Az ősi küldött I. - A csallóközi hattyú/V. Kinga
<div style="width: 50em; margin: 2em auto; text-align:justify">

V.
</p>

Ung ráhajlott a mécsesre és eloltotta a lángját. Odakinn a vasvillán vagy
 négyszer is súrlódott már a jászol felé a széna uszálya és a kútostor is
 lenyöszörgött egynéhányszor a visszhangos mélybe. A veder nekikondult a
 kávának. Kiloccsanó vize hosszan csurranva hullott vissza a kútba.

    Milyen régen volt, hogy Csülök eleséget tett az asztalra és ágyat vetett Jákó
 gazdátlan kamrájában. Az is régen volt, mikor a cselédember Regét megitatta és
 nehézkesen, lustán átjött az udvaron. Minden olyan elviselhetetlen lassan
 történt. Még az ajtóretesz nyelve is megbicsaklott, mielőtt becsattant volna.
 Ung keze hol kinyílt, hol ökölbe szorult, mintha össze akarta volna morzsolni
 az időt... És Csülök lépései még mindig nem szűntek meg a házban. Topogtak,
 tétováztak, megint mentek. Végre is úgy multak el, hogy attól kellett tartani,
 minden pillanatban újra kezdődhetnek.

    De a csend folytatódott. Most már csak a fékláncok húzódásai csörrentek a
 jászolkarikákban. Csak az állatok fel-felbődülése hallatszott be olykor. Aztán
 lassankint ez is hozzátartozott az éjtszakához. Ung halkan beletárta az
 udvarba a pitvar ajtaját. A szénaszagú hideg levegőben valami jó és üde ért az
 arcához. Talán a behordott régi nyár.

    Egy pillanatra megállt és hallgatódzott. Ez a pillanat elég volt, hogy mindent
 elfelejtsen, amin eddig gondolkozott. A rossz jövendölés, az éjtszakai barát,
 a kísérteties sikátor, a légvonatos zeg-zugok, a sár és a jajgató ház, —
 minden elmult.

    Ereiben ragyogó, forró vér lüktetett és átteremtette számára a világot.
 Elindult a csillagtalan borús éjtszakában, mintha sugárzó, végtelen nap felé
 indulna. Fedetlen fejjel, mezítelen kardjával a kezében úgy haladt át a
 világtalan udvaron, az alomban elfeküdt lovak és alvó barmok között, mintha
 győztes torna után bíborsátorhoz menne a királyi bérért.

    Egyetlen szökéssel átvetette magát a falon. Szaladni akart a vaksötétben,
 mégis botladozva közeledett a megholt Ders néma udvarához. Mire odaért, a
 szeme valamennyire megszokta a sötétet. Árkokat kezdett látni és a falat is
 látta. Nagy szedett kövekből fogódzott össze az udvar körül.

    Csak egyszer járt erre életében, most mégis megfoghatatlanul tudta a járást,
 mintha álomban és álmatlan éjtszakákon valóságosan sokszor itt bolyongott
 volna.

    Az a nagy szürke kő az árokparton, az is ismeri Kingát, ez az öreg cserfa is
 és a rácsrostély is odafenn az útranéző egyetlen ablakon. Bizonyosan a
 rácsrostély ismeri legjobban kis arca hűvösét, a lélekzete melegét és nagy
 szomorú tekintetét, amely mindig hiába várt.

    De most már nem vár hiába...

    Ung csodálatosan mosolygott a sötétben és ez a mosolygás azután is, egész idő
 alatt az arcán maradt. Lihegve kapaszkodott felfelé a falon. Gyíklyukak voltak
 a lépcsői. Ágak és tövisek karmolták az állát. Egy kúszó gyökérben erősen
 megkapaszkodott. Felemelte magát a kövek pereméig. Egész testében kinyúlva
 ereszkedett le a tulsó oldalon.

    Pillanatig habozva kémlelt körül. Az udvarfalon innen még egy fal bujkált a
 sötétben. Ő ezen a gyűrűn belül állt, fehér dunai kavicsokkal kirakott
 utacskák között, mintha csak klastromos barátok szűk, szomorú kertjébe jutott
 volna. Ez hát a Kinga kertje? Ide zárták, itt tartották? Egyszerre idegen és
 ellenséges lett a hely. A harag fuldokolva hörrent a torkában. Innen
 szólították, hogyha kellett!... A marka súlyától mélyen befúródott a kardja
 hegye a földbe. Aztán még a lélekzete is elakadt. A sötét házból világosság
 szűrődött ki a fűre, kerek kis ablakfény és odébb egy sárga sávban gyönge füst
 andalgott. Már a szaga is érzett. Nyirkos fenyőágakat égettek a tűzhelyen. Hát
 ezért volt nyitva az az ajtó ily szokatlan éjtszakai órában?

