Megtört hangok


Előszó az internetes kiadáshoz 
Orsós Annamanna autodidakta költő őszinte életvallomása a „Megtört hangok” című verskötete, megszólalt a mai Magyarországon a hárommillió koldus egyike, aki itthon nem tudja törleszteni lakáshitelét, mert nem kap munkát, az itthoni kilátástalanság elől férjével együtt Angliában dolgozik, ott nevelik gyermekeiket is. Nem emigránsok, nem kalandvágyok, egyszerűen munkavállalók külföldön.
Legmeghatóbb verse az „Ébresztő” című, amelyet most itt elől is feltüntetünk:

„Megbocsátjuk az erőszakot
Elfelejtjük honnan jöttünk

Elrejtjük minden bánatunk
Hisszük mi mások vagyunk

Mi megoldjuk egymagunk
Képmutatás tanárai vagyunk

Eltűrni minket érdekből?
Vállaljuk fel önmagunk

Esélyt kértünk eddig alázatból
Merjünk felállni a gyalázatból”

Szeged, 2014. szeptember 9.
 
Dr. Pataki Márta

Ajánlások, köszönetek a szerzőtől

Ajánlom e könyvet mindenkinek, aki küzd a jelen napjainak nehézségeivel, avagy azoknak, akinek a műltjában vannak lezáratlan események.

A könyv megírásához nyújtott inspirációkért köszönetet kell mondjak édesapámnak, édesanyámnak, öcsémnek, és gyermekeim apjának, a férjemnek.

A könyvben megjelent képeimhez nyújtott technikai segítségért köszönetet mondok Csordás Máté mánfai fiatalnak, és lányomnak, Annának.

Versek

Fekete lelkem 

Feledni az életet, kívánni a halált
Vágy, amit a depressziós kíván

Senki vagyok, senki voltam
Értéktelen életem unom már

Idegennek tűnő szeretteim
Kinevetnek, magamra hagynak

- Bánatod beszéld meg önmagaddal!
Fekete bánatom megfojt, elepeszt

A természet gonoszul játszik velem
Kínzó betegség gyötri testem és lelkem

Zokogva, megtépve, megalázva
Szétrúgva magamra maradtam

Kisírt szemmel utolsó erőtlen mozdulattal
Átkozom a múltat, kárhozom a jövőt

Őseim és családom jelenéből
Magam akarok kilépni!

Mire várok? Kire várok?
Úgyis gyáván magam maradok

Dühösen, eszelősen ordítok
Pusztuljon el minden és mindenki!

Nincs már szükségem senkire és semmire!
Feladtam ifjú életem, vártam a halált

Mégis megjelent gyermekbőrben a megváltás
Köszönöm a gyötrelmes megtisztulást.

Mánfa, 2006. július 11.

Számvetés  

Elátkozom a sorsom
Elátkozom a Mindenhatót
Elátkozom a születésem
Elátkozom a jelenem

Elvesztettem édesanyám
Elvesztettem lelki békém
Elvesztettem álmaim
Elvesztettem egészségem

Elszórtam a pénzem
Elszórtam a barátaim
Elszórtam az ifjúságom
Elszórtam az átkaim

Elvártam a segítséget
Elvártam a szerelmet
Elvártam a gyengédséget
Elvártam a boldogságot

Elfelejtem büntetésem
Elfelejtem bánatom
Elfelejtem fájdalmam
Elfelejtem haragom

Mánfa, 2006. július 12.

Ébresztő 

Szégyelljük a szegénységünk
Titkoljuk a betegségünk

Megbocsátjuk az erőszakot
Elfelejtjük honnan jöttünk

Elrejtjük minden bánatunk
Hisszük mi mások vagyunk

Mi megoldjuk egymagunk
Képmutatás tanárai vagyunk

Eltűrni minket érdekből?
Vállaljuk fel önmagunk

Esélyt kértünk eddig alázatból
Merjünk felállni a gyalázatból

Mánfa, 2006. július 13.

Csacsinak 

Izgő-mozgó maszatos kis tested nézem
Munkádba elmerülve guggolsz előttem

Csöpp kezeid a kertben túrják a földet - játszol
Kócos barna hajad kedves arcodba lóg

Épp az előbb pisilted össze kis bugyid
Te bosszankodva, kiabálva fogadtad

Bugyi nélkül, barnán a kánikulában
Reklamálsz piros pöttyös táncos szoknyádban

Mondandód és csacsogásod szüntelen
- Anya segíts, ez a buta csalán megcsípte a pocim!

Csínytevéseid megbocsátom neked
Ez kötelességem, mert belőlem lettél!

Öleléssel, csókkal, szóval, vigasztallak
Hamar megnyugszik zaklatott piciny lelked

A csibészség három éve ül arcodon
Nézlek, s könnyben úszik a szemem-, Imádlak

Illatod, csókod és bocsánatkérő szavad,
Enyhe nyugtató felborzolt idegeimre

Mánfa, 2006. július 16.

Csacsinak, az anyaszomorítónak 

Gyakran bántasz, megalázol, rútul bánsz velünk
Nem félsz senkitől és nem tisztelsz senkit sem
Követelésed, ordításod, sírásod betölti az utcát
Kilépve a házból szégyen égeti családod arcát

Nyugalomra intelek türelemmel és szép szóval
Mindent megkapsz amit kérsz, mégsem elég
Szavaim süket fülekre találnak nálad, hisztizel
Rohamaidtól már mindannyian sokkot kapunk

Haragom óriási lendülettel önti el az agyam
Tudatom elhomályosul, tombolok a dühtől
A testi fenyítést nem akarom nálad használni
Hisz tudom, milyen mély fájdalommal jár az

Végsőkig tűrni, meddig leszek még képes?
Mit tegyek, segítséget honnan vegyek?
Nem értem, hol vannak a boldog percek?
Életre nevelésed miért fájdalmas küszködés?

