Tünemény (William Wordsworth)
Mikor először tünt elém,
drága volt, mint egy tünemény, 
kit azért küldött életem,
hogy egy perc dísze ő legyen. 
Szeme mint alkony csillaga; 
s az alkony hozzá a haja: 
csak ennyi benne az ami 
nem májusi és hajnali. 
Vidám kép,édes könnyüség: 
meglep, megállit és kisért.

De többször látva: látomány 
volt ő, és mégis földi lány. 
Lépése szűzi és szabad. 
Házias minden mozdulat. 
Alakja nyájas, tiszta fény. 
Nyomában emlék éa remény 
kelt: mivel ő sem állt a szív 
mindennapi és primitív 
éhei, kis búk, örömök,
csók, könny, mosoly, vágy, gáncs fölött.

Azóta híven nézem őt 
s lesem élete ütemét. 
Lelket lélekző drága lény: 
utitárs a Halál felé.
Szilárd ész, gyengéd akarat, 
szivós erő halk báj alatt.

Valódi asszony, jó, s igaz, 
intés, parancs, derű, vigasz. 
Asszony, és mégis valami 
fényt érzek ami angyali… 
Versek