Az oroszlán-mátka
Myrtus-koszorúval, nász-öltönyiben, 
Az őrnek a lánya, rózsás-szeliden, 
Belép az oroszlán-ketreczbe, s a vad, 
Lábához a lánynak hizelgve tapad.

A büszke vadállat, oly szörnyű imént, 
Esdőleg emelte hölgyére szemét; 
S a szűz, csupa érzelem és csupa vágy, 
Lágyan simogatja s igy ejti szavát:

„Hajdonta — e szép kor, hajh, tova szállt! — 
Mint gyermekek együtt játszadozánk ; 
Együtt növekedtünk, egymást szeretők, 
De rég tova tűntek e gyermek-idők!

Te, meg sem alajtva, büszkén emeled 
Sörény-koszorúzta királyi fejed'. 
Én is hova nőttem! már nem vagyok ám 
A játszi gyerek, nem az egykori lány!

Bár még a lehetnék, a régi gyerek, 
Oli büszke, hü társam, játszhatni veled! 
De látod, elűznek — bár nem akarám — 
Távol, idegenbe, egy férfi karán !

Fejébe vévé : hogy szép vagyok, ah ! 
Megkért — s oda minden szép álmom, oda! 
Nézd, már fejemen van a nász-koszorú, 
De köny szemeimben és néma ború !

Értesz-e barátom ? szemedbe' harag ; 
Én megnyugodám ládd, tűrtesd magadat! 
Amott közeleg ki durván tova ránt, 
Végcsókomat ah vedd drága barát !"

S alig éri a lány bő ajka, alig, 
Rémes dübögéssel megreng a kalit. 
S meglátva az ifjút a rács-vas előtt: 
Megborzad a lány, iszony állja el őt.

Őrt állni a rácshoz: odaugrik a vad, 
Farkát emeli s ordítva riad. 
Parancsol, eseng a leány, fenyeget, 
De útja elállva, sehogy se' mehet.

Künn szörnyű zsivaj, zavar, átabota, 
— „Fegyvert ide!" hangzik az ifjú szava. 
„Fegyvert, lelövöm ! nem vétem el én !" 
Benn bömböl a vad, tajtékzva dühén.

Boldogtalan — a vas rácshoz közelit — 
De gyorsan az állat, megsejtve cselit, 
Ráugrik a lányra, megfojtja legott, 
S az véresen, halva, a földre lerogy.

S kiontva a drága vért körmeivel, 
Némán busán a vad melléje hever; 
Ugy várja, — keserve oly szörnyű, setét — 
Mig a golyó halálosan éri szivét ....