Báró Eötvös József emlékezete
„Isten veled hazám”- végsőt sohajta
És náma lőn a Búcsu dalnoka
Örökre néma lőn beszédes ajka
S kihűlt eszméktől izzó homloka.
Mi a csapástól szíven sújtva állunk
S búnk’ megnevezni szókat sem találunk.
De bár búnk néma s ajkunk szótalan,
Könyűnk kiáltja Eötvös odavan!

Oh mit veszíténk! Szó, könny kevés itt!
A szó: üres hang, a köny: búborék;
Nem állítják meg szívünk vérezésit,
A mérgezett nyil ha belétörék.
Ily sebre balzsam- ily bánatra nincs enyh!
Szivünk roskadva csüng a drága kincsen…
Ily kincs elvesztén egy nyújt csak vigaszt,
A gondolat,: hogy mégis birtuk azt!

Mert a mienk volt! Bár elméje lángja
Egy félvilágra szórt fényt mint a nap;
És szive lángi mint a martyr- máglya,
Milljóknak üdveért lobogtanak;
Szavát, eszmékbe kristályúlva, dallá
Olvadva, egész Európa hallá,
S mig taps riadt rá túl a bérczeken:
A mi szivünk dobbant föl melegen.

Miénk volt ő! hiába irigyelte  
A ritka kincset tőlünk a világ!
Hozzánk, e földhöz forra szive, lelke,
Nekünk fénylék szemén az égi láng.
Minket hevíte keble tűz-parázsa,
Minket ragadt el szava bű-varázsa,
Értünk forrt könyje, nekünk szólt dala,
--Ő mindenestől a mienk vala!

Mi láttuk őt a nyilt szellem-palacstrán
Hol pajzs az eszme, szó volt fegyvere;
Győztes csapásit sebek nélkül osztván,
Hogy fölemelte a kit levere.
Kicsiny alakja hogy ’ nőtt óriássá!
S míg ellenét szemével levarázslá,
Hogy szivekben nyeré meg harczdíját:
Szép homlokára ez vont glóriát!

Mert ki hallá lágycsengésű hangját,
Melyben hit, ábránd, ész s sziv olvadott,
-Mint útas, erdőn, zárda kis harangját-
Bűvölten állt s lekötve hallgatott 
Ha szólt: a lég eszmékkel népesült meg, 
Mik őt szolgálták, tőle lelkesültek, 
S a merre járt: érintésén olyan 
Erő s fény áradt, mint villany-folyam.

Meglestük őt könyvháza rejtekében, 
Láttuk lelkét elöntve könyvein,
Hol a Karthausi borongott setéten, 
Vagy szive lángolt népe könyjein. 
Fajáért ége keble tiszta lángja, 
Magát emésztő fény nyel mint a fáklya, 
S a halvány lapra fényt e szó vete: 
Hogy „szeretni az ember végzete!"

Szeretni, mint ő, nem tudott úgy senki, 
Embert, hazát, családot egyaránt, 
Szivének egy szüksége volt: szeretni, 
Mint a nap, nem tarthatja sugarát, 
De szerte ontja völgyre és halomra, 
A várt és a kunyhót egy fénybe vonva; 
S mig fenn bibor pompában ég kelet, 
Virág nyilik bedőlt sírok felett.

Szeretni! — erre volt alkotva lelke; 
Egész valója szeretet vala.
Üdvét az önfeláldozásba' lelte 
S szétosztva kincsét, dús lőn általa. 
Nagy szive egész világnak elég volt, 
Körülölelve mindent, mint az égbolt, 
A föld minden határáig elért, 
Szeretve az embert az emberért!

„Szabadságot!" kiálta lelkesedve;
Egy rab se légyen a nagy földtekén!
Az emberekben teljék isten kedve
S legyen egyenlő: gazdag és szegény. 
Testvér legyen mind, s bár a por szülötte,
Ragyogjon égi származás fölötte,
S fajt fajjal és nemzettel nemzetet
Igazság kössön össze s szeretet!

