Keresztény halál
Keresztényi halál, légy százszor áldva! 
Szomorú gyászod nékünk kincset ér, 
el nem muló álom te, szivek álma, 
bús büszkeségünk, mennyei kenyér.

Tiéd a hódolat és a dicsőség, 
komor halál, mely pihenésre hí, 
sötét oltárod felpirosló gőzét 
a sápadó égboltra keveri.

Túl az időn, örökre rendületlen, 
bús sír! Halál! Fekete szerelem! 
A végzetet tartod sovány kezedben 
s fényt gyújtasz a kialvó szemeken.

Dicsőség néked! Bármikor ad Isten! 
Szomorú vagy, mint az est szomorú 
és aratásod minden tiszta szívben 
egy fekete liliom-koszorú.

Te vágya szűzeknek, szelíd papoknak, 
égigható zengő hozsanna-szó, 
ha jössz, imák zengnek, gyertyák lobognak, 
ó, szent halál! Te életet adó!

A jámbor és igaz nem fél te tőled, 
mert néki ott fönn nyílik az öröm: 
s hullámai a vágtató időnek 
eltünnek a dalmahodó ködön.
Versek