Délre
Arra délre száll a zápor, 
dél felé repül a szél,
hol villám cikázik távol, 
arra délre vágyom én.

Ott, távol magyar hazámban 
áll egy nyájas kis falú, 
oldalában erdőárny van, 
benn a szellő áldva fú.

Falu végén némaság. Ott 
egy kis házikó pihen – 
bármi szűk, egész világot 
lelne benne föl szivem.

Erdejét elhagyva, sok fa 
a kis ház elébe nőtt,
s átfonják bizalmaskodva 
a falat, meg a tetőt.

Az ablaknál állva némán 
Lilla az erdőbe néz; 
pillantása búsan, mélán 
zöld lombok közébe vész.

És csak nézi méla szemmel – 
s szivén halk bubánat kél – 
nézi, mint csörg künn a csermely 
s lombot mint röpít a szél.

S míg a víz és szél zugása 
mormol csöndes éneket, 
hallik az idő futása
a magányos lány felett.
Versek