Jóság
1

─ Uram, félek. Lelkem habozva rendül, 
Mert érezem, kell, hogy szeresselek. 
De hogy öleljem által térdedet, 
hisz az erény is fél sujtó kezedtül?

Nem, nem. Sajog mellem sírboltozatja, 
hol árva szívem nyugszik hallgatag, 
a dörgedelmes égbolt rámszakad... 
Ki az, ki hozzád utam megmutatja?   

Nyujtsd a kezed, vezess te drága gyámol. 
Tört testem, ernyedt lelkemet vigyed — 
veled kötök, Uram, szelíd frigyet...

Pihenhetek-e kebleden, Atyám, hol 
egykor vigasztalódva nyugodott 
kedves, szelíd szivű apostolod?

                      2

─ Igen, fiam, csak jöjj hamar szivemre. 
Nézd, Templomom számodra felnyitom. 
Szállj karjaimba, mint a liliom 
kelyhébe a darázs, repülj sietve.
 
Jöjj, én szegény fiam, kegyes fülemhez 
és gyónd meg, amit súg neked a szív. 
Add át a bánat bús virágait, 
ne mentekezz, jóságom megkegyelmez.

Jöjj és ne félj, terítve vár az asztal 
örök kenyérrel, gyógyító malaszttal, 
s angyal lesz a lakoma szolganője.

És szűzi bort ereszt az égi tőke, 
minek erős zamatja véredet 
felpezsdíti, ha már megvénhedett.

                      3

— Mi ez? Jaj! megkapom a szentek üdvét?
Égő szememből hull a könnyeső,
fáj az öröm, s a bú oly jóleső...
mint hogyha egyben sírnék és örülnék.

Kacagva sírok, zeng a harci szózat, 
az égi harctér szentektől ragyog, 
a pajzsokon fehér, kék angyalok 
s a kürt csatára hívja mind a jókat.

Elkábulok, nem értem ezt a választ. 
Gyarló vagyok, s az irgalmad kiválaszt. 
Szállnék lehozzad, s az erőm hiú.

Imádkozom, s a lelkem megzavarja 
nehéz bűnöm vonuló zivatarja. 
Tüdőm piheg...

                      4

                           ─ Úgy, úgy, szegény fiú!
Versek
Szonettek