102. szonett
Szerelmem nő, láttassék fogyni bárha;
Jobban szeretlek, bár nem mutatom.
Az oly szerelem alkuszik magára,
Mely fennen peng dicsekvő ajkakon.
Uj volt szerelmünk, mintegy kikeletben,
Dalaimmal midőn üdvözelém;
Mint fülmile, tavaszszal zeng szünetlen
S elnémul aztán a hő nyár felén:
Nem, hogy kevésbbé volna szép a nyár mint
Midőn az éjt elringatá dala:
Terhelni fél csak a mély lombok árnyit;
Unttá lehet, mi ritkán szép vala.
        Mint ő, azért némul danám is el,
        Nehogy úntassalak zengésivel. 
Versek
Szonettek

en:Sonnet 102 (Shakespeare)
de:William Shakspeare's sämmtliche Gedichte/Sonett CII
fr:Sonnets de Shakespeare/102
ru:Сонет 102 (Шекспир/Гербель)