Útra készen
I.

Akárhogy küzdök ellened,
Ha már felém nyul csontkezed,
Nem fogni meg: nem rajtam áll,
Ura az életnek: halál.

Miből levék: nem kérdezém.
Mivé leszek: mit kérdeném!
Sem azt, sem ezt nem tudhatom;
Te fejtsd meg, síri nyúgalom!

Menjünk tehát! Készen vagyok,
Karodba kéjjel lankadok.
Kit immár semmi sem hevit
Mért nyujtsa koldus éveit!...

Óh, jaj! kegyetlen végzetünk,
Hogy e világra születünk!
Óh, vígaszunk, óh, balzsamunk,
Hogy végre mégis meghalunk!

              II.

Utam' nem jelzi semmi tett;
Se hasznos munka, sem utód,
Család helyett papír-szivet
Hagyok itt: verset, egy csomót.

Epedve boldogság után,
Csak enmagam' szemlélgetém.
Egy hang kisért, egy arcz csupán,
Egy lélek árnya: az enyém.

Világot kérő vágyaim'
Lekötve tarták ónsulyok...
Az élet nagy kontárja, im,
Meghalni mégis jól tudok.

              III.

Mikor a természet szüz-hamvas arcza
    Sugártól, fénytől reszketett:
Én sütkérezni jártam csak a napra,
    Mint béna, szélütött beteg.

Nincs semmi, a mitől bucsuzni fájna,
    De soktól válni üdv nekem.
Homokos ösvényen jártam; virága
    Egy volt csupán: a gyötrelem.

S tudom, nem szépítné meg arczulatját
    Sohasem e fakó vidék.
Óh, hát nem jobb-e inni Léthe habját,
    Mint könnyek keserű vizét!...

Feltárul immár födeled, koporsó;
    Hallom, mint hull a föld reád;
S a szél átkozza idegen sirokról
    Hozzám a rózsák illatát.
Versek