És e hazát, e népet, oh mi hévvel,
Magasztosan, tisztán szerette ő!
Nem a madár homályos ösztönével,
Mely itt hagyott fészkére visszajő,
S ha romba lelte, újra oda épit;
Pedig nem sejti, hogy mi vonja őt itt,
S nem tudja ─ (mint köztünk sem, annyian!)
Nevedben, oly hon, oly édes mi van!

Szerette e hazát, nem égbe nyúló 
Hófödte bércz- s daltelt mezőiért; 
A tért, hol tán minden fű „vére-hulló", 
Mert gyökerére hős sziv önte vért; 
Rákos mezőjét, mely még egyre hallgat, 
E hallgatásban a szentelt fájdalmat, 
És Buda ormán a nagy sirkövet, 
Mely hosszú árnyat földre, szívre vet!

Szerette honját özvegy fátyolában, 
S nagy harcziért, hol küzde honfi-kar; 
Mint esti szellő bétakarja lágyan 
A sebhelyet, mit szánta bősz vihar. 
Enyészve bár, megannyi ősi nyom volt .... 
S ha este ott ült s múlt időkre gondolt, 
Hol a mező kaszálva illatoz: 
Kezébe' megzendült a szent koboz!

Nagy eszményét szerette ő e népben! 
Dicső jövőjét, melyről álmodott; 
Fejlődve érve, szabadon, jóllétben, 
Uj népet itt, hatalmast, gazdagot.
Künn a mivelt nyugattal állva sorba, 
Benn gondolatban, szivben egybeforrva, 
S egy vágytól égve: oh hon, tégedet 
Olyan magasra tenni, mint lehet!

Szivének ez volt egyedüli vágya,
Ez gondja nappal, álma éjszaka.
— De nem viraszta, nem küzdött hiába,
Megnyerte im, mit esdve kért maga:
Márványszobor sírjára nincs emelve;
Emlékjele: eszméi győzedelme;
S melynek hűn áldozott egy életet:
Hajt már a mag, a melyet elvetett!

S mint a vető, ha földbe szórta magját
S aztán a tél folytában elhala,
Utódi a dús termést learatják
S házukba jóllét száll be általa:
Ő is egy dús termés magvát veté el,
Virúlatot és áldást hintve széjjel,
A mely után fogunk aratni még
Mi s fiaink s a késő ivadék!

Ő mondta: ne sirassuk végzetét meg, 
Ki a honért adhatta életét
Sírboltja éjén ég örök szövétnek 
S neve fényére nem borúi setét.
Mert rajta romlás nem vehet hatalmat, 
A szív földjét termékenyítve hamvad. 
Es szelleme a sir körül marad 
Tettekre intve az utódokat!

Ö a honért élt! — él folyvást mivélünk,
Hatása által, él eszméiben.
Az ő munkája, egyiké, hogy élünk,
Még halva is velünk érez híven.
A szellemharczra, sírjából kikelve,
Fennhordja zászlaját vezéri lelke;
S ha zendül majd a véggyőzelmi dal:
Nevéhez kötve lesz a diadal!

Oh ercsi sír, mely őrzöd drága hamvát, 
Porában is megáldott nagy szivét! 
Bocsásd álmához zöld erdők fuvalmát 
S boltodnak árnyán lágyan födve védd! 
Zengj néki halk dalt, honom nagy folyója, 
Arany kalászt susogtass, néma róna, 
S csönd ünnepeljen völgyön és hegyen: 
Hogy álma édes és dicső legyen!

S te hon, te nép, melyet oly hőn imáda,
Nevének méltó emléket ha kérsz:
Ne szóval, könynyel áldd haló-porába',
S mit állitsz, szobra ne legyen csak ércz;
De tedd, munkáld: nevét hogy emlegessék,
Szabad hazában, boldogság, műveltség,
Ha visszapillant, boldogulva, hon,
Hadd lássa népedet virányidon!
Versek
Ódák