64. szonett
Látván a zord időtől eltiporva,
Hogy pusztul el, hogy vész a régi fény;
Zászlós torony hogy omlik néma porba
S ércz s kő ledűl rontó kezek dühén;
Látván, a tenger telhetetlen torka
Hogy harapdálja partja birtokát,
Majd meg a part tolúl be a habokra
S hol ez, hol az, egymásba csapnak át;
Látván, hogy minden alakot cserél, veszt,
A lét sem áll a semmiségnek ellen;
Bennem e sok rom bús eszméket éleszt,
Hogy jő idő, mely elviszi szerelmem’.
        E gond halál! Csak sírnom kell e kincsen:
        Mért birnom is, ha el kell hogy veszítsem! 
Versek
Szonettek

en:Sonnet 64 (Shakespeare)
de:William Shakspeare's sämmtliche Gedichte/Sonett LXIV
fr:Sonnets de Shakespeare/64
ru:Сонет 64 (Шекспир/Гербель)