A győri Ranschburg Salamon rabbi és családja a magyar kultúráért
A győri Ranschburg Salamon rabbi és családja a magyar kultúráért

Évfordulók és sorsfordulók 
 
Amikor Magyarország német megszállásának drámai eseményeire kell visszatekintenünk, nemcsak a felelősökről tolulnak fel zaklatott kérdéseink. Arra is rá kell látni mindannyiunknak: milyen jelentős szellemi értékteremtők lehetséges további alkotásaitól fosztatott meg a magyar kultúra.

Zsinagóga és kultúra  

2006 óta újra eredeti szépségében díszíti Győr városát a háború okozta sebeiből meggyógyított, újjáépült zsinagóga. Jelentős művészeti és vallási események színterévé válhatott az emberség lénygét értő és gyakorló mentorok jóvoltából. Köszönet érte mindannyiuknak! Ilyen értő-értető tiszteletadás volt a haláltáborba hurcolt több száz gyermekmártír nevét megörökítő emlékmű felavatásakor mondott beszéd is. Az épület két oldalszárnya egykor a népiskola és a Talmud-Tóra iskola helyszíne volt – jó, hogy ma is a hitélet és a művészet szolgálatában állhat. A hangversenyek, a kiállítások és előadások, akárcsak az Öt Templom fesztivál jeles eseményei, egyaránt fontos terei és nemes eszközei a vágyott megbékélésnek.
 
Mindez azokat a 18.- 19. századi időszakokat is felidézheti bennünk, amikor a katolikus püspökség és a Szent Benedek-rend is támogatta a zsidóság gazdasági lehetőségeinek és vallásgyakorlása körülményeinek javulását. Kemény József főtanácsos, a Hitközség képviselő-testületének tagja idézi fel számunkra ezeket az eseményeket Schwarz Mór főrabbival közösen végzett kutatómunkája eredményeként. Jóvoltukból nemcsak a korában még elérhető vallástörténeti dokumentumokról kapunk hírt, hanem egy máig kellően fel nem dolgozott művelődés- és mentalitástörténeti forrásanyag is hozzáférhetővé válik az  olvasók számára.

Haza és család  

Ugyanebből a forrásból ismerhető meg dr. Ranschburg Salamon (1816-1895) életútja is, aki 1860-tól 1887-ig rabbiként szolgálta Győr-Győrsziget egyesített izraelita hitközségét. Személyében a tanulás-tanítás iránti hitbéli elkötelezettség egyik nemes példájával találkozhatunk. Vállalta a hosszú vándorlást, a súlyos nélkülözéseket, még a korabeli korlátozó rendeletekkel folytatott küzdelmet is. Negyven évesen nyerte el filozófia doktori címét, előtte pedig Prágában bölcseleti, jogi, nyelvészeti és természettudományi tanulmányokat végzett, egyaránt kiemelkedő eredménnyel. Kora tudós rabbijainak ajánlásával nyerte el győri megbízatását. Itt azután nemcsak sokoldalú tudását adta át, hanem elmélyült hitéleti-erkölcsi példájával is tanította közösségét. „Szelíd nyájas modorával, mély és alapos tudományosságával kicsinek és nagynak szeretetét és tiszteletét nyerte meg” – emlékeztek róla kortársai. 

Ahogy békét jelentő neve (salom), a rabbinak egész élete mindenkor a békéltetés eszközéül szolgált az emancipációs küzdelmek nehéz éveiben, amelyek még a hívők  gyülekezetét is gyakran megosztották. Felesége Berl Emilia (1836-1916) maga is nehéz sorsú családból jött, amint ezt 1887-es visszaemlékezésében szeretteinek leírta. Tíz megszületett gyermekükből a továbbra is fennálló egzisztenciális nehézségek között nyolcan érik meg a felnőtt kort. Mind az öt férfiú szakterülete kimagasló képviselőjeként adja tovább a család szellemi örökségét: az Isten és az emberi közösség iránt vállalt erkölcsi elköteleződést, az otthont adó magyar haza iránti hűséget és a keresztény kultúra iránti elismerő tiszteletet. Hiszen mindegyikük a Szent Benedek Rend Győri Főgimnáziumában nyeri el érettségi bizonyítványát. Ehhez nagyban hozzájárult Édesanyjuk is, aki vállalta: elvégzi az akkoriban már elérhetővé vált tanítóképző tanfolyamot, hogy gyermekeit segíteni tudja a magyar nyelvű iskolai tanulmányokban. A szülők anyanyelve ugyanis a német, az apai teológiai és liturgikus nyelv pedig szükségszerűen a héber. A többnyelvűség később leányaik számára is hasznosnak bizonyul, különösen Vilma esetében, aki majd az apai rabbiságot átvevő Fischer Gyula, – a későbbi budapesti főrabbi - felesége lesz. Az apa számára azonban nehézséget is jelent, hiszen meg kellene változtatnia a hitéletben használt nyelvét, miközben kutatómunkája is a német és héber nyelvű rabbinikus irodalomhoz köti. 

