A magyar sorompó
A morva hegyek oly idegenül
És közönyösen várnak,
És úgy fáj némasága az öreg,
Fáradt honi határnak.

A nap morva hegyek vállán pihen,
Nyugatra mosolyog már
A hold, magyar hold, halavány szine
Tarlott határon kószál.

A sorompónál meg kell állani,
És sóhajtani mélyen:
Magyarország! Ó, régi tájaim,
Ó, elhagyott vidékem!

Fakó fáját hazámnak csöndesen
Megölelem szorongva,
S úgy érzem, hogy magányos szivemen
Az életem zokog ma.

S míg a sorompón átzeng üteme
E szent, delejes árnak,
A morva hegyek oly közönyösen
És idegenül várnak...
Versek