A porban heverő Ámor
A tegnap esti szél leverte Ámort, 
aki az íját feszitette lassan, 
és huncutul mosolygott a lugasban, 
eszünkbe hozva sok-sok régi mámort.

A tegnap esti szél... És most a márvány 
a fűbe fekszik, s a szél zúgva csapja, 
fönn búsul a szobor betűs alapja, 
és egy művésznév rémlik a fa árnyán.

A kőben a múlás bomlasztva őröl. 
Egyedül áll! könny reszket a szivemben, 
és bánatos, rossz álom mardos engem, 
míg álmodom magányos, bús jövőről.

Szivedben is halványul a verőfény, 
amíg kacagsz vidáman és ledéren 
a bíboros, aranyszinű lepkéken, 
az elmúlás rózsálló temetőjén.
Versek