    Oldalt hajlott egy keveset.

    Odabent mécsvilág szunyókált az asztalon. A fénye időnként sápadtan
 belepislantott egy boltozott kis falüregbe. Ilyenkor az üregben fából
 kifaragott feszület mutatkozott meg. Egy rokka ágaskodó guzsalyának az árnyéka
 felnyúlt a mennyezetig.

    Ung nesztelenül előre lépett. És ekkor meglátta Kingát.

    Alacsony zsámolyon ült, tétlenül, magányosan. Kissé hátradűlve ült és
 felhúzott térde körül hurokba kulcsoltan két gyűrűs keze tartotta egyensúlyban
 a testét.

    Világos szeme a sötét pillák alól a lángba nézett. A szemében egész idő alatt
 egyszer sem mozdult a tükröződő fény. És milyen törékeny és tiszta volt földre
 omló, hosszú fehér csalánszőttes köntösében. Ung mégis számonkérőn pillantott
 végig a testén. Nem... legalább azt nem! Azok a keskeny, lányos csípők
 várandósan nem nehezülhettek el még soha. Ebben a körülfalazott rácsos
 fogságban sohasem hordozhatott ő kényszerített ölelésben fogant új életeket a
 Ders nemzetségének. Ma is olyan érintetlennek látszik, mintha még nem nyúlt
 volna hozzá vad kézzel senki sem. Alig változott, mióta a lakodalma kora
 reggelén a kolontói erdőn utolszor megcsókolta őt. Csak előrevetett két
 hullámos fonata tűnt el azóta kis keble fölül. Csak a haja növésének kéksötét
 sarkantyúja nem látszott többé a homlokában. Nemes főasszonyok fehér
 gyolcskendője fedte a haját. A gyolcs átfutott a homlokán is és kétoldalt az
 arca gyöngéd vonalát követve, fehér rabságban tartotta egykor szabad és
 akaratos állát.

    Vajjon hányszor ült így, térde körül kulcsolt kézzel, magányosan,
 boldogtalanul? Vajjon hányszor... míg ő széles e világon férfimódra más
 asszonyok karjában keresett feledést.

    Már szinte ájtatos alázattal nézte őt a sötétből. A mellében nagy, néma
 zokogás kezdett el vergődni s a lobogó, mohó vágy megtorpant benne a szépség
 és a szenvedés előtt.

    Kinga vonásain rejtélyes nyugtalanság terjedt ezalatt. Valamilyen futó
 zavartól halványan az arcába szállt a vér. A fejét az ajtó felé fordította és
 lassan felpillantott. Egyenesen reá nézett.

    A tekintetük találkozott.

    — Ung...

    Úgy hangzott ez, mint a sóhajtás. Csodálkozás nélkül hangzott, mintha álomban
 szólított volna álomjelenést.

    — Ung... — Kinga szép révedező hattyúmozdulatában még mindíg emelve tartotta a
 fejét. A szeme valószínűtlenül nagyra nyílt. Már felszökött a helyéről és két
 kezével a halántékához kapott:

    — Te vagy, te...

    Ung magához rántotta:

    — Eljöttem érted!

    Fiatal élete minden kínjával és vágyával szorította a szívére. Kinga feje
 belehanyatlott a karja hajlásába és mialatt fölé hajolt, ő lehúnyta a szemét.

    Nagy és ünnepélyes lett a csend. Egy eliramló pillanatra a boldogság és
 fájdalom mélységei felett csak ők ketten voltak az egész világon.

    — Szeretsz még?

    — Szeretsz?

    Egyikük sem felelt és mégis mindent tudtak egy másról.

    A tűzhelyen már összeomlott a zsarátnok, mikor Kinga feleszmélt. Mintha
 megsebezte volna valami emlékezés, felágaskodott Ung karja között. Az őreitől
 irtózó szegény rab rémületével nyitotta rá a szemét. Két tenyerét a vállának
 feszítette. Kétségbeesetten tolta és fogózott is. A szájuk elvált, de mégis
 olyan közel maradt, hogy a szavak nem hangzottak, csak mozdultak az ajkuk
 között.

