A szegény varróleány
Jól mondta, látom, az édes anyám: 
ujja hegyén hordja kincsét a lány. 
„Szegény leány vagy, kell hogy megtanuljad” – 
mondta sokszor – „mily kincset rejt az ujjad! 
Szegény leányt, ha fürgén dolgozik,
a munka megjutalmaz s boldogit.” 
Ó mily öröm, ha munka ég az ölben! 
Izzadok a gyönyörben!
Jól mondta, látom, az édes anyám: 
ujja hegyén hordja kincsét a lány.

Munkámra gondolok, ha gyúl a lámpa, 
s december vacog fűtetlen szobámba, 
és az ujjaimat melengetem:
nem kell ahhoz rájuk lehelni sem.
Ó mily öröm, ha munka ég az ölben! 
Izzadok a gyönyörben!
Jól mondta, látom, az édes anyám: 
ujja hegyén hordja kincsét a lány.

Sok szép urfi ajándékozna nékem 
gyereket – ki később elveszne éhen! 
Drága gyermekem, teneked ma, lásd, 
így spórolom meg az éhenhalást.
mily öröm, ha munka ég az ölben! 
Izzadok a gyönyörben!
Jól mondta, látom, az édes anyám: 
ujja hegyén hordja kincsét a lány.

S rágondolok közben a péklegényre. 
Elképzelem, hogy duzzad a köténye. 
Jobban megy, szinte izzik a dolog, 
ha szőrös, nagy testére gondolok.
Ó mily öröm, ha munka ég az ölben! 
Izzadok a gyönyörben!
Jól mondta, látom, az édes anyám: 
ujja hegyén hordja kincsét a lány.

Vagy eszembe jut multkor az a halvány 
fiú, ki itt jött el az ablak alján:
nem látott engem, nem gondolkozott, 
falhoz se fordult, kigombolkozott.
Ó mily öröm, ha munka ég az ölben! 
Izzadok a gyönyörben!
Jól mondta, látom, az édes anyám: 
ujja hegyén hordja kincsét a lány.

Szegény lány manap nem nevetne sokszor, 
ha magát nem csiklandaná meg olykor, 
nehogy a világ őt nevesse ki –
csak a csuklója fárad el neki!
Ó mily öröm, ha munka ég az ölben! 
Izzadok a gyönyörben!
Jól mondta, látom, az édes anyám: 
ujja hegyén hordja kincsét a lány.
Versek