Nyári dél (Ovidius)
Forró nyár; fele útját járta meg a nap az égen, 
       lankadt tagjaimat lágy kerevetre vetem. 
Félig nyitva zsalum, félig leeresztve a függöny. 
       Mint mikor az erdőn lombba szürődik a fény, 
vagy mikor eltün a nap, s halk árnyakkal jön az alkony, 
       vagy mikor oszlik az éj: csöndbe dereng a szoba. 
Illik az ily halk fény, ha szemérmes látogatót vársz:
       a remegő lánykát merni tanítja az árny. 
Ime Corinna bejő, öltözve rövid tunikába; 
       kettős hajfonata rejti nyakának ivét:
így mehetett hajdan nyoszolyája felé Semirámis, 
       így a hires Láis dús szeretői elé.
Ritka szövésü finom tunikája, nem sokat árt az: 
       mégis tépte kezem, s védekezett a leány, 
védekezett a kacér, noha győzni percre se kívánt, 
       s végre mohón önkényt adta föl a diadalt. 
S ó mikor ott állott ruha nélkül előttem! alakján 
       szomju szemem nem lelt egy makulányi hibát. 
Mily vállat láttam! mily dús karokat tapogattam! 
       mily dagadón idomult emleje ujjam után!
S csókvert melle alatt mily tündöklő sima has nyúlt! 
       Mily buja, dús csípők! Mily fiatal, deli comb! 
Mit soroljam el egyenkint? Nem volt hiba benne,
       s minden szépségét meztelenűl ölelém.
Gondolhatni a többit!…  Lankadtan pihenünk már…  
       Ó csak bús nyaraim sok dele volna ilyen!
Versek