A szabadsághoz
Nyisd fel ó lángzó kebeled dicső hölgy!
Nyisd fel a küzdő szeretőre kebled,
Fennröpűltedből kegyesen mosolygván,
          Égi szabadság!

Nékem is forrtak szemeimben égő
Könnyek, éreztem haza szent szerelmét;
Ints, zajos habként dagadozva várom
          Lengeni zászlód.

Járom a gyáván! ki remegve futja
Fenndicsőséged ragyogó világát,
S megszokott rabság kezein tudatlan
          Csörgeti lánczát.

Átok a gyáván! ki nevedre borzad,
Mert gyakor szélvész kavarog föletted,
Mert halálhörgés diadalmi pályád
          Mennyei bére.

Szállj ki felhőden, s noha szózatod mint
Villogó szélvész dörög is körűlem,
S zöld borostyánod noha fürteid közt
          Vérbe füredt is:

Kellemed látom, s dobog érte mellem,
Csókodat várom szerelemben égve,
Csókodat szomjún epedő ajakkal,
          Jer, ne tagadd meg!

(Cseke, 1825. deczember)
Versek