Párizsi virradat
Zeng az ébresztő a kaszárnyaudvaron, 
a lámpalángba fúj a kósza fuvalom.

Ez az a perc, mikor gonosz lidérc-csapat 
kínozza párnáin a barna ifjakat; 
a lámpa, mint a vérző szem, vöröslik, 
s ráhull a napra egy sötétvörös csík; 
a lélek ébredez, de még a test nehéz,
s akár a lámpa és a napfény, összevész, 
mint síró arcon az utolsó könnyek, 
az éji rémek búsan elköszönnek. 
A férj írástól, a nő csóktól álmos.

A kémények pipáló füstje szálldos. 
A kéjleány hamvas szemekkel és bután, 
szájtátva horkol a kitombolt kéj után; 
a koldúsasszony a kezét melengeti, 
fityegnek ösztövér, hűs-vézna mellei. 
A gyermekágyasok fájdalma újra nagy, 
belül a szutykos ágy, kívül a fagy, a fagy. 
Most mintha hallanál vértől piros sikolyt, 
a hajnali kakas a ködön átrikolt; 
a házakon gyűrűs, hullámzó ködgomoly, 
a kórházak szegény betegje haldokol, 
ökrendezik, csuklik és utolsót hörög. 
Odúkba térnek a lumpok s a betörők.

A hajnal jő. Zöld a ruhája s rózsaszín, 
vacogva lépeget a Szajna partjain, 
és a sötét Párizs, dörzsölve a szemét, 
vén mesteremberként a műhelyébe lép.
Versek