישתוק שלא יצטער לצאת חוץ למחנה ביו"ט:

 דאסור לכהן לשתוק. להכי מוטב שלא יראנו:

 קולא אחרת:

 דכך היה דרכם מתחלה קברו במקום לח ועמוק ' כדי שיתעכל הבשר מהר. ואחר שנתעכל, מלקטין העצמות ומקברן במקום נכבד בארון [כשמחות פי"ב]. וקאמר הכא דמותר במועד [ואף דאסור לפתוח הקבר לבלי לנוולו [כב"ב קנ"ה א']. הכא דנתנוהו שם על מנת לפנותו משם שאני. וגם משום יראת הדין ליכא [כי"ד שס"ג]. דלאחר י"ב חודש לינא חשש דין. ושמואל שנתירא מהדין [כחגיגה ד"ד ב']. תוך יב"ח הוה [כשבת ק"ב ב']:

 ר"ל מדשמחת הרגל עליו אינו מצטער כל כך כשילקטם, וגם אינו חייב להתאבל, אז מה"ט [ודלא כר"ב דפי' כס"ד דש"ס]:

 ר"ל לא יעורר ספדן את אדם על מתו, בשישורר הספדן קנות המשברין הלב, כדי שיתעורר זה להזכיר א"ע ממתו ויבכה:

 שהספדן, מספר בשבח המת [ונ"ל דתרווייהו רבותא קמ"ל, מעורר אף שאינו זוכר דבר מהמת, וספדן אף שאינו מקונן רק מספר בשבח המת]:

 אפילו בזה"ז דליכא חשש שיתן להספדן מעות שכינס לעלות לרגל, ויתעכב מלעלות [וכמעשה דמייתי הש"ס], אפ"ה איכא למיחש שיתן לו המעות שכינס ליו"ט, [ועי' ש"ס ד"ח ב' תוס' ד"ה דקא. וזה נלפע"ד פי' עלת "תמיד" שכתב הר"ב]. מיהו קיי"ל דאפילו בחנם אסור לספדו, שלא יצטער ביו"ט עי"ז. מיהו במת תוך ל"י לרגל. או שמע אז שמועה קרובה, מותר לספדו אז [ א"ח תקמ"ז, וי"ד שמ"ו ]:

משנה ו
 הוא כמין ארגז [שובבע] בל"א שבכותל מערה. לקבור בו המת:

 בבניין:

 ודוקא שלא לצורך המועד:

 שמקצר או מאריך הכוך העשוי כבר, דזה אינו טרחה כל כך:

 לראב"ד ר"ל קבר, כמו שעושין בזמנינו, שאין בו טרחה כל כך ככוכין. ולרש"י ר"ל גומא שעושין בחצר שיזלו לתוכן השופכין. ולתוס' ר"ל נברכת כובסין, שעושה לצורך המועד [כפ"ג מ"ב], ואיידי דמיירי לעיל בחפירה, נקט לה הכא:

 נ"ל דועושין דרישא קאי נמי אהא, דעושין ארון עם ואצל המת בחצר:

 ר"ל דוקא בהחצר שהמת שם מותר לעשותו, דאז ליכא חשש מראית עין, לחשדו שעושה מלאכה אחרת. מיהו לאדם מפורסם, שרי בכל מקום. ובזמנינו הכל מחשב מפורסם :

 דלעשות נסרים יש טרחה יתירה. ואף דאפילו יו"ט שני כחול שווייוהו לגבי מת [כביצה ד"ו א']. עכ"פ קול הנסירה הו"ל פרסום גדול. ותו דנסרים מנוסרין שכיחי טובא וא"צ לחלל יו"ט עבורן. מיהו קיי"ל דבא"א בצנעא שרי בפרהסיא [שם]:

משנה ז
 דאין מערבין שמחה אחרת בשמחת הרגל:

 אף דבאלמנה ליכא שמחה כ"כ ולא ז' ימי משתה:

 אף שבאה נשואיה ע"י אבלו שעל מיתת אחיו:

 שאינו שמח עמה כל כך:

 שתתבשם או שתתן כחול על עפעפיה:

 לא תמשח בשרה בסיד נמוח להשיר השערות:

 אף שמתקשטת אח"ז, מצטערת עכשיו:

משנה ח
 שאינו מהיר בחייטות:

 מה שצריך למועד:

 שיודע להוציא מלא מחט כאחת, ולכוון אימרא [זוים] בל"א:

 עושה תפירה עקומה כשיני הכלב:

 [פלעכטען] בחבלים:

 שולי המטה שצריך למועד:

 נ"ל דר"ל לא מבעיי לסרג, דהיינו שתי וערב, דשרי, מדלא סגי בלא"ה. והרי צריך לו במועד. אלא אפילו למתוח החבלים שנתרפו, דאפשר לממלויי במאני, אפ"ה מותר. והכי קיי"ל . ובש"ס ל"ג אף:

משנה ט
 להחם או לבשל בו ביו"ט :

 רחים של יד לטחון ליו"ט:

 לעשות חדודין על פני אבן רחיים חדש, כדי לטחון בו:

משנה י
 [גאללענדער]:

 [אלטאן] והוא כעין תקרה שבולטת מאמצעית הכותל לרווח החצר, ונכנסין לו מחדרי העלייה. ומותר לעשות לו מעקה סביב בחה"מ מחשש סכנה:

 סותמין בטיט הסדקין שבתקרה שלא ירד הדלף לבית:

 שמגלגל בעץ עגול על טיט הטוח על התקרה, להחליקו:

 ר"ל מחליק הטיט שבתקרה ביד או ברגל, אפילו מדקדק להחליקו יפה כעין מעגילה שרי:

 [קעללע], והוא כלי אומנות של בוני חומה:

 [אנגעל]:

 חור שבאסקופה שציר הדלת סובב בו:

 [שלאסס]:

 [שליססעל]:

 דאם ממתין מלתקנם עד חוה"מ, מדפנוי אז ממלאכה, אסור:

 כדגים, פירות וירקות, שכובשן במים וחומץ כדי שיהיו ראויין לאכילה:

 דראויין לאכול במועד. וכלל מלאכת חוה"מ עי' בקופת הרוכלין צד ט"ו ע"ב:

בועז

הלכתא גבירתא