A nő, aki megvakul
Teánál ült, akár a többiek. 
És mintha a csészéjét néma gondba 
valamiképpen másként fogta volna. 
Mosolygott. Elfutott a bús hideg.

És hogy végül felkelt a társaság, 
s járkáltak csendesen a meghívottak 
sok-sok szobán (nevettek és susogtak) 
velük ment a másik szobába át,

oly elfogultan, olyan hallgatón, 
oly bódorogva, mintegy lámpalázba, 
fényes szemét részvétlen fény tarkázta 
s hidegen rezgett rajta, mint a tón.

Aztán követte őket csüggeteg, 
mintha valamit még nem hágna által; 
de mintha később égő szárnyalással 
röpülné át a végtelen teret.
Versek