Törékeny testedben bődületes önzőség lakik
Nem vagy tekintettel senkire és semmire
Nézlek tehetetlenül, és hajam tépem zokogva
Könnyek patakként folynak szemeimből

Megállíthatatlan szitkok ömlenek számból
Undorító vagyok saját húsom marcangolom
Három éve önvád rágja lelkem és testem
Vajon mit vétettem és miért e büntetés?

Hol van a segítő kéz, mely egykor áldást hintett?
Hiányzik a segítség, melyet oly szűken mértetek
Meggondolatlan szülők, kik fiatalon elmentetek
Magunkra hagyva minket szinte még gyerekként

Mánfa, 2006. július 29.

Parazita él velünk 

Telnek a hetek, múlnak a hónapok
Gyötörnek az éjjelek és rideg nappalok
A kánikula már a múlté, közeleg a tél
Keserű bánat nyomja el a reményt

Gondunk egyre csak nő, agyunk eltompul
Hajunk őszbe borul, fogunk kifordul
Évek óta csak egy helyben toporgunk,
Egyet előre lépni sehogy sem tudunk

Valami titokzatos erő bilincset vert ránk
Becsületes munka esélye oly rég elkerül
Elmúlnak az évek, gyermekeink kirepülnek
A nélkülözés védőoltását megkapják-e?

Hívatlan vendégünk van - a szegénység
Mindig jól érzi magát otthonunkban!
Másoktól függünk akaratunk ellenére
Sírunk, dühöngünk a tehetetlenségünktől

Gyerekként kiszolgáltatva kell élnünk
Munka nélkül akár a koldus tengődünk
A munkát mindhiába keressük, pedig már
Cipőnk talpa s pénzünk elfoszlott mára

Segítséget kérünk boldog és boldogtalantól
Aki akarna - nem tud, aki tudna - nem akar
Az irigyek, a nemtörődömök a lusták s a
Büszkék újabb ártatlan áldozatai lettünk

Hivatali dolgozók, kiknek a feladata
Életünk megkönnyítése lenne, ti, akik
Bárgyú kifejezéstelen arccal, jóllakottan
Kezeitek mosva, kódolt nyelvet beszéltek!
Melyet képtelenek vagyunk megfejteni.

Emberek hova tűnt az esélyegyenlőség?
A munkanélküliség vírusa támad minket!
Ő, aki csak elviszi a pénzt - ingyen él
Parazita teste szegénységünkből terjed
Száműzni őt képtelenek vagyunk

Amíg egyedül küzdünk, addig vigadjon
Így tud betolakodóként megalázni
Ha majd teli hassal lenéztek, örüljetek
Mert nem fekete gyász eszi az életetek

Mánfa, 2006. augusztus 02.

Hűségem ára 

Lázadó testem és lelkem újfent őrjöng
Lázadok a sors ellen melyet választotta
Sanyarú sorsom évek óta fájdalom övezi
Fájdalomnak sokaságát öklendezve eszem

Sírok, zokogok, és újra sebeim nyaldosom
Sebek, hegek melyek behálózzák lelkem
Elnyűtt testem önmagam ellen fordul, okád
Megalkuvásom öntudatlan áldozata lettem

Önvád pusztító tüze éget nap mint nap
Sors, melyet nem köszönök meg soha
Testfenyítés, felrepedt bőr, zúzódás, forrázás
Véraláfutás, kitépett haj, fájó testrészek, harapás

Törött szemüvegek, köpések, rúgások és ütések
Kavalkádja a megtorlása, amiért modorom
Nem tetszik őfelségének, a zavart elméjűeknek
Akit már nem szólítok többé szerelmemnek

Miért jut egyeseknek a testi fenyítés?, míg
Mások egy nagyobb szócsatáig sem jutnak el?
Mai reggelem is jól kimért veréssel kezdtem
Mit tettem? Vétkem annyi volt, hogy kértem

Ha már nem dolgozik ma sem, menjen fáért
Sőt a felajánlott segítségemre válasza is volt
- Te maradj csöndbe a sötét indián képeddel!
Tegnap látott ismeretlen cigány férfiakhoz

Hasonlítva engem rasszista módon beszélt
A megvetése felbőszített, melyre a válaszomat
Heves vita majd nevelő célzatú verés követett
Eltorzult lila fejjel önfeledten ütlegelni kezdett

Gyűlölködő szorításából, tizenhét fájó év után
Már nemcsak bokszzsákként állva az ütéseket
Védekeztem, de csak egy kézzel - miközben
Három kiskorú átsírta az ő viharos edzését

Távoltartásához nyakát, mellkasát karmolom
Bosszúszomjasan ütve döngölt be az ágyba
Fájdalmat már nem érzek, eltompult félelmem
Itt az ideje, hogy oka legyen, miért vernek

Adósa most már nem maradhattam neki
Rémálom az élet, élni olyan emberrel, aki
Ha kell, kiveri a házból az embert, csak
Mert ő volt az, aki megdolgozott a házért!-

Tekintet nélkül időjárásra, avagy a gyerekekre
Keserű sorsom csak én változtathatom meg
Nincs olyan anya, aki azért szülte a világra
Gyermekét, hogy beteg alakok bántalmazzák

Vadállatként véresre marcangolni a másokat
Visszaélni testi erővel, kiszolgáltatni védtelent
Tisztító könnyek zúdultak le fekete arcomon
Hibás döntésem miatt folyton csak zokogok

Az undor és a hányinger fojtogatja torkom
Megvetem magam, amiért gyáva vagyok
Férjemmel való problémám oly súlyos teher,
Hisz, immár két lányomért is felelős lettem

Családom híján kérem a Jó Isten segítségét,
Hogy legyen elég erőm kilépni e pokolból
Hiszem, hogy mindenkinek jár a biztonságos
Meghitt, boldog élet és a megértő lelki társ

Mánfa, 2006. augusztus 09.

