A kápolnák
Az erdei kápolnák öble
megmozdul, halkan tündökölve,
   mikor a rózsa éled; 
a mennybeli szent mind örül
   s a Szűz körül 
nyájas és udvarló kör ül: 
piros rózsák meg sárga méhek.

Jámbor anyák paraszti módon 
köpenyt aggattak rá, mely csupa ódon
   nehéz arany;
s hogy szép legyen és makulátalan 
arcára s kezére is gondja van, 
mit feltört hó-jég, téli hajnal, 
megmossa tejjel és megmossa vajjal.

                      *

És most csupa báj, pipere: 
villog nyaklánca, ékszere, 
cin gombostűjét drága, szűzi 
fátylába tűzi; 
rózsafűzérből hord övet, 
ruhája az csalánszövet, 
alatta kisded krinolin, 
puha topánja csupa hím!

                    *

És oly jóságos, oly friss, oly nemes, 
szép hölgy és együgyű baba. 
A gondja csak mások baja,
lankákon, erdőszélen egyre les 
a messzeségbe, este-reggel, 
nyugodtan, porcellán-szemekkel.

   Hozzád fohászkodik az árva,
   áldott Anyánk, évszázados szobor,
   szegény szivét neked kitárva,
   mivel te a családhoz tartozol. 
És most hívnak főkép, mikor a május int,
   egyszerre mind; 
mert hogyha fekete és rossz e hónap,
   remény és munka megvetője, 
sosem derül számunkra jó nap,
   sír Flandriának minden magvetője; 
most zsöndül búza, len, gyümölcs, takarmány, 
hadd nőjjön fel a szellők dajka-karján, 
az éjek legyenek szelíden alvók, 
ne lássunk orkánt és pogány zimankót;
   így kérnek kápolnádba Téged,  
      bámulva szűziséged, 
      aztán avégett
imádkoznak, hogy most segítsd meg őket, 
a végzetes órába szenvedőket, 
hogy bársony-aranyruhád este fölvedd 
s édesdeden áldd majd meg ezt a földet.
 
Versek