Hullamosó nők
Már hozzászoktak lassan. Ámde most a 
cselédlámpás föllobogott ijedten 
a léghuzam árnyán s az Ismeretlen 
oly furcsa volt. Még a nyakát lemosta

a kandi nép s mert nem ismerte, aztán 
ezt-azt hazudta róla, ágya mellett, 
míg mosta. Egyiknek köhögni kellett 
s az ecetes spongyát ott hagyta arcán,

úgy köhögött. Hogy a hullát kutassa, 
megállt a másik nő is. Tompa csöppet 
sírt a kefe; s a végtelen utassa 
öklét mozgatta már, hogy megmutassa, 
nem szomjúhozik immár soha többet.

És megmutatta. Mert sürögve, némán 
folytatták a bús némberek a dolgot, 
kicsit köhögtek is, a vén tapétán 
halk, görbe árnyuk imbolyogva bolygott,

a fal pedig csupa folt és ragacs volt. 
Be is fejezték, egy kis idő múlva. 
Az éj, az ablakokba megsimulva, 
kietlenül nézett. S egy szörnyű hulla 
mezítlenül feküdt ott és parancsolt.
Versek