Középkori éjjelen
A cseh rablók, akiket még csak nemrégen vert ki Mátyás a hegyek közül, haramiatanyáikról elmentek, vagy a lőcsei hóhér kerekén utaztak el a másvilág felé: de a várak itt-ott megmaradoztak. A királynak nem volt érkezése felperzselni valamennyi rókafészket a Kárpátban, a Dunajec mentében még mindig le-lepislantott a tutajosokra vagy az utazó kereskedőre egy-egy hordó formára épített vár, amelyben már csupán a szél lakott. A váraknak kísérteties hírük kerekedett, meg aztán nem is lehetett teljes bizonyossággal tudni, hogy nem húzódott-e meg a pincében egy-egy elaggott rabló. A környék népe messzire elkerülte a hordóvárakat. Kornádi Péter, a szepességiek Krisztus takácsa tehát egészen jól számított, amidőn a három elszöktetett leányasszonyt a Dunajec völgyében helyezte el, az üresen maradott Giskra-várban. Bizonyos lehetett arról is, hogy a leányoknak sem jut eszükbe elhagyni a rejtekhelyet, hiszen a törvény értelmében palloshalál várt rájuk a szepességi városokban, amelyeknek adójával hűtlenül sáfárkodtak. Krisztus takácsa tehát késő öregségére nyugodtan meghúzódhatott a Giskra-várban, ha arrafelé vitt az útja a lengyelországi vásárokra.

Bármilyen zord lett légyen a tél, a takács mindig találhatott melegséget az elhagyott várban...

- Hejnye, a vén gazember! - dörrent fel a sánta Parka szenátor, amikor képzeletében feltünedezett a Krisztus takácsa öreg alakja, amint keleti nagyúr példájára, fiatal hölgyekkel melengetteti fázós tagjait.

A téli hold szinte szikrázó fénnyel járt az acélszürke égboltozaton a néma szálfaerdő fölött. A párolgó lovakat kikötötték a vár alatt.

(Jó lakomájuk lesz a farkasoknak! - dörmögte fejcsóválva a középkori katona.

- Az a fődolog, hogy bennünket nem faltak fel - vigasztalta a szenátor. - Paripa még csak akad a két királyságban, de Parka... Parka csak egy van!)

Csendesen megindultak a domb felé a hallgató éjszakában. A katona minden eshetőségre elkészülve, egy fiatal fenyőt tövestől kirántott a hóból. Parka szenátor legyintett a kezével:

- Ahogy én ismerem ezt a várat, Kornádi uram saját magán kívül nemigen ereszt be ide férfinemen levő embert. De hát bolond volna, ha eresztene... Egyszer, régen, mikor még a balkézről való felesége élt, elhozott engem ide magával. Jó borokat ittunk, és szarvast sütöttünk a máglyarakás fölött. Nagyon kedves német menyecske volt a balkézről való asszony. A vége az volt, hogy Kornádi széket emelt rám, én meg buzogányt fogtam rá. Az asszony miatt... Később eladtuk a menyecskét egy bécsi takácsmesternek. Azóta megint jó barátok lettünk.

- Talán éppen a leányasszonyokat is el akarja adni a takács - vélekedett a zsoldos katona.

- Lehetséges... Ámbátor Szaniszló király nem engedi, mint az elődjei, hogy a szepességiek lányokkal kereskedjenek. Az én nagyapám még Istámbulba is szállította a lányokat a szultánnak meg a basáknak. Tavaszkor volt mindig a leányvásár Lőcsén...

Akkor már harmadszor járták körül a hordót. A keményfából, kőből, sziklából épített váron sehol sem látszott nyoma ajtónak, ablaknak. A cseh rablók saját külön módszer szerint építették a váraikat. Valami föld alatti bejárást kellett felfedezni.

Hát azt is megtalálták. A katona egy helyen elcsúszott a havon, és messzire repült.

- Hopp, itt valami befagyott patak van - kiáltott fel Parka uram. - Nyomon vagyunk.

A megfagyott bokrok között követték a patak jeges medrét, csakhamar egy föld alatti barlangba értek, és a katona tüzet csiholt, és meggyújtotta a barlangban talált szurokfenyőt.

A sánta szenátor örvendezve felkiáltott:

- Most már emlékezem... Erre jártunk valamikor a német menyecskéhez. Gyerünk most már felfelé.

Sziklába vágott lépcső vezetett fel a magasba. Kényelmes, széles kőlapokon járkáltak itt alá a cseh rablók, rozsdás vasrudakba kellett megkapaszkodni a lezuhanás elől. A zsoldos katona olyan ambícióval mászott felfelé, hogy a sánta szenátor nem győzte eleget inteni:

- Megállj, katona, ne siess úgy... Nem rabolni megyünk. Nekem mint hivatalos embernek kell először belépnem a várba, mert különben pert akaszt a nyakunkba Krisztus takácsa. És bizony elítélnek...

- Hol leszek én már akkorára! - nevetett a tigrisszakállú zsoldos.

- De itt marad az én deres fejem!

Aztán mégiscsak Parka szenátor pillantotta meg legelőször a feje fölött a holdat, amint a mély kútból az udvar közepén kimászott.

- Szerencsénk volt, nyitva találtuk a csapóajtót - mondta izzadó üstökét törülgetve.