„I”gaz szavak 

Emberek - idegenek 
Iszony 

Sorstalanság - megalkuvás 
Ízléstelenség
 

Csecsemők- gyerekek 
Idegbaj
 

Temetők- halottak 
Ítéletnap 

Ütések- rúgások 
Ismétlődés
 

Munkanélküliség- cigányság 
Ismertetőjel 

Ébrenlét-alvás 
Időtlenség
 

Család - szerelem 
Imádat 

Láz - betegség 
Immunhiány 

Házasság- válás 
Ijedelem 

Titkok -álmok
Ígéret

Mánfa, 2006. augusztus 15.

Soha nem lehet túl késő 

Cigány szívem összetörted
Másnak akarsz látni

Örökségünk hasonló volt
Szegénység, magány, bánat

Sorsunk eddig összefonódott
Úti célunk összekovácsolt

Szeretnélek már elfeledni
Folyton csak bántottál

Véresre sírtam szemeim
Megbánásod csak átmeneti

Meglátod, egyszer elmegyek
Mert élni nem jó veled

Kerestük a középutat
Melyre sosem léphettünk

Házasságunk örök megalkuvás
Képmutatón éltünk eddig

Itt az idő élni, váltani
Boldognak lenni nem késő

Sajnálni a másikat nem kell
Fekete szívem már eldobtad

Másfelé tart úti célunk
Sorsunk immár kettévált

Nem kellünk már egymásnak
Talán mással jobb lesz

Mánfa, 2006. augusztus 16.

Anyám 

Már elfelejtettem illatod
Mit illatod? A szagod

Bűz, amely beitta magát
Lakásunk koszos falaiba

Csak úgy ömlött ki szádból
A bűzölgő alkohol

Vedeltél mindig mindenfélét
Magadra zártad világod

Nem törődtél kicsinyeiddel
Emlékszem, rettegtünk tőled

Érzem dühös szorításod
Őrjöngő fenevadként éltél

Fogaiddal marcangoltál
Támadtad három kölyköd

Ütlegelted hűtlen férjed
Végzeted nem kerülted

A lelkednek rothadása
Volt az ő szabadsága

Tisztán hallom átkaid
Senkit el nem kerültek

Brutálissá miért váltál?
Haraptál, téptél, szúrtál

Döftél, ütöttél, dobáltál,
Törtél, zúztál, ordítottál

Sítál, és csak nagyon
Ritkán mosolyogtál

Gyógyszer, amely hasztalan
Itallal keverted untalan

Eszméletlenre ittad magad
Apánk tántorogva dadogta

- Gyerekek segítsetek már!
Anyátok a földön fekszik

Látványa máig kísért
Melyért szégyenkeztünk

Nagyobb lányod menekült
Míg fiaddal vonszoltalak

Cipeljük fekete tested
Öntudatlanságod megrázó

Részegséged minket alázó
Szégyenérzeted gyalázó

Felelősségtudatod elittad
Rettegést adtál örökül

Amerre tudtunk rohantunk
Gyáva voltál küzdeni

Április éjjelén álomba
Vedelted bánatos lelked

Sosem lehettünk boldogok!
Elvetted a gyerekkorunk!

Temetőig ittad agyad!
Haragom rád szakad!

Mánfa, 2006. augusztus 20.

Temető 

Temető de csendes pihenő
Bűnöző és ártatlan egyenlő

Lombok hűs árnyat nyújtó,
Színes virágcsokrok illatozó

Hófödte sírhalmok domboruló
Nyugalma semmihez sem hasonló

Kinek márvány, másnak fakereszt
Koszorú, avagy szál virág

Gyászmenet és zene kíséri
Utolsó útjára az elhunytat

Örökfény, béke és csend
Fogadja az elfáradt testet

Gyertyát gyújtunk nekik egyszer
Fénye világítson még egyszer

Temető kaput átlépve búsulunk
Csak egy percre hallgatunk

Mély csendben ide ballagunk
Egyszer mind itt nyugszunk

Könnyezni itt nem tudunk
A kapun túl zokogunk

Lelkiismeretünk még bolyong
Látogatjuk őket, hogy nyugodjunk

Hely, amely mindig fogad
Hol mindenki otthonra lel

Itt, hol megszűnik a fájdalom
Ahol pihenés a jutalom

Mánfa, 2006. augusztus 22.

A Pokolban 

Fekszem ágyamon
Betegen

Tüdőgyulladás, depresszió 
Nyomaszt

tüzes pokol
Éget

Gyermekem-mellem
Szívja

Testem fáradt
Gyenge

Védekezni, mozdulni
Képtelen

Szívem vadul
Kalapál

Háborgó lelkem
Sebzett

Futnék, rohannék
Messze

Kezem, lábam
Bilincsben

Gyilkos gondolatok
Ismétlődnek

Régi emlékek
Fájnak

Férjem angoloknak
Szolgál

Pénz kell
Mondja

Problémád kicsiny
Nyugalom

Nagyobb lányom
Iskolában

Rokonok, barátok
Felednek

Zimankó nyakunkon
Didergünk

Élelmünk, tüzelőnk
Hiányos

Agyam pörög
Zokog

Gyilkos gondolatok
Őrjítőek

Tavaszt várni
Szabadulás

Mánfa, 2006. augusztus 22.