Talán ez a feszültség magyarázza azt a meglepő tényt, hogy életében közössége még nem, hanem csak jóval halála után adta meg számára a „főrabbi” címet, amelyt 1926-ban véstek fel a templom bővítésekor elhelyezett emléktáblára, ezzel a gesztussal ismerve el a nagytemplom felépítéséhez is nyújtott, „fáradságot és áldozatot nem kímélő” hozzájárulását. Hiszen a hitközség e „messze földön híres lelki feje” A hitközség e „messze földön híres lelki feje” 400 ívnyi enciklopédikusan rendezett Talmud-kommentárt is hagyott az utókorra 23 évnyi munkája nyomán. Ebből a világháborúk pusztítása után napjainkra mindössze 30 német-héber nyelvű kézzel írott lap maradt meg, amit a Magyar Zsidó Levéltár őriz. Ez az elmélkedő, ugyanakkor tudománytörténetileg is megalapozott munka nemcsak az izraelita hitélet eszköztárául kívánt szolgálni, hanem kora hasonló szellemi irányzataival együtt a zsidóság kulturális és valláserkölcsi értékeinek az európai kultúrán belüli felmutatására törekedett. Gazdag szellemi örökséget gyermekei tovább kamatoztatták.

Henrik (1860-1914) és Gusztáv (1868-1944)  

A könyv-régiségek iránt érdeklődők napjainkban is megtalálják a GILHOFER-RANSCHBURG könyvkereskedés kínálatát az internetes csatornákon, ahol története is megismerhető. Az 1883-as Bécsi kezdet után Henrik (Heinrich) 1884-ben társul az alapító mesterhez. Jelentős gyűjtemények és művek felkutatásával, szakszerű értékfeltáró katalógusokkal és aukciókkal szereznek európai hírnevet cégüknek, amellyel a hazai kulturális értékek gyarapodásához is nagyban hozzájárulnak. Ennek a munkának a fedezete nemcsak a már külhonban megszerzett sokoldalú gyakorlati tanulás volt, hanem az is, amit Henrik otthonról hozott: a szellemi ismeretanyag folytonos bővítésének igénye, mellette pedig az a megőrzött morális tartás, ami a határokon innen és túl egyaránt hídteremtőként tudott szolgálni eltérő nézetek és különböző kulturális igények között. Henrik 1914-ben bekövetkezett halála után Ottó fia vette át a cég vezetését. 1924-ben a svájci Luzernben is nyílt meg önálló fiók, amely az Anschluss idején menedékül szolgál majd a bécsi üzletet kisajátító német megszállók elől menekülő Ottó számára, aki hamarosan innen is továbbmenni kényszerül, míg végül el kell hagynia Európát.
 
Gusztáv bátyja invitálására négy évet gyakornokoskodott a bécsi cégnél, majd elődei nyomán maga is vándorútra kelt, hogy Németországban bővíthesse ismereteit. 1889-től már itthon, a Révay, majd a Dobrovszky könyves cégnél tevékenykedik, az utóbbinál már mint az antikvár-részleg vezetője. Maga is neves gyűjtővé lesz, 164 katalógusa a hungaricumokat illetően máig is forrásértékű. 

