Szent Abbondius
A szürke ormok fénytől glóriások,
   szelíden égnek a bús Alpesek. 
A jéghegyek, a boldog óriások
   arcáról izzó rózsafény pezseg.

Pár nyurga fa mögött pipál a kémény, 
   kígyózva száll a kék és lenge füst.
Vizgyöngy ragyog a nap gyémántos fényén 
   s a rét smaragdján a patak ezüst.

Vörös szoknyába jönnek most a kedves 
lányok dalolni szent Abbondiusnak, 
fönn mormol a folyó és zúg a fenyves.

Lenn meg kacag a völgy... S én egyre félek, 
pilláim a válás könnyében úsznak, 
mert szép a föld és oly rövid az élet.
Versek
Szonettek