Rabnak születtél - „Öcsémnek” 

Születésed átkozott volt
Bőrödért apád letagadott
Nem volt ideálod
Apád-anyád elhagyott

Züllött életüket élték
Magukat sem kímélték
Boldogulni magad próbáltál
Állandóan pórul jártál

Fiatalon kezdted bűnözésed
Máig töltöd büntetésed
Tököl, Bernátkút, Vác
Volt eddig otthonod

Sosem volt tanítód
Igaz útmutatód
Ellenségedben is bíztál
Ezért gyakran hibáztál

Dolgozni nem igen akartál
Büntettél, követeltél, okoltál
Loptál, csaltál, hazudtál
Mindig magad maradtál

Küzdesz életedért, igazadért
Jutalmad bilincs mindezért
Szeretőid folyton csaltad
Ahogy apádtól tanultad

Irhás hiába mented
Súlyos kereszted cipeled
Lánytestvéreid aggódnak
Segíteni keveset tudnak

Mindig családot szerettél volna
Akikhez boldogság tartozna
Szerető hitvesed átölelne
Gyermeked vidáman nevetne

Tégy érte már te is, változz!
Bocsássál meg mindenkinek!
Szabadulj fájó emlékeidtől!
Bizonyíts, nem csak önmagadnak!

Te már többre vagy képes!
Mutass példát lányodnak!
Szeretettel irányítod!
Érte többet teszel!

Mint érted tettek!
Neveld őt becsülettel!
Büszke apja, te lehess!
Ő reád felnézhessen!

Szabadulásod felé tartasz!
Tetteddel utódodnak felelsz!
Göröngyös útját egyengesd!
Óvakodj, változz és szeress!

Mánfa, 2006. augusztus 22.

Mindennapi kenyerem 

Eltemetett emlékeim újra tornyosulnak 
Gyerekkorom fak6 képei bevillannak
 

Apánk gyakran volt féltékeny 
Kihasználta asszonya naiv hűségét
 

Anyánkat barâtaitó1 távol tartotta
Férfiak közt nem dolgozhatott
 

Munkánk szezontó1 függően változott
Anyám segítségül hívta gyermekeit 

Két testvérem kötöttséget megunva 
Nemet mondtak a korai kelésre 

Fáradtságos munkára és guberálásra 
Anyám segítsége hát én maradtam
 

Munkájában egyedül nem hagyhattam 
Megbántani őt soha nem akartam
 

Képtelen voltam nemet mondani 
Gyűjtögettünk ketten, amit tudtunk
  

Mentem utána szófogadóan 
Panasza reám ne legyen 

Éltünk, ahogy ősembereink tették 
Ehető gyümölcsöt, növényt szedtünk 

Gombáztunk, csigáztunk, vasat hordtunk
Gyakran a szemétből válogattunk

Gyerekként, volt mit szívesen -
Volt, amit pironkodva végeztünk

Gombaszezonban - sötét, hűvös
Hajnalokon, tücsökzenével kísért

Csendes bányászjáratokon utaztunk
Álmosan, egymás mellett kucorogtunk

Hatalmas zöld erdőben bolyongtunk
Szótlan megettük zsíros kenyerünk

Ülve hallgattuk erdő neszét
Beszívtuk levegő gyógyító erejét

A zöld kavalkádban pihentünk
S a pirkadatra felfrissültünk

Tudtuk, holnap hasonló fáradságos
Helyre téved erdei gyalog túránk

Meg töltött kosárkáinkkal elsiettünk
Hazafelé tartó buszunk elérhessük

Portékáját eladni vagy elcserélni
Anyám sietett hamar a piacra

Csigázni is gyakran vittek
Kilójáért pár forintot fizettek

A nyálkás csúszómászója, menekült
Irtózva fogtam szerencsétlen házát

Habzó testük a fűből téptem
Haza csuromvizesen értem

Testvéreim még az ágyukban pihentek
Megérkezésem zajára ébredeztek

Siettem száraz ruhát ölteni
Mosdani, fogat mosni, fésülködni

Hárman együtt mentünk általánosba
Ahol sosem leltem barátokra

Iskolába érve, csendbe burkolóztam
Senki ne lássa nyomorom

Padban ülve boldogan gondolkodtam
Anyámat magára nem hagytam

Együtt voltunk keveset beszéltünk
Mégis tudtam okát bánatának

Önző férjjel magányosan élt
Szebbé nem tehettem életét

Fák labirintusában jól tájékozódott
Boldogságához ösvényt sosem találhatott

Mánfa, 2006. augusztus 25.

Kővel dobsz vissza 

Hálátlan vagy velem
Nem tisztelsz sosem
Ajándékaim nem becsülöd
Szerelmem sem érdemled
Szép szavaim leköpöd
Családom előtt alázol

Családod előtt bántasz
Bilincsben csak fojtogatsz
Apám-anyám megveted
Testvéreim pedig lenézed
Szerénységet te szégyelled
Gőgösséged nem hiszed

Csúnya szavakkal illetsz
Dühödben rúgsz, ütsz
Durva modorod örökölted
Rokonaid látták apád
Fejszét vágta anyádba
Szégyened nem látod

Erőszakod nem takarom
Köszönöm 17 év
Untig elég volt
Már nem félek
Beteg vagy sajnállak
Menj, gyógyulj meg!

Mánfa, 2006. augusztus 26.

Kavalkád 

Csitt-csatt
Egy pofon
Bimm -bamm
Egy ütés
Piff-puff
Egy rúgás

-Hajad tépem
Ribanc!
-Szemüvegedet le!
-Igen, leköptelek!
-Nyald fel!
-NEM !!!
-Térdelj le
-NEM !!!
-Mit mondtál?
-Ismételd!

