122. szonett
Mit nékem adtál: itt őrzöm emléked’,
Szívembe irva kiirthatlanul;
Túléli az e múló nemzedéket,
S időn, az öröklétig, átvonul;
Vagy legalább a míg agyam s szivem
Nem mállik szét, s mindkettő, a mi részt
Belőled birt, nem adja át hiven
A semmiségnek: emlegetve lészsz
Külső emlék csak törékeny cserép,
Rád emlékezni: nincs szükségem arra.
Tuladni rajta hát azért merék,
Birván emitt, mi hűbb emléked’ tartja.
        Támaszt keresni, hogy rád emlékezzem:
        Magam’ lengének kéne bélyegeznem. 
Versek
Szonettek

en:Sonnet 122 (Shakespeare)
de:William Shakspeare's sämmtliche Gedichte/Sonett CXXII
fr:Sonnets de Shakespeare/122
ru:Сонет 122 (Шекспир/Гербель)