(Egykoron a kis egér...)
Egykoron a kis egér egy vasládába becsúszott.
     Mindene volt bőven, élete kénye szerént
Ott ő jól lakozott, egyszer próbálja, ha vallyon
     Mely hasadékon jött, vissza jöhetne-e még.
Úgy lett, ált menvén csak szőrét veszti el, ismét
     Megtért, mint ezelött lézzege, töltve hasát.
Minden háborgás nélkűl sétálgata csendes
     Rejtekiben, s boldog napjait éldegelé,
De jó élte után sanyarú inségre vetődött,
     Mert szűk a hasadék kis köze, teste kövér.
Ő ugyan ált csúszott bőrét vas tőre lehúzta,
     Melyért ily szókkal hirleli bánatait:
Bár még kis testem csak szőrét vesztve kicsúszott,
     Vissza ne indúltam volna lakozni megint,
Most nem nyújtoznám fele vesztett csonka farommal
     Gondatlanságom bélyege terhe alatt.
Versek
Vörösmarty Mihály
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig