Silviához
Silvia, tudsz-e földi
korodra, mikor kacagó s tünékeny 
szemed szépségben égett, 
emlékezni még, halandó idődre? 
hogy álltál küszöbén az ifjuságnak 
vidáman és tünődve?

Hogy zengtek a nyugalmas 
szobák s a kerti útak 
örökös énekedtől,
amint női munkádban elmerülve, 
titkos mosolyban ülve
ködös jövődnek képeit himezted! 
S lengtek a május illatai, s könnyü 
napjaid lengve multak.

S én a hiú tanúlást
s megizzadt könyveim' elhagyva gyakran, 
melyeknek ifjuságom
s ennenmagam jobb részét odaadtam, 
az apai ház erkélyén figyeltem 
hangod lejtését és kezednek árnyát 
amely föl és le járt, járt
a fáradságos vásznakon serényen. 
S fölnéztem az egekre
s le az arany utakra
s messze, tenger vizére, hegy csucsára: 
és nincs emberi nyelv, hogy
érzésem elrebegje.

Óh Silviám! reménység
szólt mindenből és biztató igéret. 
A sors, a földi élet
szépen tudott hazudni.
Ha rágondolok, most is nagy keservet 
érzek mint szörnyü terhet
szivemben végigzugni
és megsiratom hogy e földön éltem. 
Óh Természet! miért nem,
miért is nem adod meg
soha amit igérsz s magzatjaidnak 
hitét miért csalod meg?

A tél a fűvet el se száritotta
s már egy nem-sejtett betegség legyőzött,
s elvesztél, gyönge lányka. Még ki sem nyilt 
friss éveid virága.
Még nem hatott szivedre
ha sötét hajad dicsérték vagy édes 
durcás szemed. Társnőid nem susogták 
füledbe, mint egymás fülébe szokták, 
szerelmük' ünnepeste.

S korán ahogy te haltál, 
halt el reményem is. A sors az én bus
életemnek sem adta
a teljes ifjuságot.
Óh jaj, be messze tüntél, 
elszállott éveimnek drága társa, 
én siratott reményem!
Ez hát az a világ? ez
a szerelem, az öröm, és a munka, 
amelyről annyit beszéltél te nékem? 
Ez a sors vár bus emberi fajunkra? 
Megjelent a Valóság
s te elszédültél és egy messze sírra, 
egy messze sírra s a hideg halálra 
mutattál ujjaiddal.
Versek