Berzsenyi emléke
"Nem kérem, oh sors! kincseidet, nem az
Uralkodó kényt és ijedelmeit,
     Sem harci pályán a megöltek
          Véreivel ragyogó szerencsét:

Gond és irígység mostoha tárgyait.
Csak ami keblem mélyeiben buzog,
     Csak amit elmém tiszta lapján
          Írva hagyott az örök teremtés,

Oh adj nekem szót, édeset és erőst,
Azt szűvarázsló hangba kiönteni:
     A dal hatalmát add nekem, sors!
          S megfizetél ez egy életemre."

Így esdekelt a lángkebelű fiú;
S mit kért, megadták dúsan az égiek:
     Szózatja harsány s áradatként
          Elragadó leve zengeménye.

Dallott szerelmet, dalla szelíd panaszt,
S megédesűlt a fájdalom ajkain;
     Dalt zenge a muló örömnek
          S az maradóbb s magasabb öröm lőn.

Az ihletettnek ajkairól dicsőn
Kelt a merész dal, meghaladá porát
     A lomha földnek s fellegen túl
          A napot és nap urát köszönté.

Ég, föld lebegtek a dalok árjain;
Feltűnt az élet s minden alakjai,
     S a nagy jövendő fátyolában
          Rémületes temető világa.

S mily lelkesítő hangja emelkedék
Hozzád, te féltett s hőn szeretett haza,
     Midőn királyi homlokodnak
          Vészbe merűlt koronája ingott!

Hány hű fiadnak zenge magasztalást,
A hívek és jók tapsai közt: mig az
     Ál szív ijedve visszadöbbent
          S a kifajúlt cudarok dagálya

Megszégyenűlt a honfierény előtt.
S ő e daloknak lélekadó ura,
     Mint aki végzé alkotását
          Egy kicsi bár, de nemesb világnak,

Megnyúgodott a fáradozás után;
Megérte, amit ritka szerencse ád:
     Évülhetetlen ifjuságát
          Műveiben örökűlt eszének.

Most síri éjfél leplezi a jelest;
De a setétlő bús ravatal fölött
     A halhatatlanság füzére
          Sorsot, időt mosolyogva fénylik.
Versek
Vörösmarty Mihály
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig