Schiller koponyája
A bús csontházban néztem elmerengve,
    A koponyák egymáshoz mint szorúltak,
S a rég kihamvadt kor jutott eszembe.

    Itt sorban állnak, kik egymásra fúltak;
Keresztben nyugszanak a kemény csontok,
    Mik régen egymást porrá zúzni dúltak.

Kifordult nyakcsigolya! Hogy mit hordott,
    Ki kérdi ma? Elszórva látok ottan
Lábat, kezet, mely ügyes-gyorsan forgott.

    Hiába dőltetek le, fáradottan!
Felvetnek a világos nap honába,
    Nem hagyva békét hűvös álmotokban?

Pedig lett volna a mag bármi drága,
    Fonnyadt hüvelyre nézni nem szeretnek;
Csak nékem, avatottnak, volt kitárva

    Oly szent írás, melyet nem ért eretnek,
Midőn a merev csonthegy közepette
    Egy páratlan dicső alkat lepett meg.

Hogy a porlás szűk börtönét feledve,
    A szabadúlt szív friss meleget érzett,
Miként ha itt uj létforrás eredne.

    Oh, mély titok! Rejtélyszerű igézet!
Isten-alkotta nyom, mely nem veszett el!
    E koponyából szemem tengert nézhet,

Mely népes ezer óriás-tünettel.
    Bűvös edény, melyből sok jóslat áradt:
Érintselek e méltatlan kezekkel?

    De kegyelettel fölnyitom ma zárad'
S szabadba viszlek, hova nap hatolhat,
    S elmém nyomodba áhitattal járhat.

Mert ember itt lenn nyerhet-e nagyobbat,
    Mint lesni, hogy' hat isteni természet,
Mikép' van, hogy mi rög, szellembe olvad,

    S testet mikép nyer gondolat és érzet.
Versek