A hegedű (Móra Ferenc)
Gyerek voltam még, 
Annak is aprócska.

Egyéb játékom 
Nem volt, csak egy ócska,
Vén hegedű, mit 
Poros nyugalomban 
Leltem a lomban,
Valamely sarokban. 
Az Isten tudja, 
Ott ki felejtette, 
Hol porlad a kéz, 
Amely odatette:
De megörültem 
Én neki felette, 
Bár nem is sejtém, 
Mire való vóna.

Mellette nyűtten 
Hevere vonója.
Róluk a port biz 
Le se törülgettem 
Hanem azonnal 
Szolgálatba vettem:
Lónak a hangszert, 
Kardnak a nyirettyüt. 
Mulattam vélük 
Hol külön, hol együtt, 
Mikor miképen 
Kivánta a játék.

Az igaz célra 
Rá mégse találék, 
Bármi csapongó 
A gyermeki elme.
(Ó, ha ma olyan 
Félannyira lenne!)
Megesett olykor, 
Persze akaratlan, 
Hogy vonómmal a 
Húrok közé kaptam:
Zörgött, csikorgott, 
Kínosan sikongott, 
De nem kedveltem 
Ezt a fura hangot.

Egyszer azonban, 
Isten tudja honnan:
Hozzánk egy vándor 
Egyszerre betoppan. 
Orcája sápadt, 
A ruhája tépve, 
Nem mertem nézni 
Ragyogó szemébe. 
Megáll előttem, 
A hegedűt nézi, 
Csak nézi, nézi 
S kezembül kivészi. 
Lágyan, szeretettel 
Lefujja porát, 
Megpengeti halkan 
A húrok sorát, 
Aztán szilajan 
Álla alá kapja, 
A tépett vonót 
A húrokra csapja, 
És húzza, húzza 
Egyre tüzesebben. 

Sohse hallottam, 
Ilyet életemben!

Olyan volt, mintha 
Röpitne hinta 
És rengve-ringva 
Szállnék föl a mennybe, 
Az Isten elejbe 
S kristályteremekbe 
Az angyalok serge 
Játszna velem. 
Aztán olyan volt, 
Mintha anyám 
Ringatna lágyan 
Szelid karán 
S már szenderegtem 
Lassú dalán, 
Mikor a vándor 
Ment, ahogy jött: lopva, 
Hegedűm dobva 
Szótlan a sarokba. 
Én meg sieték, 
Lázban dideregve, 
Csuda-hegedűm 
Zárni a szivemre. 
Esengtem neki, 
Kezem összetéve 
(Ki nem volt gyerek, 
Kinevethet érte): 
Hogy jöjjön elő a
Tündér, aki benne
Lakik s az elébb 
Szivem telezengte! 
Csak jöjjön elő 
Fátyolköntösében, 
Ahogy tanultam 
A dajkamesében, 
Csak jöjjön elő 
A drága, a fényes 
S ami az enyém, 
Minden az övé lesz! 
Csak jöjjön elő: 
Rimánkodtam egyre...
S még szorosabban 
Szoritom szivemre.

A fa nyöszörgött, 
Mintha lelke lenne: 
Megtudom mindjárt, 
Hogy mi lakik benne? 
Faragó-fúró 
Szerszámot kerestem: 
A hegedűnek 
Húrjait leszedtem, 
Fájának vésőm 
Neki feszitettem 
S csak ahogy széttört 
Apró darabokra, 
Néztem zokogva 
A drága romokra. 
Ó, de nem a kárt, 
Nem a játék vesztit: 
Sirattam azt, hogy 
Nem találtam semmit...

Azóta eljárt 
Az idő felettem, 
Nemcsak megnőttem, 
Hanem ez egyben, 
Meg is öregedtem: 
Hiába tanultam, 
Meg nem javultam, 
Máig se okultam. 
Ma is, ami szép 
Akad az utamba, 
Lelket keresek 
Gyerekésszel abba, 
Mindig apróra 
Bontogatom.

S a semmit mindig 
Megsiratom.
Versek