Az idegen (Rainer Maria Rilke)
Nem törődve, mit szólnak megettünk, 
mit se kérdve mástól, elcsigázva 
csak tovább ment, tétovázva eltűnt.—

Mert az úton már szerelmi lázba 
vágtatott, mint hogyha hajtanák. 
Éjeket virrasztott ottan át, 
óriási, nagy-nagy csillagokkal, 
mik szűk távlatot tárnak ki loppal 
s úgy változtak, mint a gyors csaták.

Falvakat látott a messze holdba, 
ment tovább, mint akik futva-futnak 
kínálkozva s ápolt, úri parkba 
fel-feltünt egy régi, szürke kőszék, 
szívesen leült beléje ő szép 
mozdulattal, mintha ottmaradna, 
mert hisz tudta, minden eloson, 
a közel kanyarnál szeme fölvett 
utakat, hidat és ősi földet, 
átnyargalt sok távol városon.

S mindezt meg sem áhította ő, 
ment tovább, mint akik futva-futnak 
s úgy érezte, mint egész övét. 
Ámde olykoron terén az útnak 
megkivánta egy-egy régi kútnak 
lábaktól kivájt, mohos kövét.
Versek