Felséges királyunknak
Keszthelyre váratásakor 

Keszthely mosolygó völgyei, bércei!
Caesárunk közelít, hintsetek illatot;
     Simulj tükörré, büszke Zengő,
          S tükreidet biborozza Phoebus!

S ti, csendes ernyők pásztori! gyújtsatok
Tömjént hölgyeitek s gyermekitek között
     Annak, ki gunyhótok paizzsa
          S emberi jussaitoknak őre;

S ki, mint dicső nap fergetegink után,
Áldást szórva, körüljárja hazánk egét,
     S amit levert a hosszu szélvész,
          Újra felélteti égi tűzzel.

Örülj te is hát, Festetics, és pazarlj!
Mútasd: mint szereti a magyar a királyt;
     Mutasd: hogy annak szíve, kincse
          A haza s atyja kezébe' vagynak;

Mutasd: hogy a szent honszeretet heve
S a jobbágyi szelíd tisztelet egybefér;
     Mutasd: hogy e két virtus együtt
          Tesz fejedelmeket és nagy embert. 
Versek
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig