Godiva
Coventryben csak a vonatra vártam; 
Pinczérek és szolgák között a hídról 
A három karcsu tornyon elmerengtem,
És versbe szedtem róluk e legendát: —

Nem csak mi, e kor ifjabb sarjadéki,
A tegnap emberi, kik a mulandót
Gyorsan leőröljük forgó malomként,
S fecsegve eltársalgunk erről-arról;
Nem csak mi hordjuk ám szivünkön a nép
Nehéz sorát, s veszítjük el türelmünk' —
Ha az adóval túlterhelve látjuk;
Nem — többet szenvedt, tett és több sikerrel
A nő, ki itt ezer nyárral korább' élt .
Godiva, hitvese a zordon Earlnek, 
Ki itt Coventryben lakott s parancsolt;
Mert hogy nehéz adót vetett ki férje,
És az anyák a vélük jött sok apró
Gyermekkel ott versenyt rimánkodának:
,,Éhen veszünk, ha ezt is még fizetjük !"
Elment urához, s meglelé a mint ép'
Kutyáinak körében, egy magában,
A csarnok mélyét mérte, és szakálla
Két lábnyival előtte, — míg utána
Fél ölnyi hosszan úszott üstöke.

Elmonda néki mindent, és el azt, hogy: 
„Az uj adó alatt meghalnak éhen!" 
Mit férje furcsának talált felettébb. 
És gúnyosan imigy szólt: „A kis ujjad 
Sem adnád jól tudom e söpredékért!" 
„Sőt kész vagyok meghálni is!" — viszonzá. 
Kaczagva esküvék Péterre Pálra, 
A lord, miközben kényeztetve játszik 
Gyémánt függőivel szelid nejének. 
„Beszélsz csak!" „Nem! nem! Tégy kísérletet hát: 
Bármit kívánsz is, én szavamnak állok." 

És szive — durvább Ezsau kezénél — 
Fölforra ott nagy mérgesen azonnal: 
„Ha végig nyargalsz meztelen a város 
Utczáin, én elengedem a sarczot!' 
S morogva távozott kutyáival

Midőn' magán maradt, mint hogyha déli 
Szellő találkozik észak szelével: 
Az érzelem ugy küzködött szivében 
Egy órahosszat — míg győzött a részvét. 
És hírnököt küldött alá azonnal, 
És trombiták harsány zenéje mellett 
A súlyos föltételt tudatta szerte; 
S hogy ő azért megváltni kész a népet: 
De kér mindenkit, isten szent nevére,
Hogy nyílt piaczra és utczára délig 
Egy szem se nézzen, senki ki ne jőjön, 
Maradjon minden csöndes otthonában.
 Závár az ajtón s ablakok betéve.

Aztán a belső öltözőbe surrant. 
S kikapcsolá a fényes övszoritót 
Mit férje a gróf vett emlékbe néki. — 
Megállott mindenik lehelleténél, 
Mint nyári éjjelen, a hold, ha félénk-
Szemérmesen fölhők közül kibukkan. 
Fejét megrázva, hullámzó csigákban 
Aranyló fürtje térdeig befödte. 
Levetkezett nagy hirtelen, s a lépcsőn 
Mint napsugár oly nesztelen suhant le 
Oszloptól oszlopig — míg lenn megállott. 
Lovát már ott találta, rajt' a csótár 
Biborban égett, gyöngyös czimerével.

S ment, szűz szemérmességbe öltözötten,
A lég figyelt körüle, s röpke szellő
Lélegzetet venni alig merészelt.
A kastély rézcsatornázott köröndjén
A sárkányfő alápislogni látszott. -
Szép homlokát, arczát, láng-pirba vonta,
A ház őrző ebeknek böffenése,
S a patkók csattogásit hallva, minden
Csepp vér megreszketett izzó erében. —
És kétfelől a házsor vak falával!
Hát meg a furcsa és kíváncsi kúpok!

De ő azért nem csüggedett, előre 
Tartott lovával, míg a város ódon 
Kapúin át a pázsitos mezőnek. 
Megpillantá fehér fejű virágit. —
Ott visszafordult, ( szemérme volt ruhája!) 
És ím' egy aljas lelkü gaz suhancz — az 
Utókor közmondásos szennyalakja — 
Egy kis lyukat fúrva leselkedett — de 
A mint kinéze rajt', ott helybe, rögtön, 
Örökre megvakult, örök időkre! —

Igy büntetett egy fönsőbb lény hatalma .
— A szép s nemes tettek védő palástja—
Egy érzék nemtelen használatáért—
De erről ő mit sem tudott s tovább ment.

És ekkor megkondult nagy csöngve bongva
Szemérem nélkül mind a száz toronyban
Az óráknak delet verő sulyokja. —
De ekkor már belépett otthonába,
Fölölté gazdag biborszín ruháját,
És homlokán n fényes diadémmal.
Bement urához és megszűnteté a
Nehéz adót, s nevét szelid mosolylyal
A halhatatlanok közé beírta! — 
Versek
Balladák

en:Godiva
ru:Годива (Теннисон)