Katonanóta
A vonatnak ajtajában
egy nagyon bús legény áll.
Kalapjában kis kokárda,
csak áll és harmonikál:
 	Be leszek én zárva
 	Frigyes-kaszárnyába.
 	Nem kopoghatok be én már
 	babám ablakába.
 	Nem leshetek rája,
 	merre lép a lába.
 	Rab leszek én, császár rabja,
 	a Frigyes-kaszárnyába.

Lebukóban van már a nap,
döcög a vasparipa.
A bús legény harmonikál,
ujján a jegykarika:
 	Kicsi szentem, mátkám
 	csak mégegyszer látnám!
 	Szentebb nékem a császárnál,
 	az egész világnál.
 	Verje meg az isten,
 	aki közénk állott!
 	Verje meg az isten,
 	hej, de meg is verte
 	a katonaságot.

Piros szikrát köp a kémény,
búsan nézi a legény.
Sötét éjben rabnak viszik,
könny ül szeme szegletén.
 	Kivisznek majd minket
 	a török határba.
 	Beléharapunk majd ottan
 	vértül-ázott sárba.
 	Húsz évig vetettünk,
 	húsz évig arattunk.
 	a huszonegyedik évben
 	sírt ásnak alattunk. 
Versek