Czinka kesergője
Debrecenben vagyunk, és a Bikában muzsikálnak a cigányok. Talán már éjfél is elmúlott, talán már hajnalodik is odakünn: a fogadó szálájában vég nélkül, végtelenül sírdogál a muzsikások hegedűje, és a nagybőgő bele-belemordul a zene hangjaiba. Vidéki, vásáros urak mulatnak, a cigányok piros nadrágban, pitykés dolmányban állják körül a hallgatag mulatozók asztalát. Néha egy koccintás, máskor egy halkan elmondott név, majd meg egy mély sóhajtás, amely a mulatozók ajkáról sorban elhangzik, és a cigányok sírdogáló muzsikája végtelenül: ennyiből állott a vidéki vásáros urak mulatozása Debrecenben - alig egy esztendővel a forradalom után. Odakünn sáros február, benn pipafüst, borgőz, a falon töredezett tükrök. Az arcok komolyak, ünnepélyesek. A prímásnak barna körszakálla van, és a szeme néha könnybe borul, amikor a nóták érzelmes részéhez érkezik.

- A Czinka kesergőjét - parancsolta az asztalfőn ülő őszbe borult, piros képű öregember.

A szakállas cigány megcsavarintja a hegedűje húrját, és lassan kezd a dalba. Ugyanakkor megzörgetik a mulatószála bezárt ajtaját. Háromszor-négyszer kopognak az ajtón, a cigány nyomban abbahagyja a dalt, és ijedten fordul az ajtó felé. A mulatók - hárman voltak - sápadtan összenéztek.

Az egyik - bajusztalan, jurátusforma fiatalember, aki talán mindnyájuk között a legszomorúbb volt - felütötte a fejét:

- A policáj! - mormogta. - Legalább bezárnak minket is, mint a többieket bezárták.

Az őszbe borult öreg felemelte a kezét:

- Nyissátok ki az ajtót! - rendelte, amire a harmadik mulató, egy sánta, ragyavert férfiú az ajtóhoz lépett, és felnyitotta azt.

Az ajtón magas, barna szakállú dalia lépett be, akinek oroszlánhomlokát dús hajsörény környékezte, a nyakában köpenyeg, de a feje fedetlen.

- Engedelmet, urak - kezdte a szobába lépve -, azt hiszem, urakhoz, magyarokhoz van szerencsém! Én Balázs Sándor, magyar író vagyok.

A piros képű öreg megkönnyebbülve tárta ki a két karját.

- Keblemre, öcsém!

A ragyás, sánta férfiú is nekividámodva tologatta hátulról előre a barna daliát, és noszogatva mondta:

- Ülj közénk, honfitárs. Testvérekre találtál.

Csak a jurátus hajtotta vissza az asztal lapjára fejét, elkeseredve azon, hogy nem a policáj zörgette meg az ajtót.

A szakállas prímás kedveskedve tologatott előre egy széket, míg a félszemű nagybőgős - ősz, öreg, földszínű törpe - katonás állásba vágta magát a bőgő mellett. Az erősen kifent bajuszú kontrás félrefordulva, titkon nagyot húzott a piros borral telt üvegből, és a keze fejével egyengette megázott bajszát.

- Isten hozott, öcsém - mondta a piros képű öregember, és félig felemelkedve, poharát az érkező felé nyújtotta. - Miféle szerencsés véletlen hozott közénk?

Balázs Sándor ezalatt a jurátussal kezelt, akinek nevéből csak annyit hallhatott, hogy valami Danyinak hívják keresztnevén. A ragyavert sánta lókupec volt, név szerint Simonka. Az öregúr Testéry, közeli földesuraság.

Balázs a széket maga alá húzta, simulékony, mélyhegedűéhez hasonló hangján így kezdte a beszédet:

- Nagy dologban járok én itt nálatok, uraim, barátaim.

- Csak ki vele, barátom. Magyar emberek vagyunk, nyitva előtted a szívünk - biztatta a lókupec csendes, döngicsélő hangon új ismerősét.

- Én az estve érkezém Debrecenbe a gyorskocsival, Szolnok felől. Utam kiindulópontja hazánk gyöngye, a romjaiból újraéledező Pest volt. Utam célja pedig magasztos, szent, nagy misszió...

A szakállas prímás barna fejét előredugta:

- Újra kezdjük?... - rebegte, és nagyot nyelt.

- Pszt. Csöndesen! - suttogta Testéry, a földesuraság, és két kezét felemelte.

