A felkölt nemességhez
Mint majd midőn lángszárnyakon eljövend
 A nagy Birónak cherubi angyala,
 És kürtje harsány hangja a mély
 Sírba leszáll hidegűlt porunkhoz:

 Mindenfelé dob s tárogató riad.
 Úgy tetszik, elhúnyt párducos őseink
 Támadtanak fel hamvaikból
 Véreiket fedező karokkal.

 Toldulva jőnek bajnoki népeink:
 Erdély kegyetlen székelyi, a fene
 Hajdúk az áldott térmezőkben
 Megfeketült haragos kunokkal;

 Az ütközet közt állni tudó, kemény
 Horvátok és vad rácok erős hada
 Táborba szállott, hogy kövesse
 A magyarok rohanó lovagját.

 Örvendj hazám! nézd: mennyi jeles sereg
 Kész érted önként ontani életét.
 Oh, bátran örvendj! mert megőrzik
 Hantjaidat született vitézid,

 Magyar nemes vér bére, jutalma vagy,
 Vérző magyar kar tarta meg eddig is,
 Csak hív szülöttid vérpatakja
 Áradozand ezután is érted.

 Nézd, mint buzognak szép deli ifjaid:
 Mindannyi hérót s Marst mutató vitéz
 Tüzelg szemökből; felkelend még
 Báthory, s él Kinizsink ezekben!

 Tud győzni e nép! Attila magva ez!
 Ez dúlta Árpád hajdani harcain
 A föld legelső tartományit,
 S láncra füzé sok ezer vitézit.

 E nép csatázott nagy Hunyadink alatt,
 Mikor kevély Bécs tornya lerontatott,
 S roppant Budának győzhetetlen
 Ormai közt diadalmi kürt szólt.

 Hát bölcs királynénk, Trézia! trónusod
 Nem a magyar szív vívta ki Pálfyval?
 Nem a magyar s Nádasdy kardja
 Tette dicső koronád fejedre?

 Hat nagy királyok fegyvere omla rád,
 Tűzláng borítá Austria tájait,
 S nem volt ki terhed Herkulesként
 Tartsa: egész birodalmad ingott.

 S ím, mint midőn bús Aeolus éktelen
 Barlangja torkát Kaukazus oldalin
 Feltárja, s ádáz szélveszekkel
 Fellegeket hasogatva pusztít:

 Felkél az ébren szunnyadozó magyar,
 S elszórja villámkardja eged ködét;
 Megtörte, földhöz verte, mint egy
 Bellerophon, hatagyú Chimaerád!

 Menj most, vitéz faj! nézd, mikor a vadak
 Királya felkél Júba vadonjain,
 Szavára megréműl az erdő,
 S futnak ezer vadak odvaikba!

 Versek
Ódák
Berzsenyi Dániel
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig