Éjjeli vendégség
Szóval – Glycéra fog ma bennünket fogadni? 
s a szép Amália kész miveIünk mulatni?
és Róza, akinek lágy tánca szenvedély 
sarkantyuja, s a vágy előtte nem alél? 
és huga, akinek szép énekét csodálják, 
hangjával fogja majd kisérni vad gitárját? 
Velünk lesz Julia, a barna kacagó,
kinek a melle oly kemény és csillogó?
Egyszer már láttam őt hasonló orgiában, 
félmeztelen, zilált hajaknak oldatában: 
bacchánsnő soha szebb vad antik éjszakán 
nem őrjöngött regés Kithéron hegyfokán. 
Jól van hát: kész vagyok veletek odamenni…

De mi lesz, ha Camille hírt fogna róla venni? 
Mi lesz a vége majd ily éjnek, mily vihar, 
ha arról ő csak egy szót is rebegni hall?
Ti nem is sejtitek, Camille mily szörnyü zsarnok: 
hacsak dicsérek egy szemet, mosolyt vagy arcot, 
vagy szép nőnek vagyok szomszédja vacsorán, 
aki fülembe súg, vigan nevetve rám,
ő látja – s kész a könny, a korholás, a kétség; 
egy szó, egy mozdulat, előtte szörnyü vétség. 
Mit mondjak? bosszuja a tettekig fajul. 
Képes megverni. S én azt szinlelem vadul,
hogy én is megverem – de olyan könnyü kézzel, 
hogy csöpp kezén dühöm végül is csókba vész el, 
mert szerelem-csatán erős a karja csak
s még a hangján se bír csufítni a harag.
Ah, inkább hadd legyen haragos, mint közömbös, 
dühe is ráadás szerelmi örömömhöz.
Nem kérem senkinek, ha javát akarom, 
a békés szeretőt. Mit ér a nyugalom? 
Inkább kivánom én a vad szavak özönjét, 
vagy magam sírni, vagy látni a lányka könnyét, 
vadul vádolni vagy csitítni a csatát,
és megbocsátani, s kérni bocsánatát…

De mi ez? Juliát hallom már – friss kacajhang. 
Lépjünk be! – Ó vig éj! vad mámor, buja barlang! 
Hány drága mell husát dagasztja lágy nyomás!
s becézett bájakon boldog kéz orgonáz!
Hány szép test, mely takart varázsait kitárja! 
Hiszem, a Szajna is, ha vig zajunk bejárja 
visszhangzó habjait, kicsap s a partra jő
s ágyán ébredve a szomszéd kereskedő, 
ha ingerli irigy fülét a kéjes ének, 
kétannyi csókot ád túl-ifju hitvesének.
Versek