Úton (Sully Prudhomme)
Nagy útra keltem, és a kocsiban, 
Egy jó sarok-ülésbe dűlve, 
Hallgattam, hogy a gőzös mint rohan 
És éles füttyöt hogy' sivít az űrbe. 

S élveztem álmatag nyugalmamat, 
S hogy lelkemet mi zsibbadásba rázza 
A messzeségbe száguldó vonat 
Egyhangu dübörgése, kattogása. 

S hogy minden más iránt közömbösen 
Eképen álmadoztam ott magamba', 
Sokáig nem is vettem észre sem, 
Hogy ottan űl egy ifju lány s az anyja. 

Halkan beszéltek; olyan valami 
Csivogásféle csengett a szavukba', 
Minőt berekből lehet hallani, 
Hol egy fészeknek van a rejtek-zugja. 

Összébb huzódtak aztán csendesen, 
Homlok homlokhoz érve, olyanfélén, 
Ahogyan két vízcsepp eggyé leszen, 
Ha egy a másnak ott van már a szélén. 

És arcon arc nyugodva, pihegőn 
Szállott el ajkaikrul a lehellet, 
S az egyik a másik párnája lőn 
A kocsilámpa tejszín fénye mellett.

Kezét a lány, miközben szunnyadott, 
Az én ülésem karfájára tette, 
S mint egy opál, ugy verte vissza ott 
A sápadt fényt az esti szürkületbe'.

Talán tizenhat éves kéz vala, 
A mansettából félig mely kilátszott, 
S amelyen az erecskék vonala 
Halvány azurszín csillogásba' játszott.
 
Lágyan pihent ott, alva, jobbfelül… 
S lehet, hogy én megérezém előre 
Gazdája báját, vagy véletlenül 
Tévedt reá szemem a pihenőre: 

Elég az hozzá, néztem, néztem őt…
Lehet, a szépség hívja-vonja lelkünk, 
Magához szólítgatja, mielőtt 
Még észrevettük és reá ügyeltünk. 

«Oh boldog a turista, gondolám. 
Kit ez a lány vezet majd, kéz a kézbe'!» 
S egyszerre méla bú szakadt reám, 
S szidtam magam, vádlón a multba nézve.
 
S aközben a vas-sínek mentiben
Tovább repült a rétek hosszu rendje, 
És messzi, hullámozva szeliden, 
A hegytetőknek csipkézetje renge. 

…Im egy találkozásban mily erő! 
Azt hisszük, illyesnek mi ellenállunk – 
S imhol, csak egy azúr folt tünt elő, 
S mi már egész mennyboltrul szőjjük álmunk! 

Egy gyermek alszik itten, idegen, 
Csak a kezét láthatjuk, azt is félig – 
És már a sóvárgásink az egen 
A véghetetlen üdvöt is remélik…

Nem ismerem e lányt, s e kicsiség 
Elég ahoz nekem, hogy szépnek lássam 
Mindazt, mi benne mostan rejtve még, 
S mi egyszer majd kinyílhatik csodásan.
 
S álmodni kezdek: hogy e kis kacsó, 
Mely itt fehérül, milyen drága lészen, 
Milyen jóságos, mily megbizható, 
Hogyan nyújtják ki majd, segélyre készen. 

«Oh boldog ifju, mondom, bárki léssz, 
Kinek e kéz könnyíti majd a pályád, 
Ez a nyugodt, e mindig szűzi kéz…» 
S most: «Vitry, öt perc! Vitry!» kiabálják. 

S hogy künn a perronon e lárma cseng, 
Az a két angyal, álmából riadtan, 
Csapkodja szárnyait és tovaleng…
Elmentek… én pedig – én ott maradtam! 

És így, akit követett volna más, 
Eltűnt előlem az a szőke gyermek… 
Az élet, hajh! eféle útazás 
Azoknak, kik csupán álmodni mernek!

Versek