A Hang
Bölcsőm könyvesszobánk nagy polca mellett állott, 
Komor regény-, mese- s tudás-Bábel tövén, 
Hol latinok pora s görögök hamva pállott 
Vegyest. S mint fóliáns, köztük pihentem én.
És két hang szólitott. Az egyik sima, álnok 
Zengéssel hitt: „Kalács a Föld, cukros kalács, 
S én raja (végtelen kéjt így lesz jó találnod!) 
Oly éhet csiholok, mely éppoly óriás!” 
S a másik: „Óh! Jövel! légy álmok közt bolyongó, 
Túl minden lehetőn, túl az ismert valón!” 
És úgy dalolt e hang, mint parti szél, mint zsongó 
Fantom, mely nem tudod, honnan jön, elhalón 
Simogatni füled, bár rémületre ajzza. 
És feleltem: „Igen! édes Hang! megyek!” ─ és 
Ez volt, jaj, az a perc, mely óta áll a hajsza, 
S véres végzet gyötör. A roppant Létezés 
Díszletei mögött az örvény örök éjét 
Látom, milyen csodás világokat takar, 
S bűnhődve nagyszerű látásom révült kéjét, 
Kigyórajt vonszolok, mely sarkaimba mar.. 
Azóta van az úgy, hogy mint a prófétákat,
A tenger s pusztaság hő szerelemre költ, 
Könnyre fakaszt a kéj és kacajra a bánat, 
S jóízzel a fanyar bokrok bús íze tölt; 
Gyakran való gyanánt hiteget a hazugság, 
Egekbe bámulok, és gödrök gáncsa ront, 
De vígasztal a Hang: „Ne hagyd az álmok jussát, 
Szebbeket álmodik a bölcsnél a bolond!”
Versek

cs:Výbor z Květů zla II./Hlas
fr:La Voix