Oceano nox
A csendben alszik 
a gőzhajó.
Halk, nyugtató 
ringása hallszik.

Elől, magán 
egy kicsi matróz 
lágy füttyöt apróz 
az ajakán.

Nyugatra egy vég-
lilás opál 
nappalsugár 
a vizen leng még.

Zöld habjain, 
miket már halkan 
beföd az alkony, 
a rózsaszin,

e fénynek rajza, 
mint csók, olyan, 
ha lassudan 
leszáll egy arcra.

Majd hirtelen 
szétfoly e fényfolt 
s a sápadt égbolt 
arcán, melyen

már nem születnek 
sugárok, ár-
apálya jár
a szürkületnek

s szellő söpör… 
s fakó lesz most a 
vízszín, mint ócska
hajótükör.

Akkor az özvgy 
gyászfürtü nő 
szól: „Vaj minő 
hatással lessz egy-

pár ékszerem
e mély tükörben?”
S az Éjjel körben
kirakja fenn,

hol hajzatának 
tért fátyla nyit, 
gyémántjait 
csillaghadának.
Versek