1897-ben kiadja Zichy Jenő kaukázusi és közép-ázsiai útleírásának két kötetét, 1900-ban pedig a könyvnyomtatás 500 éves évfordulójának tiszteletére mejelenteti Hess András által 1473-ban Mátyás udvarában nyomtatott Chronica Hungarorum fakszimile kiadását. A legrégebbi magyarországi nyomtatványnak akkoriban mindössze hét példánya volt ismeretes Európában, melyből egy a Magyar Nemzeti Múzeum Könyvtárának tulajdona. Erről készült az anyagában, mintázatában is korhű másolat, amely a művet elérhetővé tette a hazai történet és kultúra iránt érdeklődők szélesedő táborának. Értékét növelte Fraknói Vilmos címzetes arbei püspök történetíró tanulmánya, aki a keletkezés-történet leírásán túl - az ismert példányok összehasonlító elemzésével - kijelölte a mű fontos helyét az európai kultúrában. Méltán vállalhatta ezt a nemes feladatot, nemcsak mint a múzeumok és könyvtárak országos felügyelője, hanem a magyar egyháztörténeti kutatások egyik legszakavatottabb képviselőjeként. 

1933-ban a könyves cég újabb meglepetéssel szolgált: rovásírás ábécét talált. Ahogy a szakma késői krónikása Az 1930-ban bekövetkezett halálát követő évtizedben kezdenek felerősödni azok a hangok a hazai szellemi élet területén is, amelyek a német mintától felbátorodó kirekesztő törvények megalkotásáig, majd embertelen kivitelezéséig is elmerészkednek a háború kitörésének ürügyével. Viktor felesége is hamarosan meghal, gyermekei pedig hallgatva a figyelmeztetésekre, idejekorán elhagyják az országot, mert immmár nem csupán rajtuk múlik, hogy tehetségükkel szolgálhatják-e közvetlenül a magyar kultúrát. 

Nándor a legfiatalabb a Ranschburg fiúk között, őt jogászként ismerhetjük meg - bátyja munkásságához is kapcsolódon. A könyvkiadás szerzői jogainak védelme ugyanis szorosan kötődik az ipari jogok érvényesítéséhez a kivitelezés és a kereskedelem folyamatában. 1906-ban alakul meg a Magyar Iparjogvédelmi és Szerzői Jogi Egyesület.  Az alakuló ülés elnöke Ranschburg Viktor, aki az igazgatósági választmányi tagok egyike, Nándor 
pedig az Iparjogi Szemle Szerzői Jog című melléklapjának szerkesztője lesz. Később a kartell-jog: a termelési-árképzési arányosítás szabályozásának területén találkozunk önálló munkájával. Saját szellemi tőkéjét azonban már ő sem tudja kire örökíteni családjában. 1942-ben munkaszolgálatra behívott fia, László – mint oly sokan akkor – nyomtalanul eltűnik, sohasem tér haza. 

Viktor és Nándor munkásságának jelentőségét a jelen gazdasági rendszerben aktualizálódó jogi kérdések ismét az érdeklődés homlokterébe helyezik.

Ranschburg Pál (1870-1945)  
Az öt fiú közül a negyedik ugyancsak beírta nevét a magyar kultúra történetébe, nemcsak tudományos eredményeivel, hanem azoknak a köz javára fordításával is. Legismertebb műve Az emberi elme, amely az értelem, érzelem, ösztön, az akarat és az egyéniség pszichés működésmódját vizsgálja. Művelődéstörténeti értékű összehasonlító munkájában egyszerre ad képet a korabeli természettudományos megismerés eredményeiről és a róluk kialakult társadalomtudományi, bölcseleti vitákról.  

2013-ban jelent meg az a Ranschburg Pál és a magyar pszichológia című könyv, amely 69 évvel halála után először kíséreli meg a nemzetközi hírű orvos-professzor teljes életművének áttekintését. A történelmi és kulturális háttérbe is bepillantást engedő tanulmányok arra is rávilágítanak: hová jutott el, ugyanakkor honnan szorították ki származása miatt azt a neves ideg-elmegyógyászt, aki már pályája kezdetén új emlékezeti törvényszerűséget tárt fel és új vizsgáló eszközöket kreált a szellemi munka természetét tanulmányozó kutatásai során.
 
