Az álomhoz…
Juhnyájra, mely egyenként ballag át 
egy szűk hidon…  záporra, méherajra 
és vízesésre…  szél és habmorajra…  
fehér sik égre…  síma tóra…  tág 
mezőre…  mindre gondoltam – s tovább 
fekszem – álmatlan; – s már hajnali zajra 
gyúl a gyümölcsös, zeng a bokrok alja
s az első méla kakukszó kiált.
 
Így tegnap éjjel és két éje már
nem nyerlek én, óh Álom! drága, lanyha…  
Ne kinozd azt, ki oly régóta vár!
Mi nélküled a reggel dús aranyja? 
Jer, nap és nap között áldott határ, 
friss gondolat s víg épség édesanyja!
Versek