Két szerető dalja
Énekeljünk Cypriának,
     Drága kincs!
Mert ez élet-asszonyának
     Párja nincs.
Rózsa nyíl' ennek nyomában,
Bársony ennek birtokában
     A bilincs.

Énekeljünk Cypriának
     Egyaránt;
Engem is nyájas fiának
     Tegze bánt,
Amióta szép szemeddel,
Rózsaszín tekinteteddel
     Tőrbe hányt.

Énekeljük felsegítő
     Karjait
S a szerelmek lelkesítő
     Lángjait.
Vígadozzunk, és magunknak
Osszuk édes ajakunknak
     Csókjait.

Oh de kincsem! a te szíved
     Ég-e még?
Úgy, miként ez a te híved
     Szíve ég?
Látom ellobbant szemedről,
Lángoló tekintetedről...
     Már elég.

Hátha engem sírom árka
     Nyelne bé:
Boldog élted, szép madárka,
     Lenne-é?
Ah, ha én elvesztenélek,
Mit csinálnék, drága lélek!
     Óh - óh - jé?

Angyalocskám! csak te bírod
     Szívemet,
Mig ölemből puszta sírod
     Eltemet.
Addig is, míg csak lehellek,
Tégedet forrón ölellek,
     Hívemet.

Csak te is hívedre nézzél,
     Kedvesem.
Csókra új csókot tetézzél
     Szívesen.
Így lehet hűségbe lennünk,
Karjainkon megpihennünk
     Csendesen.

Hű galambom! kőlcsönözzünk
     Szíveket,
Szíveinkre úgy kötözzünk
     Lépeket.
Csókjaink közt egybefolyjunk,
Új szerelmünkről danoljunk
     Verseket.

Szádra szám egy gerjedelmes
     Csókot ád,
Mint igaz szívem szerelmes
     Zálogát.
Jól tudom, hogy míg csak élek,
Hív leszel te 's, drága lélek;
     Csócsi hát!
Versek