A hasonló emlékezeti tartalmak egymást a felidézésben és megtartásban egyaránt gátló hatását bizonyította az ép és a beteg elmeállapotokban, a tanulásban és a tanítási folyamatokban. Ez a „homogén gátlás”-ként leírt jelenség nyerte el azután a nemzetközi szakirodalomban a „Ranschburg phenomenon” nevet. E vizsgálódások valódi késztetése nem elsősorban a kutatói kíváncsiság volt elsősorban, hanem az az erkölcsi kötelezettségvállalás az emberi jól-lét előmozdítására, melyet családjától kapott örökségként egész életében, mindenek ellenére megőrzött. Nemcsak gyógyítani akart, hanem megelőzni a betegséget és fejleszteni a képességeket, vagyis jobbá tenni az ember egész létminőségét. Ezért lett elsők között alapítója a Gyermektanulmányi Társaságnak Nagy Lászlóval együtt, meghonosítója az intelligencia-vizsgáló Binet-Simon tesztnek Éltes Mátyással, megalapozó kutatója az „agykérgi süketségnek” a hallás-beszédre tanítás módszerét kidolgozó Bárczi Gusztávval együtt. Ezért vállalt részt a bűnmegelőzési esetek orvosi szakértésében éppúgy, mint a Szociális Missziótársulat által szervezett hivatalos pártfogók kiképzésében. Egyszerre szolgált diagnosztikai és képességfejlesztő eszközökkel a pedagógusok és a gyógypedagógusok számára, de a felnőtt pszichiátria és a lassan kibontakozó gyermekpszichiátria számára is. Az első leírókat követően pedig differenciál-diagnosztikai és korrekciós eszköztárat is nyújtó további feltárója lett az olvasás-írás-számolás részképességek olyan zavarainak, melyek egyik legismertebb formája korunkban a dislexia.

2011-ben a Nyugat-Magyarországi Egyetem Hungaro-Dalton Pedagógiai Innovációs Egyesülete: Nemzedékek nevelői címmel tette közzé a Kárpát-medencei tanítók és tanító családok életútját megörökítő gyűjtőmunkáját. Ebben a tanulás-tanítás hazai mentálhygiéniai alapjait lerakó Ranschburg Pál munkásságára is ráirányította a figyelmet, rámutatva a magával hozott fogékonyságra, a családi alapok jelentőségére, és utalva annak továbbadására is.
 
Az általa művelt szakterületeken közismert tény, hogy Ranschburg Pál egy betege adományából alapított magánlaboratóriumot, amely az orvosi egyetemről támogatóját vesztve kiszorult, s ezután a gyógypedagógiai intézmények körébe sorolták. 1934-től, amikor a professzort már megfosztották tudományos szakfelügyeleti hatáskörétől, előbb Gyermeklélektani Intézetként, később a Tudományos Akadémia Pszichológiai Kutató Intézeteként működött tovább, a Ranschburg-laboratórium szellemi jogutódjaként határozva meg magát. (Természetesen mindig az adott korszak ideológiai elvárásai szerinti hangsúlyokkal).  A mai új kutatói struktúrában működő utód-intézmény is vallja ezt a folytonosságot (noha az alapítás kezdeteit kissé elnagyolva mutatja be).
 
Ha megnézzük, milyen neves szakemberek kerültek ki Ranschburg Pál tanítványi köréből, akkor ez a kutató laboratórium joggal nevezhető a hazai orvospszichológia, a pedagógia, gyógypedagógiai pszichológia és a pályaválasztási tanácsadás egyik hazai bölcsőjének. 

Munkásságát példaként állítja a szakma képviselői elé a nagy személyiségek elemzése során Pisztora Ferenc jeles pszichiátria-történész orvosprofesszor, felmutatva a társadalomra, a történelemre, a kultúrára és vallásra egyaránt kiterjesztendő önművelés fontosságát ezen a pályán.
    
Ranschburg Pál laboratóriumában nevelődött az a neves szakembergárda, amelyből idővel e szakterületek olyan hazai intézményalapítói kerültek ki. mint  Szondi Lipót,, Schnell János, Vértes Ó. József,Focher László – hogy csak néhány ismertebbet említsünk közülük. 

