A zarándok (Garay János)
Ott volt Palaestinában
Mint bűnbánó barát;
Fejére hinte hamvat,
És ölte szőrcsuhát.

Sarúját elvetette,
Hogy merre tévelyeg,
A kő s útféli tüske
Talpát tépdezze meg.

Bőjtöt szabott magára,
És kínos szomjazást;
Magát bántatni hagyta,
De ő nem bánta mást.

Hosszú zarándok-útja
Imádkozásba mult,
Ah mégis lelke, mégis
Nyugodni nem tanult.

A Szentföldről Rómába
Ment új sanyar között,
A pápa szent székénél
Két térde megtörött.

Sirván borúlt lábához:
«Oh mondd meg, szent atyám,
Nagy bűnömért bocsánat
Ha száll-e én reám?»

S meggyónja borzalommal
És súgja nagy bünét...
A pápa összecsapta
Imára két kezét.

A kegy sugára arczán
Haraggá változó,
És ajkin mint az égnek
Dörgése zeng a szó:

«Istennél a bocsánat!
S bűnért irgalmazás;
Csak egy, mit nem bocsát meg...
A hazaárulás!»
Versek