Köd a tengeren
Tintás ég. Csúf habok. Istentelen ködök. 
Hajónkra rátapad a sűrű tenger, 
és öblöget és szüntelen vizet nyel. 
Fönn a siket égben a jelharang köhög.

   Nyakig ruha vagyok és ponyva, ám azért 
belém süvölt a fagy, arcomba fú már, 
bebugyolálva állok, mint a búvár, 
a sisakom turbán, és vászon-rongy a vért.

   Mint hogyha tollpihét szívnál, nem levegőt. 
Ólom-látcső simul meredt szemedre, 
az árbóclámpa a magasba lengve, 
mint távoli csillag pislog az éj előtt.

   Egyszerre valami bús lárma ér utol, 
a hangja tépett, s elhal félve, halkal. 
Zúgj, jelharang. Ki tudja, merre nyargal? 
Egy óriási rém árnyéka megsurol.

   Hahó, hahó fiú! A jelharang köhög. 
Egy kószáló hajó siet előre.

Jó éjt, öreg. Te vagy a hajó őre?
Tintás ég. Csúf habok. Istentelen ködök.
Versek