Ököllel, erővel
Kényszerítsz

Védem arcom
Hasztalan
Nyoma marad
Agyamban

Égő arcom
Felpuffad
Sercegő bőröm
Feszít
Behúzott fejem
Hasogat

Duzzadt térdem
Lüktet
Felrepedt szám
Bedagad

Érzékeny mellem
Megperzsel
Vörös halántékom
Eltompít
Recsegő orrom
Vérzik
Vérző fogsorom 
Éget
Szétrúgott hátsóm
Fáj
Taposott gyomrom
Összerándul
Harapott csuklóm
Csíp
Lila szemem
Szikrázik
Rongyos szerelmem
Elfonnyaszt
Síró lelkem
Zavaros
Sebzett szívem
Haldoklik
Összevert testem
Gyengélkedik

Csitt-csatt
Több pofon
Bimm-bamm
Kis sorozat
Piff-puff
Nagy sorozat
Több felvonás
Ismétlődik
Havonta többször
Eligazítás

- Nem tetszik?
- Takarodj!

Mozdulni nem 
Tudok
Hamarosan talán
Szaladok

- MENJ MÁR
INNEN!
- NE SÍRJÁL
LÁNYOM
-NEM FÁJ
SEMMI!
-NE FÉLJ
SIESS!
-KIS HÚGODRA
VIGYÁZZ!

Vérem látod
Elcsitulsz
Sírásom hallod
Nevetve gúnyolod
Megbocsátani
Nem akarok
Veled maradni
Nem fogok
Mert feledni
Nem tudok

Mánfa, 2006. augusztus 27.

Meggyötörve 

Futok, rohanok, ahogy tudok
Szívem a torkomban dobog

Ébren vagyok, vagy álmododom?
Félelemből áll a gyerekkorom

Üldözött vadként csendben bújok
Dühödt vérebként idegenbe üldöz

Kicsi vagyok, magányosan rettegek
Fohászkodom, észre ne vegyen

Ha menekülni nem tudok
Sarokba szorítva patkányként nyüszítek

Már megint súlyosat vétkezek
Tiltakozok a bánásmódja ellen

Állítólag nem fogadok szót
Visszabeszélek, és szemtelen vagyok

Büntetést kapok emlékezetem óta
Megértést, szánalmat nem érez

Lesújt barna bányász szíjjal
Söprűnyéllel dagasztja kezem-lábam

Bőröm repeszti aranyeső ággal
Vasalózsinor nyomait viselem

Falba veri fejem tanulságul
Pofonokat kapok, hajam tépi

Hangosan sírnom nem szabad
Térden állva bocsánatot kérek

Felnőve bicskát állít derekamba
Kutyapórázzal próbál leláncolni

Menekülök, visszafogni nem tud
17 évig nevelt így apám !!!

Mánfa, 2006. szeptember 09.

Légy bátor 

Bódulok, feledem bánatom
Versbe fonom magányom

Fogok egy papírost
Leírom titkolt panaszom

Betakar szomorú sorsom
Üvöltöm fekete fájdalmam

Reméltem párom boldogít
A szerelmével megsegít

Álmom rémálommá vált
Rémálmom már nem álom

Hazudtam, áltattam magam
Sohasem voltam boldog

Szerelmem gyötrelmes volt
Fojtva, bilincselve kábított

Vakon, naivan bíztam
Hittem - társra találok

Ébredjünk már fel
Egy életünk van

Boldogságot senki sem
Kapja meg ingyen

Nem várhatunk már tovább
Valakinek lépnie kell

Megalkuvás és megszokás
Áldozatai lettünk mára

Keserű lelkem fertőző
Szabadulj, hogy élhess!

Menekülj, nem késő
Kezdj új életet!

Mánfa, 2006. szeptember 10.

A múltban 

Szerelmes voltam
Beléd

Hűséges voltam
Hozzád

Naiv voltam
Mindig

Magányos voltam
Melletted

Kitartottam melletted
Jóban-rosszban

Hittem neked
Sokáig

Bíztam benned 
Vakon

Függtem tőled
Gyakran

Féltem tőled
Évekig

Mánfa, 2006. szeptember 10.

Dinnye 

Harsogó, ropogó, szomjam oltó
Nyári hőségben kellemes hűsítő
Dinnyézni társaságban csuda jó
Vörös húsát mohón falom
Mézédes levét kortyolom
A Görögdinnye oly finom
Íze kedves csókjához hasonló

Mánfa, 2006. szeptember 10.

Anyák napján 

Egy évben egyszer
Szép ünnep a mai nap

Társaim büszkén köszöntenek
Testvéreimmel búsan éneklünk

Tudtuk anyánk nem jön el
Lehajtott fejjel kullogtunk

Csendben helyünkre ülünk
Körbenézni nem merünk

Öleléssel, csókkal, kedvességgel
Örömkönnyekkel telik meg

Rideg osztálytermünk
Hol helyünket nem találjuk

Anyánk cserbenhagytál!!!
Szívtelenül magunkra hagytál!!!

Te még éltél és mégis
Mintha árvák lettünk volna

Bánatunk és a szégyenünk
Hatalmas könnyeit elnyeljük

Mély sebet ejtve lelkünkben
Villámként bevillant képek

Hetek óta kértük jöjjön el
Kérésünk hiába való volt

Szegénységünk e napon
Nem lett volna kirívó

Anyánknak más volt fontos
Nem jött el!!!

Ünnepség végén mind vigadtak
Családdal fagyit ettek, nevettek

Pironkodva hazasietünk
Ajándékunk otthon átadhassuk

Átölelhessük, büszke lehessen ránk
Mert nekünk is van édesanyánk

De jaj már megint!!!
Anyánk részegen fetreng
Ő a maga módján ünnepel
Nem érdekli, miről szól e nap

Ajándékunk csalódva letesszük
Amerre tudunk, csak szaladunk

Mánfa, 2006. szeptember 24.

