A városi halottasháznál
A  városi halottasháznál a kapuban, 
amint céltalanul ballagok, futva a zajtól, 
kiváncsian megállok, s egyszerre íme egy árva hullát, 
                                 egy szegény, holt kéjleányt hoznak. 
Testét közönyösen leteszik, ott fekszik a nyirkos
                                                    tégla-kövezeten. 
Az isteni nőt, a testét látom csak, a testét bámulom, 
a házat, mely egykor szenvedélytől és szépségtől zajogott,
                                                         mást nem is veszek észre,
sem hideg csendet, sem a szájából csöpögő vizet, sem
                                                                       a halálnak illatát,
csak e házat látom — a csodálatos házat — e finom,
                                             szép házat — e romot!
e halhatatlan házat, mely több, mint a világ összes házsora! 
Több, mint fenséges alakokkal ékes, fehér dómos kapitólium, 
        vagy mint az ódon, magasan ívezett székesegyházak, 
e kis házat látom csak, mely több, mint minden — e 
szegény, nyomorult házat! 
Szép, borzalmas rom — a lélek vára — maga a lélek, 
elhagyott, kikerült ház — remegő ajkaimról vedd e
                                                              lehelletet,
vedd e könyűt, melyet teérted hullajtok, 
szerelem halott háza — őrültség és bűn összeroskadt,
                                                       összeomlott háza.
Élet háza, egykor beszédes és nevető ─ de ma szegény ház,
                                                                    halott ház,
hónapokig, évekig visszhangos, rangos ház, de ma halott,
                                                                   halott, halott.
Versek