Aphroditéhez
Tarka trónodról, ravasz istenasszony, 
mért küldesz nékem, szerelemkirálynő, 
bút és bajt mindég, te örök leánya 
               fényes egeknek?

Mért nem jössz inkább, ahogy egyszer jöttél, 
hallottad kérő szavamat, kiléptél 
kedvemért apád aranyos házából
               és befogattad

cifra hintódat; lebegő galambok 
vonták azt fürgén a sötétbe-süllyedt 
föld felé; szárnyuk sebesen csapdosva 
               vert a nagy égben,

s már itt is voltak; te pedig, te boldog, 
istenarcodon mosoly ült, és nyájas 
szóval kérdeztél, mi bajom van és mért 
               hívlak az égből

és mi volna megkeserült szivemnek 
kívánt orvossága? „Ki bántott, Sappho? 
kit küldjek kemény szerelem szavával 
               téged ölelni?

Ha eddig került, ezután majd üldöz; 
hogyha semmit nem fogadott el, eztán
ő ad már, s ha nem szeretett, szeret majd, 
               bár ne akarjad.”

Jer most is hozzám, a nehéz gondokból
oldd föl szívemet, s amiért eped, ne 
sajnáld teljesíteni; légy harcomban 
               drága szövetség.
Versek