Emléklapra (Arany János)
Magánosan, mint egyes falevél,
Testvéri közzől melyet elszakít
S távol vidékre hajt az őszi szél, —
Meddig heversz még, puszta kis lap, itt?
Jer, jer: megírlak és könnyű hajódat
Nyúgoti szellők árjába vetem:
Vidd asszonyodnak, egyszerű lapocska,
Szíves, de bánatos üdvözletem'!

Keresd fel őt... de, kérded, merre? hol?
Azt nem tudom... valahol a világban:
Hisz útasitni fog minden bokor,
Rendes lakát hol vette a hazátlan!
Ottan keresd fel és vigasztalásul
Beszéld el néki súlyos életem.
Vidd asszonyodnak, egyszerű lapocska,
Szíves, de bánatos üdvözletem'!

Gyászban találod — oh, hogy is ne! — őt:
— Ki az, kinek oly méltó gyásza van! —
Mint honleányt, mint özvegy árva nőt;
Így is, amúgy is oly boldogtalan:
Szendén illessed fájdalmát szivének,
Hogy eszmélése kínzó ne legyen.
Vidd asszonyodnak, egyszerű lapocska,
Szíves, de bánatos üdvözletem'!

Mondjad, hogy én is kettőt gyászolok;
Az ő siralma testvér az enyémmel:
Más a viszony, nem más a tárgy, az ok:
Bir-e még ő —? én nem birok reménynyel.
Oh, a reményből nyujtson egy sugárt, egy
Még hervadatlan fűszálat nekem! —
Vidd asszonyodnak, egyszerű lapocska,
Szíves, de bánatos üdvözletem'!

Mikép az elszakadt hű férjet ő,
Keresem én az eltünt hív barátot;
Sötét az élet, ah! semmit se látok —
És néma, nem felel, a temető.
Enyészet dulta-é fel ifjuságát?
Vagy bujdosik földetlen földeken...?
Vidd asszonyodnak, egyszerű lapocska,
Szíves, de bánatos üdvözletem'!

Nevét se' hallom. Mitha el lehetne
Feledni azt, alig említi ajk;
De a nemzet szivében eltemetve
Érzem s megértem a titkos sohajt:
„Fog-é zendülni még költője lantja?
S ha fog zendülni síkon, bérczeken?...”
Vidd asszonyodnak, egyszerű lapocska,
Szíves, de bánatos üdvözletem'!

Mért nem megyünk el a magános völgybe,
Hol cziprust ültet a gyász hír neki?
Tanúbizonyság lenne annak földje,
Ott hulla-é a dalnok vére ki:
Minden csepp vérbül uj virág kelendett
És több madár zeng ott a ligeten —
Vidd asszonyodnak, egyszerű lapocska,
Szíves, de bánatos üdvözletem'!

Vagy tán, zarándok úton, enyedül
Bolyong, mikép az üldött bérczi vad;
Ki mer hajlékot nyitni enyheül?
A csüggedtnek ápolást ki ad?
Ki nyujt hüs csöppet dallamos ajkára,
Italt ha kér, aléltan, betegen...?
Vidd asszonyodnak, egyszerű lapocska,
Szíves, de bánatos üdvözletem'!

Repülj útadra most... de nem, ne még,
Száritsd föl nedvesűlt szárnyaidat:
Nehéz vagy a könnyhullatás miatt,
Melylyel emlékeinek áldozék.
Majd csak felszárad a köny... ámde a bú? —
Oszlik talán egy hosszu életen. —
Vidd asszonyodnak, egyszerű lapocska,
Szíves, de bánatos üdvözletem'!

Megjegyzés

versek