A magány papja
Itt a magányban újra megtaláltam
 	bolyongva síró, tévedt lelkemet
és hull a könnyem csendbe, lassu árban,
 	mint bús mezőkre a halk permeteg.

A földre fekszem s bámulom a fákat,
 	könnyezve, dúltan jő a szerelem.
S hogy a kongó mezőn senki se láthat,
 	sötét dalok tömjénét égetem.

Holt bánatom hamvát fejemre hintem,
sivár imákba görnyed a gerincem,
a múltak gyászmenetje felkeres.

S merev ajakkal hallgatok kevélyen,
magamra húzva éjsötét kedélyem,
mint zord csuháját a bús szerzetes. 
Szonettek