Az alkony
Bűvös, édes és beszédes,
Nesztelen száll bár alá. 
A ruhája lenge pára, 
Díszt a bágyadt nap sugára,
Búcsucsókja sző reá.

Lenge szellő a min eljő,
Érkezésén lágy sóhaj 
Kél a légben s tiszta égen 
Lángjait most gyújtja épen
Tünde fényű égi raj.

Innen, onnan habja csobban
Tó vizének s útra kél 
Vízi szárnyas, míg a szálas 
Össze súgó búgó nádas
Bolyhát rázza esti szél.

A berekben félve rebben
Késve szálló kis madár; 
Lágy mohával, kis családdal, 
S érte égő, dalos párral.
Rá a fészek enyhe vár.

S míg a tájra mély homálya 
Száll az éjnek s néma csend:
Bús danába, estimába
Kezd az erdő csalogánya, 
Mit az ég s föld visszazeng.
Versek