Ne mondd!
Ne mondd, hogy ifju véred vitt a bűnre, 
Féltésem kínozott, oh, jól tudom ; 
Ládd agg fejem közel siromba tűnve, 
Te szép maradsz tovább, mint liliom. 
Ne átkozd, oh, ne átkozd azt a perczet, 
Midőn hűséget esküdél nekem,
Hisz éltem nem soká végleg lepergett 
És síromon majd megbékülsz velem. 

Ne mondd, hogy könyes gyászt öltesz magadra, 	 
Ne mondd, hogy porkolábod én vagyok. 
Előttem már a nyitott sír borzalma, 
Feléd szerelmes szép jövő ragyog. 
Tudom régóta mást szeret a szived 
S a tettetés neked kinos nagyon... 
Oh, várd be csöppég, – sírba döl ím híved – 
A vétő sors mit végez – angyalom.
 
Igézőn, mozdulatlan, mint a márvány, 
Véresre tördelt kézzel, halványan állt meg ott, 
Mit mondhatott beteg férjének ágyán? 
Csak könye hullott egyre és ajka hallgatott. 

(1855)
Versek

ru:Тяжёлый крест достался ей на долю (Некрасов)