Ördögi kör 

Tengerentúli hatalmas országodban
Menedéket, esélyt nyújtottál
Nekünk romáknak egyformán
lehetőséget adtál az önbecsülésre

Engedted, hogy dolgozhassunk
Egyenlők voltunk mindannyian
Kanadában sokan nem tudták
Mi az, hogy cigánynak lenni

Megkóstoltuk a függetlenség ízét
Származásunk többé nem volt bűn
Lelkünk ledobta fojtó béklyóit
A mentális szabadságot élveztük

De mégis, akár a kisördög
Folyton kísértett a honvágy
Kikezdte napjaink békéjét
Hiányzott a szülőföldünk

Hol oly sok megaláztatás ért
A testünkbe voltunk zárva
Akár a vad - szabadultunk volna
Bolyongó lelkünk elégedetlenkedett

A jólétből már nem kértünk
Csak még egyszer otthon lehessünk!
Menekültünk oda, ahová
Születtünk, és őseink telepedtek

Oda, ahol munkanélküliséget
A diszkriminációt és a nélkülözést
Utódjaink génjeibe tovább örökítjük
Ahova egyenlőtlen eséllyel születtünk

Egy esélyt kaptunk
Mi nem éltünk vele
Nem voltunk elég kitartóak
Ezért elvetted és másnak adtad

Néhányan önmagunk döntöttünk
Másoknak te mondtad, eredj innen!
Ne félj, nem lesz baj!
Honnan is tudhatnád te fájdalmunk?

Akárhogy is alakult
Köszönjük mindazt, amit tanítottál
Ha engednéd, repülnénk hozzád
Honvágyunk már hozzád hajt.

Mánfa, 2006. szeptember 25.

Kiszabadítva 

Örökké vártam és reméltem
Mire? Évtizedekig nem tudtam
Kire? Képzelni sem tudtam

Hosszú, kínzó évek múltán
Kezembe vettem régi emlékeim
Farkas szemet néztem velük

Akár egy fej káposztát
Emlékeim leveleit, óvatosan letéptem
Átnéztem, megforgattam, lemostam

Szétválasztottam a jót és a rosszat
Összesimultak, egymásra épültek
Egybefonta őket a fájdalom

Sírva téptem a leveleket
Felnyitott sebeim véreztek
Évekig csak mosogattam

A nagy fejet tisztogattam
Piszoktól, szennytől és fájdalomtól
Egy napon majdnem befejeztem

Már az utolsó levél következett
Amikor egyszer csak előbukkant
Egy tíz év körüli riadt kislány

A világ elől menekült, elbújt
34 év emléke fogva tartotta
Soha többé nem szabadulhatott

Megpillantottam, rámosolyogtam
Csepp kis kezét megfogtam
Többé el nem eresztem

Megtaláltam azt, akire vártam
Átöleltem gyermekkori önmagam
Felemelte, a fényre vittem

Rögös utam véget ért
Elvesztett énem - megleltem
Lelki békém - megjelent.

Mánfa, 2006. október 25.

Mostoha sors 

Meghalt az apa
Vigasztalódik az ara
A három árva sorsa
Azóta oly mostoha

Gyönyörű az özvegy
Nehéz neki egyedül
Ifjú báját és csókját
Önzetlenül osztja

Nem édes a mostoha
Szeretni csak magát tudja
Sötét viskójába más utódját
Nagy megvetéssel, de eltűri

Kolonc a más fattya
Kicsi leányka a ház körül
Rabszolgaként robotol
Anyja helyett dolgozik

A 7 éves fiúcska dolga
Télen cipő nélkül a fahordás
Szatyorba bujtatott lábacskája
Soha el nem fáradhat!!!

Páréves a süketnéma kisded
Riadt sikolyát ne hallják
Csak csend legyen már végre
Mély, sötét kútba eresztik

A testvérkék, kik tehetetlenek
Anyjuk segítségét kérik
Picinyke szívük sajog
- Bár az apa itt lenne!

Az özvegy saját épségét félti
A szebb életet reméli
Egy nap titkon elszöknek
Négyen menedékre lelnek

Rövid idő a boldogság
Megjelenik a mostoha
Vérebként kileste a vadat
Titkon követte az anyát

Őt a nagyobb fiú észreveszi
Életéért kilométereket lohol
Szomszéd faluban lakó rokontól
Családjának védelmet hozzon

Mindhiába sírás-rívás, könyörgés
Az özvegy újra megbocsát
Mind tudják, hogy gyötrelmük
Nagyon soká fog még tartani.

Mánfa, 2006. november 12.

Búcsú Flórától 

- Unokatestvéremnek Pityunak ajánlom -

Vak sötét öleli tested
Szemed fényét elvesztvén
Vigaszod az italban keresed
A sötétség jó ismerősöd lett

Szomorú fájdalmad véget ért
Nyugovóra hajtottad fejed
Keresztény lelked immár
Szabadon száll a fény felé

Életedbe kevesen pillanthattak
Sírodhoz sem sokan kísérhettek
Amilyen szerényen éltél
Oly szerényen is távoztál

Magad mögött hagyott értékeid
Apró-cseprő emléktárgyaid
Szemétbe hajított földi életed
Megszűntél létezni e bolygón

Fájdalommal kikövezett úton
Megtisztultál gyarló tetteidtől
Sötét sírhant lett új otthonod
Emlékünkben örökké élsz.

Mánfa, 2007. július 9.

