Az utolsó elhagyatottság
Az élők óriás álarcos tömegében 
Senki se szól, se lép saját tetszésekint; 
A szó a szándokot inkább burkolja szépen, 
S az arcokról reád tanult álarc tekint.

De eljő majd a perc, s a test, e hűtlen szolga, 
A réveteg lélek szavára mit se tesz,
S merülve hirtelen komor, mély nyúgalomba 
Többé nem cinkosa, – vádló tanúja lesz.

És kél sötét raja sok titkos gondolatnak, 
Melyeket elnyomott eddig az akarat;
Most a homlok fölött felhőként gomolyognak, 
A tettek indoka elrejtve nem marad.

A szív az arcra ül s mit a gond keze hintett, 
A ráncot nem lehet mosollyal födni már; 
Hazudni a szemet nem készti a tekintet,
S a ki nem mondott szó az ajkon írva áll.

Ez a vallomások órája. A csak épen 
Elszállt lélek nyomát még őrzi a tetem, 
S az ember, amidőn az lesz, mi voltaképen, 
Másoknak egyszerre idegenné leszen.

Bús lesz a legvigabb, fagyos komorra váltan, 
A bús pedig pihen nevető arccal ott. 
Őszinte és igaz mindenki a halálban,
És ép ezért olyan ijesztő a halott.

Versek

fr:Dernière Solitude