תפארת ישראל על מכשירין ו
מכשירין ו

יכין

משנה א
 ר"ל שלא יתליעו:

 שירד עליהן הטל. וה"ה בשמח כשידע:

 בנתנו טל ומים להדיא בכוונה:

משנה ב
 של ירק:

 תאנים כתושים יחד כככר:

 שיתלחלחו מאליהן באויר:

 בירד עליהן טל:

 דהמוכרים ילחלחום כדי שיראו רטובים והוכשרו. והכל ממשמשים בהן ונטמאו:

 שאז א"צ להרטיבה מדנקטף מאילן בקרוב. ולא הוכשרו:

 ולא מחשש זילוף ומשמוש. רק מדרגיל להתיר אגודן בפיו. ונטמאו מהרוק. ולהכי אפילו נקטף מקרוב טמא. כירושלמי. רב"א:

 שנלתתו החטים והוכשרו. ונטמאו ע"י משמוש שאח"כ:

 מיני גרויפען. כל גרעין נחלק לב':

 א' לג':

 א' לד':

 אף שלא של שווקים. מדהכל לותתין:

משנה ג
 שנתלחלחו ממשקה טופח שבידים והוכשרו. ונטמאו אח"כ ממשמוש:

 שמנגבים ידיהם כל פעם שיגעו במשקה. שלא יטנפו הפירות:

 מדמנער עליהן הרשתות עם מים. וכשמתו הוכשרו. ונטמאו ממשמוש. רב"א:

 של דג:

 שם מקום:

 שאין נותנין עליהן מים שלא יפסידום:

 זיעת הדגים שע"י מליחה. דאף דהוא אמק"ט. עכ"פ מדרבו מים שנותנין בו על הציר. מק"ט:

 מידים שמשמשו:

 ר"ל שלא הוכשרו. ונ"ל משום דאיכא חזקת טהרה למאכלין. ואיכא נמי ס"ס. ספק לא נפל עליהן מים כלל. או נפל ולא הוה ניחא ליה. וראייתי מפ"ג דתוספתא. דגם מעכו"ם נקחין. והא דנקט במתני' נאמנים. היינו אפילו הורע החזקה במקצת. דוגמת מה דאמרינן כתובות דכ"ח דנאמן לומר בתולה היא מדרוב נשים בתולות נשאות ועמ"ש אהלות פ"ה סימן כ"ב:

 ואי לאו דנאמן היכי מפקידין. ולרב"א טעמא דעל דגה אינו נאמן קא' מפני וכו'. ור"ל שמא נפל עליו רוב מים אצל הע"ה האחר והוא לא ידע:

 כגון ציר של ע"ה שהוא בחזקת טומאה כנ"ל. והושק למים. דנטהר ממ"נ אי רוב מים הוה הרי הועיל לו השקה. ואי רוב ציר לא כטמא כלל. דציר אמק"ט:

 ר"ל מק"ט. דסד"א דוקא קודם השקה. הוה מחזקינן ליה בטומאה. מדלא הוה חזקת טהרה לציר זה. משא"כ השתא דוודאי טהור היה. אמק"ט מס' רוב מים. קמ"ל כיון דוודאי אוסיף מים כל שהוא. מחזקינן בע"ה דעביד לציר פלגא ופלגא. והשתא הו"ל רובא מים ומק"ט. כך נ"ל. [ודברי רב"א תמוהים דפי' מתני' דלא כמסקנא [בכורות דכ"ג ע"ב]. גם דברי רש"י שם תמוהים לפע"ד. שכתב דבהוסיף מים מעט. חוזר לטומאה ישנה. למ"ד טומאה שנתבטל חוזר וניער. ותמוה וכי הכא נתבטל מעיקרא. והרי השקה כזריעה ונטהר. ואילו הוה נמי מעיקרא. הנהו פורתא דמים דאוסיף. היה נטהר בהשקה. והשתא טומאה זו מהיכן בא. ואי"ל דכיון דמחזקינן ליה מעיקרא בפלגא ופלגא. לא הועיל לו השקה ואפ"ה בר קבולי טומאה היה. ליתא. דא"כ מה"ט לא נטהרהו מעיקרא בהשקה. אע"כ דבפלגא ופלגא ל"ג רבנן וכדמסיק. וי"ל דבפלגא ל"ג רבנן היכא דלא אוסיף]:

משנה ד
 להכשיר. ולרמב"ם פ"ד מאוכלים. אמקט"ו רק אלו:

 דקרא מצריך משקה. ורק אלו נקראים בתורה בשם משקה:

 ארבה:

 דלא נקרא משקה בתנ"ך:

 אף דיש לו שם לווי. ואינו כיוצא מטמא טמא. דמבחוץ מייתי ליה:

משנה ה
 דוקא דאדם:

 בין של אדם גדול או קטן. רב"א. ור"ל דאף דשל אדם גדול מסריח טפי. אפ"ה לא דמי למי טבריה במ"ז. כך נ"ל:

 ר"ל אפילו הטיל מים שלא לדעתו:

 שנתכוון להשקותו לאדם ולבהמה. לאפוקי בהקיזה לרפואתה ולשפכו אח"כ:

 מאלקען בל"א:

 מים שחורים היוצא מזיתים. והו"ל מי פירות דאינו מכשיר לר"ש:

 ר"ל שמן מעורב בו. ואי"ל דלתבטל במעוטו כפ"ד מ"י. נ"ל דבנולדו שניהן יחד לא שייך בטול. ותו דדרך לחצוחי שמן לצוף למעלה ומדנראה האיסור לעינים. א"א שיתבטל:

 ומצטרף לבשר בכעדשה. אבל אינו מטמא בפ"ע:

 דאפקיה קרא מהכשר:

 שיהיה מטמא דם כבשר ובשעורו. רב"א:

משנה ו
 בבת א':

 דם:

 ה"ה זבה ויולדת. ה"ה דם פצעה וחלבה של כולהו:

 דדם אדם אסור מד"ס:

משנה ז
 אפילו ביוצא מטמא:

 שממכה או רוק סרוח:

 צואה. ול"ד לפ"ה סוף מ"ו. נ"ל התם צואת בהמה אינו מאוס כברכות דכ"ה ויחזקאל ד' ט"ו:

 דם ורוק ומי רגלים מתינוק הנולד לח' חדשים. דאף שחי. הוא כאבן:

 ע"י שלשול שגורמין. אפ"ה אמ"ט ואינו מכשיר וכ"כ דם וכו':

 ר"ל דמכשיר ומק"ט:

משנה ח
 ר"ל בחולב בכוונה:

 בנטף מדדיה:

 פצעה. דהו"ל משקה כדם חללים. דמה לי קטלה כולה או פלגא:

 וראוי להשוות משקין היוצאים ממנה:

 דאינו דם חללים:

 ואין ללמוד קולא בחלב מדם מגפתה של בהמה:

 מענבים וזיתים שבהן:

 אפילו רק לרפואה:

 ואפ"ה שלא לרצון וכו':

 כספ"ה וכ"כ בחלב בהמה הול"ל אף דלרפואה טמא. שלא לרצון טהור:

בועז

הלכתא גבירתא