Zrínyi második éneke
Te lásd meg, ó sors, szenvedő hazámat, 
Vérkönnyel ázva nyög feléd! 
Mert kánya, kígyó, féreg egyre támad, 
És marja, rágja kebelét. 
A méreg ég, és ömlik mély sebére, 
S ő védtelen küzd egyedül, 
Hatalmas, ó légy gyámja, légy vezére, 
Vagy itt az óra, s vég veszélybe dűl!  

   Áldást adék, sok magzatot honodnak, 
Mellén kiket táplál vala; 
S másokra vársz, hogy érte vívni fognak? 
Ön népe nem lesz védfala? 
Szív, lélek el van vesztegetve rátok; 
Szent harczra nyitva várt az út, 
S ti védfalat körűle nem vonátok; 
Ő gyáva fajt szült, s érte sírba jut. 

   De szánjad, ó sors, szenvedő hazámat! 
Te rendelél áldást neki: 
S a vad csoport, mely rá dühödve támad, 
Kiket nevelt, öngyermeki. 
Taposd el a fajt, rút szennyét nememnek: 
S míg hamvokon majd átok űl, 
Ah tartsd meg őt, a hűv anyát, teremnek 
Tán jobb fiak, s védvén állják körűl.  

   Törvényem él. Hazád őrcsillagzatja 
Szülötti bűnein leszáll; 
Szelíd sugárit többé nem nyugtatja 
Az ősz apák sírhalminál. 
És más hon áll a négy folyam partjára, 
Más szózat és más keblű nép; 
S szebb arczot ölt e föld kies határa, 
Hogy kedvre gyúl, ki bájkörébe lép.

Versek