    — Ó, Ung, ha Ders itt lelne, téged megölne és... engem nem ölne meg! — Egész
 testében reszketett.

    — Ne félj, Kinga.

    — Féltelek, én édes szívem! Hogyan is bátorkodtál hozzám jönni? Avagy tudtad
 volna, hogy az én uram nincsen idehaza?

    — Tudtam, — suttogta Ung — és tudom, hogy sohasem is tér meg többé ide.

    Kinga arca lángpiros lett, azután egészen elfehéredett, mintha a szívében
 megbénult volna a vér.

    — Nem, nem igaz!...

    Ung nyíltan állta a tekintetét, miközben felelt:

    — De ezenképpen igaz, azok mondották, akik látták. A te urad meghalt és te
 szabad vagy. Eljöttem érted.

    — Ung, te... te tettél ellene? — tördelte Kinga fojtottan. — Áldott Jézusom,
 csak azt ne — és kutatón, féltőn, esdeklőn hajolt felé.

    — Nincs az ő vére az én kezemen. — Ung szeme elsötétült. — A kúnok ölték le
 karddal, általuk teljesítette be Isten az ő igazságát...

    — Nem, ne mondd és menekülj innen. Keményen meghagyta, soha el ne higyjem a
 halála hírét. Csak ha a lovát látom megtérni, a gazdátlan lovát. És még akkor
 se higyjem, merthogy ő visszatér, mondotta, megtér még sírjából is, hogy tőled
 elválasszon. Menekülj, hiszen őriztet. Érted-e, a szörnyű Beke, az ő embere
 őriz. Fogoly vagyok, éjjel is rám les, lopakodik a ház körül, benéz az ajtón
 és az ablakomon, mint a porkoláb. Isten szentséges nevére, eredj... én nem
 mehetek el innen.

    Ung haraggal dobbantott. Összefont karja alatt érezte a szíve verését:

    — Elviszlek, ha mondom!

    — Hallod, a kakas másodszor kiált, — Kinga egészen alázatos lett, — fuss innen,
 szerelmes lelkem, fuss, amíg lehet. Talán még kijutsz kapun, talán a villások
 között is...

    Ung rettenve nézett rá. Emlékezetébe egyszerre felsötétlettek az apró fekete
 alakok lenn a holt Dunaágnál.

    — Miről beszélsz?

    — Hát nem tudod? — a szavak szinte haldokoltak a Kinga ajkán. — Hát nem tudod,
 hogy a fekete dög ragadoz minálunk?...

    Ung az állához kapta a kezét és dermedten nézett rá. Az arca fakó volt. A
 szája meghúzódott. Most fogta fel, amit jöttében látott.

    — Elmegyünk innen, Kinga, — de a hangja nem az ő hangja volt, makacsul mégis
 mondotta, szinte a saját felkerekedő iszonyata ellen is csatázott — elviszlek,
 még ha...

    Már nem folytatta. Mintha elvágták volna, abbamaradt a szó az ajkán. Kínzottan
 ő is a kert irányába fordította a fejét. Eleinte nem tudta, miért tette ezt,
 csak később, Kinga elváltozott arcán látta meg, hogy valami történik odakinn.

    A külső csendben egy ajtó nyílhatott.

    Kinga az asztalba fogódzott, az árnyéka mégis meg-megingott a falon:

    — Elvesztünk...

    Ung ekkor már kétmarokra fogta kardját és arccal a sötétnek elállta a küszöböt.

    Egy pillanatig mintha hallatszott volna a kettőjük szíve verése.

    Aztán tétovázó nehéz lépések közeledtek a külső éjtszakából. A kavicsokkal
 kirakott kis kertúton nagy, formátlan test kezdett bontakozni.

    — Ki bátorkodott ide? — kiáltotta az, aki jött. Leszegte iromba fejét és egy
 darabig hallgatózva, alulról nézett a világos ajtónyílásra. Ekkor vehette ott
 észre az ismeretlen fegyveres körvonalat.

    Sűrű hanggal öklendett felé:

    — Mit keresel itt Ders úr udvarán?

    — Az ő udvara már a pokol tüzében van, — ordította Ung és egész gyűlölete
 feltajtékzott benne, — te pedig hordd el magad, mert tüstént utána küldelek!

    Az ember fejszét rántott elő a ködmöne ujjából. Kétmarokra fogott kard zuhant
 a karjára.