Szöktetés 

A romák rabszolgát tartanak
Kiváltság és erény azt hiszik
Külföldön is könyörtelenek
Sanyargatáshoz igen értenek

Öregek és védtelenek
Bántalmazói és élősködői
Magyar és cigány lázad
Menteni akarják a rabot

Az elnyomást nem tűrik
Ketten összefognak
Jó tanáccsal ellátják
Zárt ajtót megnyitnak

Az öreg magyar menekül
A roma bosszútól fél
A boldogtalant segítik
Őt a fiatalok bátorítják

Az akció titkosan zajlik
Biztonságuk érdekében
Párjaik előtt is tagadnak
Segítő harmadiknak

Bevonnak egy leánykát
Ők hárman bölcsességgel
Elérték, hogy az öreg
Végre hazájába térhetett

Az eseményt követően
Gyanú árnyéka vetül rájuk
De anyagi helyzetük
Feddhetetlenné tette őket

Mánfa, 2006. november 21.

Mosoly 

Mosolygó szempár
Rám nevet
Áradó gyönyör
Önti el szívemet
Köszönöm neked
E boldog perceket

Mánfa, 2006. november 22.

Megváltó halál 

Vályogkunyhó roskadozik
Két szegény lélek tartja össze
Odabent betegség és nyomor lakozik
Tompult sikoly az éjszakában-egekig száll
Zúg a világ, hallgatni nem akar
Zakatol a mindennapok taposómalma
A halál mintha otthonra lelne idebent
Szorító fájdalom

Rángás villáma fut át beteg testén
Hallgatva készülődünk a halálra
Mindent tudunk már s nem értjük
Miért e hosszú út a halálig
Nem érheti meg a hajnalt, haldoklik
Sajgó szívvel kérjük a megváltót
Álma legyen örök megnyugvás
Fáradt testének

Oh, az élet oly nehéz
Éhség, szomjúság, fájdalom,
Gyengeség gyötri
Alkoholra, cigarettára vágyik
Szívni fulladásig, inni ájulásig,
Enni jóllakásig,
Életében is halálában is
Nélkülözés a kenyere

Hajdan még orvos gyógyíthatta
Immár semmi meg nem mentheti
Túl késő- az elhanyagolt testét
Halálos betegség sebezte meg
A kín oly mélyen berágta magát
A seb rejthető, akár a titok
De mélyéből epe szivárog
A belsejéből méreg csöpög

A betegségek kriptája lett
Eleven kínszenvedő
Daganatok burjánzanak elnyűtt
Sovány, vérző testében
Fehérbe fakult fekete haja
Arca kopár lett, ráncosra barázdált
Az óriási seb belülről falja fel
Eleven húsából szaporodik

Elmélyülten tiszta még a tudata
Szomjazó ajka segítségért szólna
De már nem tud, akár egy kis galamb
Pihegve szívja az élet utolsó cseppjét
Csöndesen várja, közelítsen a vég
Bánat lepi verejtékező arcát
Mély álomra csukja fátyolos szemét
Nem ver többé szíve

Erős szíve örökre elpihen
Szemei sarkában könnyek csillannak
Teste kihűl, körmei ellilulnak
Éltető levegőt már nem szívja
Utolsó mély sóhajjal
Hagy itt mindent és mindenkit
Meghalt, méltón beletörődve
Szenvedő sorsába

Tengernyi a gyász
Lelke messze jutott
Fényre lelt a magasban
Mielőtt a sír fedi el
Még a ravatalon megpihen
Hogy szerettei utoljára láthassák
Hárs alatti sírhelyéhez érkezik
Ahol a földanya karjaiba zárja

Mánfa, 2007. július 11.

Az elmúlás 

Rothadó emberi hús bűze
Gyomor és epeműtét után
Feküdt rideg kórházi ágyán
Ébredezett nyöszörögve

Csövek, zacskók, drótok
Belőle kilógtak
Vér, epe, nyál, vizelet
Belőle kifolytak

Felnyitották, húsát kivágták
Szabták, csapolták, bevarrták
A szétoszló daganatos testéről
Tudós doktorok lemondtak

Közölték velem a tényeket
-Készüljön a legrosszabbra!
Napjai meg vannak számlálva
Fájdalma enyhítését ígérték

Tőle a reményt elvettem
Miért pont én voltam?
A képébe miért olvastam?
Kevésbé fog fájni neki - gondoltam

Elmondtam nincs már idő
Most már túl késő
Készítsen leltárt
Életéről számadást

Erős, nagyon erős -voltam
Pokoli szenvedését láttam
Érzéketlen nővé váltam
Szívem kőbe tuszkoltam

Munka után hozzá szaladtam
Minden nap kórházban látogattam
Párnáját folyton igazgattam,
Fájó végtagjait nyomogattam

Vértől, váladéktól, zöld epétől
Átázott sovány, reszkető testét
Szárazra töröltem, dörzsöltem
Saját ruhám ráöltöttem

Zaklatott lelkét nyugtattam
Akár egy anya vigasztaltam
Meleg zoknimba, bújtattam,
Beteg dedként takargattam

Enni, inni is próbált
De gyomra makacsul ellenállt
A zsebembe pénz csörgött
Apám mégis nélkülözött

Sürgetett már mindenkit
Idegenben halni nem akart
Olyannyira viskójába rohant
Hogy elkerülte a vasba vert fiát

Műtétje után két héttel 56 évesen
Földbe döngölte őt a fájdalom
Újfent gyászfeketébe öltözött
Gyarló testbe bújt lelkünk

Komor tekintettel, pihent már
Gőgösen fricskázta ránk
Igen, végigcsináltam!-lehelte
Nem leszek másnak már a terhe

Csontvelőt hasító csendben
A szobába lépett a halál
Eljött érte- végre már
Üdvözöltük a kaszást

