Fehér éjszaka
Csendbe pihédzik a bús hó a hamuszínü magasból: 
   a puha hólepedőn hangtalanul fut a nesz;

nincs kofazaj, megszűnt a vidám fogatok zörögése, 
   a kacagó szerelem nem dudorássza dalát.

A piacóráról szomorú huhogás kel az éjbe, 
   mintha jajongana most messze egy éji világ.

Nem madarak bús szárnya csapódik az ablaküvegre? 
   Nem, ti közelgetek itt, porladozó hiveim.

Nyomba megyek — te mohó, te szegény szív, várj
                                                                  a sorodra, -
   ottan a csönd kebelén elpihenünk szeliden.
Versek