    Üvöltő, nehéz teste neki tántorodott ettől a falnak. Ung utána hajította
 felkapott fejszéjét. De a vas éle csak a köveknek csengett.

    — Hé, állj elő! — hiába kiáltotta már. Saját hangját dobták vissza a szemközti
 falak.

    A cselédházakból ijedt emberek szaladtak ki. Az ólakban felriadt állatok
 bőgtek. Az asszonyházban mezítelen lábak futkosása kezdődött. Senki sem tudta,
 mi történik, senki sem mert közelebb jönni.

    Az udvarkapunál lecsapódott a reteszdorong.

    — Menj most, — könyörgött Kinga, — ne lássanak itt...

    — Holnap érted jövök!

    Ung alakja hirtelen eltűnt az ajtón kivetődő fényből.

    Kinga utána kapott, mikor már nem érhette el. Csüggedten lehanyatlott a karja.
 — Holnap! — de most, hogy maga mondta, rabságban elgyötört lelkében nem
 reményt, csak kolduló vágyat beszélt ez a szó.

    Az udvarból már tető alá takarodott a félelem, mire Kinga háta mögött a belső
 ház felől nesztelenül behajlott egy karvalyarcú némber az ajtón.

    — Ne vetkeztessünk éjtszakára? — kérdezte asszonyát a kémlelődő személy.

    — Értem jön, holnap... — suttogta magában Kinga és kétkedőn rázta a fejét.

    A szolgálóasszony csakis a mozdulatát látta.

    — Nem akarod? — tudakolta ujból s rosszalóan visszabujt az ajtón.

    Kinga pedig sokáig állt egyhelyben, tétovázva.

    — Holnap... — Időbe telt, mire erőt vett magán. Elzárta a reteszt, letakarta a
 tűzhelyen hamuval a parazsat, aztán a belső ajtón elindult az ágyasház felé.
 Lassan haladt végig a folyosón, az átjárónál lehajtotta a fejét az alacsony
 gerenda alatt, felosont a garádicson az útra néző egyetlen ablakig.

    Visszafojtotta a lélekzetét.

    Mintha a föld alól morajlott volna elő, messze hang szaggatta a külső
 sötétséget. A falak hajigálni kezdték egymásnak. Erre is hangzott, arra is,
 már nem lehetett tudni, honnan jött.

    Az éjtszaka bekapta a menekülő Bekét. Valahol lent, Ungnak is meg kellett
 állnia, mintha megint fekete torokba került volna. Akármerre fordult,
 mindenütt útját állta valami, ami rosszat akart. Szemétdombok, gödrök, csúszós,
 ragadós szenny, járókövek és megint egy fal...

    Kinga a rácsrostélynak szorította az arcát. Szent András egyház irányából
 vöröslő derengés fénylett bele fájdalmasan kitágult szemébe. Az alsóvárosban
 kolompolni kezdtek. Már a felsővárosban is kolompoltak lefelé a sikátoron,
 mintha lassú, kísérteties gulyák vonultak volna át az éjtszakán.

    Fehér alakja összeroskadt a messziről vetődő fényben... Most viszik a házakból
 a halottakat... Odatérdelt az ablak elé. A boltozat nyílásban egymásba
 kulcsolódott két felemelt keze és remegő hangja beleimádkozta az imádságába a
 szerelmét:

    — Igaz ítéletű szent Isten, amiképpen a mai napon kegyelmesen megőrizted őt,
 azonképpen emez éjtszakának idején is oltalmazzad. Ó, én Uram, vidámítsd meg
 kedves ifjúságát a halálnak e kapujában és reám érkezzék minden haragod.
 Válassz ki engem, ha a gyötrelemre közülünk választani akarsz és nélküle ne
 hagyj, mert a próbára erőtelen vagyok...

    A szent András templom alatt csak rakták a barátok a nagy piactüzet. A
 házakból görnyedt emberi alakok szállingóztak le a tér irányába. Csermellyel,
 venyigével, szagos fenyővel ők is meghordták a máglyát, hogy tisztító füstje
 elűzze az éjtszaka kegyetlenkedő fekete dögöt.

    A lángok visszfénye fel-felkapott a négytornyos egyház innenső oldalán. A füst
 belekígyózott a sikátorokba, áthömpölyödött az udvarokon, behúzódott a házak
 ablakán, felszállt a tetőkre. Mint kitárt szárnyú roppant keselyű ott lebegett
 Komárom felett még a virradatban is.