A rózsa (Turgenyev)
Augusztus végső napja volt... Az ősz már beállt. 

A nap nyugvó félben van. A hirtelenül szakadó zápor, dörgés, villámlás nélkül, vonult át széles rónánkon. 

A házunk előtti gyümölcsös fénylett és füstölgött a nap tüzfényétől és az eső árjától. 

Ő ott ült a vendégszobában az asztalnál és mélázva nézett a kertbe a félig tárt ajtón. 

Tudtam jól, mi történik lelkében; jól tudtam azt, hogy rövid, de kinos küzdelem után ép e pillanatban adta át magát egy érzelemnek, a melylyel többé nem bir. 

Egyszer csak fölemelkedett, könnyü léptekkel ment ki a kertbe és eltünt szemeim elől. 

Elmult egy óra ..., elmult a másik is, de csak nem tért vissza. 

Fölkeltem én is, és végigmentem a fasoron, melyen — hitem szerint — végig kellett mennie. 

Köröskörül minden elsötétedett, az éj beállt. 

Az ut nedves fövenyén a homályon át is föltetszett egy gömbölyüded tárgy. 

Lehajoltam. Fiatal, alig kinyílt rózsa volt. Két órája, hogy tulajdon ezt a rózsát láttam kebelén. 

Fölemeltem a sárba hullt virágot és visszatérve a vendégszobába széke elé tettem az asztalra. 

Végre visszajött ő is, és könnyü lépésekkel haladva át a termen helyére ült. 

Arcza halvány is, piros is lett; gyorsan, kellemes zavarral jártatta lesütött szemeit. 

Észrevette a rózsát, felkapta, megnézte gyürött, sáros szirmait, majd rám vetette tekintetét — és szemei hirtelen könybe lábadtak. 

— Mért könyez ? — kérdeztem őt. 

— Ezt a rózsát siratom. Nézze csak, mi lett belőle. 

Erre én okosat akartam felelni. 

— Könyei lemossák e sarat — mondám nyomatékosan. 

— A könyek nem mosnak le semmit, a könyek égetnek, — felelé, és a kandallóhoz fordulva, bedobta a virágot a kialvó lángokba. 

— A tűz jobban égeti meg a könyeknél, — kiáltott föl, és könytől csillogó szép szemei merészen, boldogan mosolyogtak. 

Én megértettem, hogy ő is meg volt égve.

Költői próza

en:Rose (Turgenieff)
ru:Роза (Тургенев)