Moesta et errabunda (Kosztolányi D. fordítása)
Nem fáj a szíved néha, Ágota, 
a vágy a tengerekre sose űzi, 
e sártengerből nem vágyol oda, 
ahol a víz mély, kéklő, tiszta, szűzi? 
Nem fáj a szíved néha, Ágota?

Csak a tenger, az ad nekünk vigaszt! 
Míg zúg a szélvész roppant orgonája, 
a víz, ez a rekedt dalos viraszt, 
s lágy, lassú bölcsődalt dalol reája. 
Csak a tenger, az ad nekünk vigaszt!

Ó vígy, vagón! hajó, vígy messzire!
Itt sár lesz a szemünk könnyharmatából!
— Ugye ezt mondja Ágotám szive: 
csak messze a bűnöktől, élni távol, 
ó vígy, vagón! hajó, vígy messzire!

Mily messze vagy te, illatos berek, 
hol csók, öröm víg társa az azúrnak 
s a szív nem álmot, árnyakat szeret! 
De tiszta, édes, mély gyönyörbe fullad! 
Mily messze vagy te, illatos berek!

De gyermeki szerelmünk édene, 
futkározás, csók, dal, csokor, lopott szó, 
a domb mögül felsóhajtó zene, 
a hűs sűrűn forgó mézízű korsó,
- de gyermeki szerelmünk édene,

hamar letűnt, ártatlan kerthelyünk, 
messzebb vagy-e mint India s messze Kína? 
Mért nem lehet életre keltenünk? 
Ha téged egy ezüsthang visszahína, 
hamar letűnt, ártatlan kerthelyünk.
Versek