Stanzák „Mátyás dalünnepe”
eposzi kísérletből

1

A király ünnepét fogom énekelni,
Mikor összegyűltek a dal fejedelmi
     Fényes Visegrádra, Mátyás udvarában,
Díjért, dicsőségért nagy versenyre kelni.
     Oh lantom! ha értél valamit korábban
     Ha egy szikra lélek volt az asszu fában:
Most, igazán most kell magadér' kitenned
Mert nem szabad nevét hiába fölvenned.

2

Nem mondom, hogy zengjed győzelmes csatáit –
Ki merné feszítni énekét odáig!
     Ő békében is nagy… vajha békenapján
Érjenek nyomába egyszerű nótáid! –
     Andalog, andalog a történet lapján
     S felszökken a lantos, hangszeréhez kapván:
De meg' alácsügged szíve, szeme, karja;
Mintha mondaná, hogy: „Ki meri? ki hallja?…”

3

Ki meri? ki hallja? és talán: ki bírja…?
De engem eléget szégyen rozsda-pírja,
     Hogy időmhöz képest oly keveset tettem
És hogy az én könyvem még nincsen megírva.
     Állj meg, élet napja, oh állj meg fölöttem,
     Csak míg ezt az egy dalt szépen elzöngöttem!
Azután nem bánom, hadd jőjön az este:
Édes lesz a harmat, mely sirom megeste. –

4

Ama fényes időt hozom említésbe,
Mikor a nagy király bevonúla Bécsbe.
     Lobogók lobogtak száz diadal-íven,
Száz harang némult el az ágyudörgésbe'.
     Csillogó követség, hódolatra híven,
     Üdvözölte Mátyást, győzödelmes néven,
S a bámuló népnek, bár látott elégszer,
Csaknem elvakítá szemeit az ékszer.

5

Legelül vivék a győzelem tanúit,
Fegyveren, zászlókon a harc koszorúit;
     Azután a síp, dob, tárogató zenge,
S diadal dagasztá a kürtök szarúit.
     Azután egy őrhad; azután a gyenge
     Bécsi szűzek hosszú, ünnepélyes rendje;
Aztán a királyné, vert arany hintóban;
Országot ér, ami rajta ragyogó van.

6

Nem messze a király egyszerű köntösben
Lovagol. De előbb ott menének közben
     Aranyos apródok, mind ifju növendék,
Hercegek és grófok fiai legtöbben.
     Majd a holló címert hordozó leventék
     Mátyás közeledtét kürtszóval jelenték;
S valamennyi ország címere, zászlója
Hirdeté, hogy ímhol nagy uralkodója.

7

Ott a négy ezüst csík szép vörös mezőben,
Látszik, hogy piros vér megáztatta bőven,
     De a hét oroszlány nincsen immár közte
(Hét magyar vezérünk) mint egykor-időben.
     Hanem ott az András érseki keresztje,
     Jeruzsálemnél azt ő maga szerezte.
Mindez ábrázolva mesterül egy képen,
S Hunyadi hollója gyűrüvel középen.

8

Ott lebeg Csehország büszke oroszlánja,
Jóllehet mérgében a nyelvét is hányja;
     Koronás fő három, mellyel bír a dalmát;
S a szomszéd horvátok egyszerű kockája.
     Kardos kar jelenti Ráma birodalmát,
     Vadkan feje s négy hold a szerbek uralmát;
Hármas koronával Gácsország dicsekszik,
A szerémi szarvas zöld fa tövén fekszik.

9

Hát ama nap és hold, a hét sziklavárral
S aranyos mezőben a turul madárral?
     Te vagy az, te vagy az, gyöngy kis ország, Erdély!
Aztán a bolgár föld a három agárral.
     Azután Etelköz, melyet ősi kard-él
     Szerze a Bog mellett, a szőke Szerednél;
Jő Kunország ebe, s a moldvai marha,
S Havas-el hollója, kis keresztjét tartva.

10

De ki győzze mindazt sorra énekelni:
Elmondani is sok, hát még véren venni! –
     A király azonban egymaga kiválik,
Mert csupán őrajta nincs ragyogó semmi.
     Fegyver-öltözetje, felburkolva állig,
     Annyi drágaság közt egyszerűn barnállik:
De a fényes lélek, mint egy fényes felhő,
Homlokán sugároz, mint a nap, ha feljő.

11

Homlokán sugárzik, űl az eszes képen,
Mosolyog az ajkán, lángol a szemében.
     Alatta enyeleg harci méne, Kánya,
S mivel oly lassan kell, nem tudja, hogy' lépjen.
     Maga az aranypénzt jobbra-balra hányja:
     Arany pénz helyett van szeme ragyogványa,
A szelíd kegyesség, a nyájas tekintet,
Melyet a nép közé jobbra-balra hintett.

12

Oldalán egy ifjú lépdelteti ménjét,
Tőle, mint szerény hold, kölcsönözve fényét.
     János az, Korvinusz, kinek születése
Nem ismert egyéb, mint szerelem törvényét.
     Szeretet! ez bűne, ez lesz bűnhödése
     Ha feltámad egykor a nagyok önzése;
Oh! ha mint szeretni, úgy tudna gyülölni:
Nem látna idegent atyja székin ülni...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
Versek