Ám e nemzetközi szakmai tisztségekkel korán megtisztelt, tudományos iskolát alapító mesternek kezdetben egy évtizedes küzdelmet kellett folytatnia, hogy magántanári címét elnyerhesse az orvosi egyetemen. Mert azt – szemben az orvosi és életrajzi lexikonok téves közlésével  -  nem 1906-ban, hanem csupán 1909-ben ítélték meg számára! Csupán 1910-ben kezdhette meg, hazánkban elsőként, az orvospszichológia oktatását a Pázmány Péter Tudományegyetem Orvostudományi Karán, és folytatta 1942-ig, míg csak a faji alapon megkülönböztető törvények ki nem tiltották onnan. Az első világháború alatt a hadi sérültek idegsebészeti műtéteit vezette, melynek elismeréseként elnyerte a „rendkívüli egyetemi tanár” címet. Azonban az önálló tanszékkel járó „rendes” egyetemi tanári címet mégsem kaphatta meg élete végéig, a laboratóriumi munkáját 1929-ben elismerő „Signum Laudis” kormánykitüntetés ellenére sem. Ahogyan nem önként lépett vissza laboratóriuma vezetésétől és az 1929-ben általa alapított Magyar Pszichológiai Társaság elnöki tisztségéből sem 1931-ben, – aktivitása teljében –, hiszen a mégoly megtisztelő „örökös tiszteletbeli elnök” címmel egyértelműen háttérbe szorult. 

Mindezek után hogyan történhetett meg, hogy bár kollégáinak jelesebbjei, mint például a neves kolozsvári pszichiáter professzor, Miskolczy Dezső is, síkra szálltak érte, mégsem bizonyult elégnek sem a világi, sem az egyházi menlevelek egyike sem? Ahogyan a jeles egyházi személy, Schütz Antal professzor sem tudta megóvni attól, hogy ne betegen, álnéven bujdosva, orvosi segítség hiányában kelljen befejeznie alkotó életét. Sem Ranschburg Pál maga, sem mérnök-feltaláló fia nem fogadta el a külföldre menekítés lehetőségét, mert, mind mondották: ők a magyar kultúráért éltek, és ezért magyar földön is kívánnak meghalni!
 
Sajnálatosan így is történt: az említett legkisebb fiú 1945 januárjában véderő-építésre kényszerített munkaszolgálatosként vesztette életét Fertőrákoson, azokban a napokban, amikor egy budapesti pincében bujtatott szülei egymást követve hunytak el. Legidősebb fiuk súlyos betegen szökött meg a Mauthausen felé hajtott menetből, s a hosszú bujdosásból életre szóló testi-lelki sebekkel tért haza. Leányukat és családját viszont a nemcsak szavaikkal, de tetteikkel is hitvalló keresztények mentették meg az elhurcolástól.
 
Ranschburg Salamon főrabbi és gyermekei, akik már mindannyian Győr szülöttei voltak, bőkezűen adtak hazájuknak – és mindannyian súlyos áldozatot hoztak hazájukért. Alkotó munkájukat megtörték ugyan a máig előbukkanó előítéletek, értékeiket mégsem tudta elmosni az idő, mert a tanítványok és a családtagok tovább adták.
 
2005-ben Ranschburg Pál sírját Nemzeti emlékhellyé nyilvánították. 2014. október 21-én tantermet neveztek el, kiállítást mutattak be a Nyugat-magyarországi Egyetem Apáczai Csere János Karának Gyógypedagógiai Intézete által rendezett ünnepség keretében, 69 évvel a professzor halála után. Köszönet érte a kar vezetőinek és a dr. Závoti Józsefné tanszékvezető áldozatos munkáját is segítő fiatal Munkatársaknak is! Talán még nem késő, hogy e csak részeiben feltárt életművek értékei közkinccsé váljanak. Emlékeztető jelként hivatottak figyelmeztetni: vegyük fontolóra : milyen sokat veszíthet akkor egy nemzet, ha csak önmagán belül keresi vagy fogadja el az értékeket – ahogy erre már Szent István intelmei is figyelmeztettek.

RANSCHBURG ÁGNES HILDEGARD

pszichológus, bencés világi rendtag, a rabbi dédunokája (Pannonhalma)

Jegyzetek