Remete (Faludi Ferenc)
1.	
A kemény kősziklák kietlen kebelében,
Járatlan barlangok elrejtett mély öblében,
 	A vadon erdők közt találtam kedvemet,
 	És lelkem-kihültig itt töltöm éltemet.
2.	
A büszke szin világ sétáljon fris bársonyban,
Egy kevés ronggyal is béérem én azonban.
 	Maholnap a kigyók felbontják testemet,
 	Az apró férgecskék elosztják bélemet.
3.	
Tobzódó torkosok felkészült jó lakási,
A borral töltöző iszákok tombolási
 	Nem kisztik torkomat; énnálom édes iz
 	Egy marok fűgyökér, egy ital forrásviz.
4.	
Ha búba merülek, ha szivem kezd lankadni,
Ébreszt a forgó ég, vigasztalást tud adni,
 	Éjjel a csillagok viditják szivemet,
 	A hajnal felderül, meghozza kedvemet.
5.	
Ha test, vér megindul, háborgat rut ostrommal,
Böjttel sanyargatom, megtöröm ostorommal,
 	Tüskébe keverem áruló testemet,
 	Igy óltván tüzeit, megmentem lelkemet.
6.	
Eltelvén napjaim, nem félek a haláltul,
Elválok örömest ez árnyék rossz világtul,
 	Ohajtva járulok tehozzád Istenem!
 	Jutalmam, örököm, kincsem és mindenem.
7.	
A lelkem öltözik, reméllem fényességbe,
A csontom itt hever, mig társul megyen égbe,
 	Egy buzgó gondolat engem itt temete;
 	Ha kérded, ki valék: – egy szegény remete!
Versek