- Nos? Nos? - szólt a lókupec, és székét nagy robajjal közelebb húzta.

- Fájdalom, nem arról van szó, amire ti gondoltatok, kedves barátaim - felelt Balázs Sándor halkan. - Az én missziómhoz engedelmet adott a kormánytanács, pecsétes írás van róla birtokomban. Keresztül-kasul járhatom a bérces hazát, Erdélyországot, hogy feltalálhassam a nemzet eltűnt, nyomaveszett csillagának, a magyarok lángjának halála helyét... A nemzet nagy költőjének szent nyomai után indultunk el, én és a költő gyászba, fájdalomba borult özvegye. Öt nap előtt ültünk a kocsira, és itt megpihenve, továbbutazunk a Királyhágón át.

- Tehát nem egyedül vagy, öcsém, a fogadó vendége? - kérdezte előrehajolva Testéry földesúr.

- A numero négyben, éppen e szoba felett pihenné ki úti fáradalmait az ő özvegye, minden Júliák Júliája, ha pihenni tudna a muzsikától, daltól, zajgástól...

- Alighogy hozzányúltam a vonóhoz - védekezett ijedten a barna hegedűs.

Testéry földesúr komoly meghatottsággal csóválta meg őszbe borult fejét:

- Nem, öcsém, nem a mi természetünk a hangos mulatozás. Nem olyan időket élünk...

Danyi, a jurátus, aki eddig lehorgasztott fejjel ült, fölemelte erre kissé mámoros tekintetét.

- A numero négyben alszik a legszebb, leggyönyörűbb Júlia? - kérdezte akadozva. - Megyek, menjünk, kérjünk tőle térden állva bocsánatot, hogy háborgattuk pihenésében.

Az öregúr egy kézmozdulattal helyére parancsolta a felállott fiatalembert, Simonka lókupec pedig erélyesen kapta ki a szakállas prímás kezéből a hegedűt.

- Mára ácsi legyen, vályogvető nép! Igyatok, amennyi belétek fér, de a muzsikának vége legyen.

A félszemű, fehér fejű barna törpe kecskerúgással tologatta a nagybőgőt a sarok felé, míg a kifent bajuszú kontrás nyomban a borosüvegek között kezdett rendet csinálni. Az üreseket különválasztotta a teli üvegektől.

Csak a körszakállas prímás állott kissé megrendülve a helyén:

- Valamikor, Füreden, a szép asszonyok nem is tudtak másképpen aludni, ha nem az én hegedűm szólt az ablakuk alatt - mormogta csöndesen.

Az öreg ünnepélyes, csöndes komolysággal helyezte kezét a Balázs Sándor vállára:

- Kedves öcsém, nagy és szent feladatot vállaltál magadra. Az égboltozatról lefutott csillagnak a nyomát keresed. A tudós könyvek azt mondják, hogy a kihűlt csillagnak a fénye is sok ezredévig világít még. Talán ennek a fénysugárnak a nyomán eltaláltok oda, ama szent asszony társaságában, ahol a nemzet nagy költőjének nyomát fölfedezitek. Isten adjon nektek erőt és kitartást a szenvedéseknek és a megpróbáltatásoknak erre a nagy útjára.

A poharát csöndesen a barna dalia poharához koccintotta. A ragyavert Simonka hatalmas csókot nyomott a Balázs arcára.

Még néhányszor kocogtak a poharak, és az arcok mind szomorúbbak lettek. Danyi, a mámoros jurátus, aki időközben észrevétlenül eltűnt a szobából, csúfondáros, titkos nevetéssel nyitott be az ajtón:

- Sándor... Hej, Sándor barátom - dünnyögte -, valami fehér szoknyás asszonyszemély leselkedik itt a sötét folyosón. Olyan édes az ajka, mint a piros alma.

Balázs, rosszat sejtve, talpra ugrott:

- Hol? Merre? - kérdezte megriadva.

Az ajtón e pillanatban halkan kopogtattak, és egy csengő, lágy női hang hallatszott kívülről:

- Sándor, maga is beállott a dorbézolók közé? Megőrülök ettől a lármától. Jöjjön azonnal...

Balázs a homlokáig elvörösödött, és szótlanul elhagyta a mulatókat.

Az öregúr összeráncolt homlokkal nézett utána, csak a jurátus nevetgélt mámorosan, egymagában.

- Csak húzzad, Ferkó - szólt oda az öreg csendesen a cigánynak.
Novellák