Ekkor láttam halotti arcát
Halotti leplet adtam rá
Az ingét két karján át felhúztam
Kezeit mellkasán átkulcsoltam

Merevedő testét a hidegtől óvtuk
Az apám és a gyilkos rák
Örök szövetséget kötöttek
Örökmezőre együtt költöztek

Erőm fogyni kezdett
Nem fogtam többé a kezet,
Mely gyógyírként simogatott
Majd ostorként lecsapott

Orvosszakértő is érkezett
Erőm eltűnt, megroskadtam
Szoba közepén koporsóban feküdt
Szürkeségbe veszett az apám

Vörös vére tovatűnt,
Sápadt arca csontjára simult
Segítségem is akadt,
Bár nem a vérem s párom

Mostohák engem el nem hagytak
Véréből lett testvéreim cserbenhagytak
Segítő jobbot most nem nyújtottak.
Különös életükre hivatkoztak

Se testvéreim, se férjem
Beszélni nem tudtam
Injekciót nyomtak belém
Baba képpel csak kacagtam

Párnáját utoljára feje alá raktam
De hopp, koporsójába pottyantam
Vigyázó kezű idegenek
Engem fogtak, felemeltek

Hideg elől óvták testem
Gyógyszertől szédülő fejem
Senkit már nem hiányolt
Igaz szeretet engem ölelt

Hullaszállítók kivitték az apám
Reccs, összedőlt minden bennem,
Csak sírtam, zokogtam
Jaj, de sok volt a könnyem

E szomorú napon ismét
Egymagam maradtam
Testvéreimnek és páromnak
Ismét ezer dolga akadt

Sötéten, didergett az éjszaka
Pislákolt a gyertyafénye
A viasztyertya sorsa
Akár az emberé - az elműlás

Halotti virrasztásra világított
Az ajándék mit lánya adott
Adományként pénz helyett
Két nagy gyergyát kapott

Búsult, hogy távolban élő lánya
Búcsút már neki nem is mondott
Ajándékát halotti ajándékként tartotta
Amíg élt senki meg nem, gyújthatta!

Mánfa, 2007. október 17.

Ha nem mondasz nemet 

Tőled lehet elvenni
Tőled lehet követelni
Téged lehet számonkérni
Téged lehet ütlegelni

Bőröd évekig nyúzhatják
Jó szíved sárba tiporhatják
Húsod akár a kutyák rágják
Szemed, ha tudnák, kivájnák

Átgázolnak a gyávákon
Előre törhetnek vakon
Menetelnek sötét utakon
Felkapaszkodnak a másikon

Farkastörvény ezen ne múljon
Férgese így el kell hulljon
Az élet így tovább ne múljon!
A könny tovább ne hulljon!

Mánfa, 2007. november 16.

Ha tehetném 

Ha új életet kezdhetnék
Törölném a sötét múltam
Mely árnyékolja jelenem
Akár erkölcstelen is lehetnék

Leányként boldogan felnőnék
A vakvilágba bátran szaladnék
Senki szavára meg nem állnék
Reám láncok nem kerülnének

Akár a hajléktalan kóborolnék
Naptól, széltől sosem félnék
Mások szeme közé hánynék
Undorom így legyűrném

Megloptak, kikeket szerettem
Elrabolták női méltóságom
Igaz szerelmem - Lelki társam
Oly régóta hiába várom

Mánfa, 2007. november 17.

A szerző utószava a kötethez 

Verseim és képeim a saját magam számára is félelmetes őszinteséggel keresik, mondják el és találják meg akkori hangulatom okát. Időrendi sorrendben olvasva verseimet szemünk előtt tárul fel gyötrelmes múltam.

Beás cigánygyerekként és felnőve cigány nőként, 35 év alatt átélt élményeimet kötöttem csokorba, ezzel is bizonyítva, hogy ma már szembe merek nézni az akkori nehéz életemmel és annak következményeivel. Nyomasztó múltam elől nem menekülhettem el, mert még idegenben is kísértett jelenléte.

Azzal az alattomos érzéssel, a boldogtalansággal küzdöttem, amely már elviselhetetlenné tette az életem és a körülöttem élők mindennapját egyaránt. Számomra mindig is elfogadhatatlan volt az elnyomás és a saját akarat erőszakkal való érvényesítése.

Szeretném felrázni - legfőképp a női olvasókat, hogy nem természetes érzés az agresszió eltűrése, még ha a mi cigány férjeink nagy része (őszinte tiszteletem a kivételnek), ezt annak is vallja. Természetes asszonyi reakciónk az, hogy mi cigány és roma nők a hallgatásunkkal asszisztálunk nekik hosszú-hosszú évekig, a hagyomány és a hűség hamis álarca mögé bújva.

Nagyon sokan küzdöttek és küzdünk még ma is hasonló problémákkal, csak valahogy szégyelljük bevallani, hogy ilyen dolgok velünk is megtörténnek, és inkább eltűrjük a családon belüli erőszak minden formáját. Verseimmel szeretnék sorstársaimnak is lelkierőt adni ahhoz, hogy az állandó önmarcangolást váltsa fel a múlt sérelmeinek elfogadása és a jövőbe vetett boldogabb élet reményében, merjünk felállni, előre lépni és nem csak tűrni!!!

Verseimet Orsós Anna néven írtam, mert szüleimtől ezt a nevet kaptam és ez a név az, amit sajátomnak érzek. A Mika szó azt jelenti kicsi, gyermekkoromban hívtak így, ezért a gyakori Orsós Anna név miatt, írónevem a manna lesz. Néhány képemet a férjezett nevemen írtam alá.

(Ezen utószót lásd a kötet hátsó borítófedelén.)

Magyar irodalom
Versek