Az éjszakai kutya
Mélységes éjjel hallom a bánatos 
tücskök trilláit, hallom a megdagadt 
patak morajját, mely magában 
ballag a csillagos éjszakában.

s ott lenn a völgyben, merre kereng-kereng
szemtől se látva fénybogarak raja,
a bokrok sűrűjébe messze,
egy kutya nyí a homályba veszve.

Ki verte föl a hallgatag utakon 
puszpáng-sövények közt e szegény ebet 
a léptével, hogy most a síri, 
éji magányba riadva sír-rí?
 
Megy? Visszafordul? Könnyez-e? Tétováz? 
Miért percegnek benne a bús zajok, 
mint órában, mely egyre jár csak, 
mért a szívében az ősi bánat?

Eredj! kiált egy hang neki éberen, 
az éjbe mérges, nyers-haragos parancs. 
Dús lombú fák között a ház áll, 
szertefigyel a vidékre, strázsál...

Mintegy álomba csukja be lankatag 
nagy-nagy szemét... Benn alszik a gazda már, 
emlékező, hű férfi-karja 
drága szerelmes-övét takarja.

És fűzfa-bölcsőn szendereg édesen
a kisleány, a gyermekek alszanak.
Csöpp lélegzetjük minden ízben,	
mint a legyek pici szárnya zizzen.

Halkan zümmögve, rendre pihegnek ők, 
egyforma nesszel, ott a sötéten át 
egymást keresve, mert a lélek 
tébolyog, amíg a fény nem éled,

az álom hosszú, vak alagútjain, 
de végre majd mind összetalálkozik 
s vigan visong, ha jő a hajnal, 
egybeborulva szilaj kacajjal.
Versek