A farkas és a sovány kutya
A kisded pontyot hajdanán, 
       bár prédikált, papolt a gyönge, 
       halásza mégis megsütötte. 
Elmondtam akkor én: kevéske néha tán 
       a „van”, de biztosabb a „lesz”-nél, 
       s bolond ki erre rá nem eszmél. 
Halászunk ésszel élt: bölcs volt a ponty s derék: 
hogy mentse életét, mindenki rúgkapálna. 
       S az akkori histórián ma 
el-eltűnődve még, kicsit bővítenék. 

Egy farkas – oly bolond, amily eszes halász az, – 
       egy ebre lelt s bár húsa száraz, 
ráront, hogy elvigye. „Csak csont és szőr vagyok”, – 
nyöszörg az eb – „ez hús ilyen Kegyelmes Úrnak? 
       ha vár, majd szőröm felragyog 
       s kövér leszek, nagy csontok hullnak 
       elém, mert pompás lagzi lesz, 
a gazdám egyetlen lányát épp férjhez adja.” 
       A vad hisz néki s futni hagyja. 
       S néhány nap múltán, hogy mi lesz 
jobb hús-e már az eb, – gondolja, megtekinti; 
       a fickó benn a házban ül 
       s kiszól a sűrü rács mögül: 
„Megyek barátom, várj, megyek, sőt még a kinti 
       házőrző is jön tán velem, 
       egy pillanat! megkérdezem.” 
A házőrző az oly hatalmas egy kuvasz volt, 
       hogy a farkassal félvállról harcolt. 
„A házőrzőnek üdv, a névjegyem hagyom” – 
szól farkasunk s lohol. Mester módjára nyargalt; 
       de nem volt még elég tapasztalt: 
a farkas kontár volt szakmájában nagyon.

Versek