A pásztorlányka balladája
Pásztorlányka járt a réten: szép volt, 
mikép hold – esti égbolt közepében.

A haja fodros-bodros, fürtje szöszke, 
a szeme sóvár, rózsás arca nyájas, 
csupasz lábát friss harmatban fürösztve 
terelgeté a békés birkanyájat;
szép ajkáról szerelmes ének áradt; 
láttán csodálat – kelt a föld szivében.

Megláttam, megszerettem, üdvözöltem, 
és megkérdeztem tőle, nincs-e párja,
s édes mosollyal azt felelte bölcsen, 
hogy az erdőt-mezőt magába járja,
s ezt mondta: „Mint ahogy társára várva
sír a madárka – társ úgy kéne nékem.”

Sokkal többet nem is mondott magáról, 
– ezer madár dalolt a kis ligetben –
s magamban így szóltam: „E drága pásztor-
lánykára most kell hálómat kivetnem.” 
Egy csókot kértem és karomba vettem
s nem volt e tettem – ellenére éppen.

Kezem szerelmes hévvel megragadta, 
szívét nekem igérte – s mert egy ágról 
friss lomb terült szép árnyadón, alatta 
ledőltünk. Száz szín lángolt száz virágból, 
s úgy eltöltött az édes, büszke mámor, 
mint kinek Ámor – száll a közelében.
Versek