Páris harangjai
Hallotta ércetek szavát
Pál napja és Bertalan éje
S a megváltó vihar dalát
Ti zengtétek a föld fülébe.
Kondultatok és sírba szállt
Királyi vér, trón, eszme, oltár.
Ágyúk se szórtak több halált
Égig viharzó hangotoknál.
Szilaj zenétek hallatára
Hányszor kezdett a föld remegni!
Van-e harang még a világon,
Amely úgy tud temetni, mint ti?!

Mi kondul benned, durva fém?
Mért rendülünk meg érc-szavadtól?
Mily õsi titkot zúgsz felénk,
Hogy dallamod szivünkbe markol?
Hogy zendülésed hallatára
Viharra vágyunk, nem imára?
Rezgéstõl, mely éllettelen
Támadhat-e ily sejtelem?
Szellemhangon mi kondul benned,
Hogy hangod ölhet és teremthet?

Talán világunk õskorából
Rejtesz magadban õserõt;
Szikrát a titánok dühébõl,
Az olvadt érc lángtengerébõl,
Amely tombolva égre tört.
Vagy benned szunnyadoz, talán,
Az õsi vágyból egy parány;
Mely a teremtés mámorában
A mindenségbe szétsugárzott
S a változások örök útján
Elindította a világot.
Mely mindig volt s véget nem érhet;
Õsibb mint a halál s az élet!

Nem zengted el még minden hangod
Évezredek érchangszere;
Eljön még, érzem, a harangok
Utólsó, nagy hangversenye!
Eszmékért ujra síkra szállsz,
Ha majd a föld lobogva lángol,
Te csoda-hang, mely visszajársz
Valami rég letûnt világból!
Versek