Nyári ég zivatar előtt
Mint szapora nyájak,
Jákob juhai, bárányai,
vándorolnak a felhők
végtelen karavánjai.

Gyapjasán és zsirosan.
fehéren, feketén szállanak,
s mint lihegő komondor
köztük kikukucskál a nap.

A tülekedő seregre
rácsahol s szétrebbenti, de
összecsap ujra a falka
s egyre több benne a fekete.

Egymásra ugrálva, hágva
tolulnak töméntelenül,
az égi legelő lassan
sötét lesz s elhidegül.

A Pásztorkirály hangja
dörög most végig a réteken:
megdermed a világ és aztán
földre omlik a menny.
Versek