A vár halálos némasággal aludt körülöttük, mintha semmi élet nem volna odabent. A zsoldos szaglálódva járt körül az árkádos folyosón, bedugta a fejét a vasrácsos ablakon, sorban próbálgatta az ajtókat. Szinte világított a két gömbölyű, szürke szeme, amikor ismét elemében érezte magát. Minden mozdulatán meglátszott, hogy nem először jár éjszakának idején idegen portán. Azonban a szenátornak több szerencséje volt. Az első emelet nyitott folyosóján egyszerre kifeszített szárítókötelet vett észre, amelyen fagyos fehérruha darabokat csörgetett az éjféli szél.

- Asszonyruhák! - kiáltott fel, amikor megvizsgálta a fagyos fehérneműt. - Mégpedig a Kornádi vásznából. Ezer közül is megismerem az ő vásznát. Hejnye, a vén gazember! Hát még ruhával is ellátta a lányokat!

A zsoldos katona most már vérszemet kapott, és szinte reszketett a ritkás, szürke szakálla, amikor végre egy bezárt tölgyfa ajtót sikerült felfedeznie. "Itt vannak!" - kiáltotta, és széles vállával, faltörőkos alakú koponyájával nekivetette magát az ajtónak. A szenátor elképedve nézte a katona munkáját. A fejével úgy dolgozott, mint valamely vaspöröllyel. Recsegett-ropogott az ajtó - odabévülről pedig éles női sivalkodás hallatszott.

- No még, katona! - biztatta a szenátor.

A zsoldos rettenetes fejével az ajtónak rohant, és a tölgyfa nagy koppanással szakadt be.

- Megállj! Majd én lépek be.

Bakkecskeugrásokkal sietett előre. A füstös, kongó termekben medvebőrök hevertek, és ételszag érzett a levegőben. A második terem végén nyitott ajtajú erkély állott, a hold ragyogó fényességével megvilágította az erkélyt. Oda menekült a három leányasszony az éjféli támadás elől. Egy feketemedve bőrt burkoltak magukra, a mezítelen lábuk bokáig érő hóban állott, a hajuk fésületlenül repked a szélben. De a válluk együtt világít a hóval.

- Hopp, ne féljetek. Én vagyok, a Parka szenátor!... Ezennel elfoglak benneteket.

A legelöl álló Gábriel Veronika kétségbeesetten felkiáltott:

- Inkább az ördög maga jött volna helyetted!

A szenátor hízelkedve lépett előre:

- No, gyertek be a hóból, a fagyból. Rakjatok tüzet. Tán akad valami harapnivaló is a háznál. Ugyan mi a manónak félnétek tőlem? Én csak egy sánta öregember vagyok.

A leányasszonyok kétségbeesett sírással ölelték át egymást.

- Feni már a pallost a lőcsei hóhér, te sánta ördög? - kérdezte Gábriel Veronika sötét kétségbeeséssel.

- Dehogyis feni... Más dolgunk van addig! - dörrent most közbe a zsoldos katona, és félretolta Parka uramat az útjából. - Bolondnak néztek tán engem, hogy hiába jöttem ide téli éjszaka, farkasüvöltéstől hangos erdőkön keresztül? Hadd lássam, nem hazudott-e a sánta ember! Lássam a vállatokat! Meg aztán igaz-e, hogy fenyőszaga van a szájatoknak? Előbb itt vagyok én, aztán jön a lőcsei hóhér. Tőlem ne féljetek.

Veronika (az özvegyasszony) volt a leányasszonyok között a legokosabb. Gyors elhatározással odalépett a zsoldos katonához, és lehajtotta előtte a fejét, hogy aranyszőke haja a földig omlott.

- Látod, ezt a nyakat akarja elvágni a lőcsei hóhér!

A katona megsimogatta az asszony nyakát.

- Vágja az öreganyjáét! - zörgött. - Félre az útból, szenátor uram. Itt most én beszélek. Ne féljetek tőlem, én csak egy vándor katona vagyok. Ma ebben az országban vagyok, holnap a másikban. Gyertek elő, virágszálaim, aztán gyújtsatok tüzet. Azt hiszem, hogy még a csonka fülem is megfagyott, amíg idáig értem. Nagyon messzire laktok, édes galambjaim. Ha szép fehér a nyakatok, nem engedem a hóhérnak levágni.

Parka szenátor uram még egy utolsó kísérletet tett:

- Katona, téged kerékbe törnek, ha a dolog kitudódik.

A zsoldos nevetett, hogy nagy, erős fogai megvillantak.

- Én már attól se félek, te sánta kutya. Úgyis felakasztom magam az éhségtől, ha a királyok hamarosan nem csinálnak egy kis háborút. Gyertek hát, galambocskák!

A leányasszonyok összesúgtak odakünn az erkélyen, aztán a Veronika kézen fogta őket, és bevezette a terembe.

- Rakjunk tüzet, asszonyok. Én majd vacsorát főzök.

Parka uram dörmögött még egy darabig, aztán ő is odahúzódott a fellángoló tűzrakás mellé. Meggémberedett ujjait a lángok fölé tartotta, és hirtelen így szólott a keresztleányához, Budeusz Annához:

- Ejnye, be megfényesedett a szemed azóta, mióta láttalak!
Novellák