Mit csinálnak az ifjak Pesten!
Két emeletnyi magasságban,
- mert immár ily magasra hágtam -
Körültekintek a világban.

Kinézek ablakom üvegjén,
a mai én: a bús, kehes, vén -
a fiatalokat keresvén.

Tizenöt évig magam' lestem,
hol fellángolva, hol meg resten...
- Mit csinálnak az ifjak Pesten?

Az ifjak, ők, a friss poéták!
Hogy' szól a sípjukban a hét ág?
S mit isznak: bort? vagy fanyar téntát?

És hol alusznak fényes nappal?
És mivel élnek: színes habbal,
mit rájuk hint egy hímes angyal?

És kit szeretnek, milyen nőket?
És mit: derüs, vagy zord időket?
S a pénz hogy' korbácsolja őket?

S hol étkeznek az esti szélben?
A rongyos zsebből, uccaszélen?
Vagy a budai Rézitcében?

Oda se néznek pár fityingre?
Jut-é keményen vasalt ingre?
Vagy, mint én hajdan - rongyos mindje?

S mit álmodnak üres gyomorral?
Az éhség szívükben mit forral?
S hogy' győznek marsot a nagy korral?

Ó, mért nem jőnek hozzám délre,
szegény, szerény, csöndes ebédre:
ecetbe mártott zöld epére!

Rossz levéből a rossz világnak
hozzája bort is ihatnának;
egy-két cigányt is híhatnának.

Egy-két szavukat hallanám csak!
Látnám, hogy mernek, tudnak, bátrak,
hogy van valami, amit várnak!

Mert cudar hangú hallgatás ez!
Így nem bitangol költő, vátesz!
Az igaz hang, az más volt s más lessz!

Zsebembe régi száraz kenyér volt;
az álmokért ez túldús bér volt.
S a mult az könny s a jövő vér volt.

De nem néztünk mi rózsamézre,
sem kuckón hortyogó zenészre;
köptünk s fütyültünk az egészre.

Nem néztünk utódot, elődöt,
szívünk s epénk nem kért belőlük;
s epe s szív összecserélődött.

Nem értem én el így se semmit;
halál ízéből pár szemernyit,
legfeljebb ennyit: semmit, ennyit!

De ők legalább mondanának
valami szépet a halálnak!
Vagy gonoszat a földnek s lángnak!

...Ó isteni szent fiatalság!
Hozzád kiált a bús kihaltság,
a jobb reményhez a bús balság:

A halott is kihull az ágyból,
ha földrengéstől bőg a távol...
Ezt üzeni egy fáradt költő
két emeletnyi magasságból!
 
Versek