V. fejezet Osztjákok megkereszteléséről az 1713. évben
V. FEJEZET OSZTJÁKOK MEGKERESZTELÉSÉRŐL AZ 1713. ÉVBEN

Ezen nép istenfélelmének legélenjáróbb munkálója, a hercegi 
fenség, Szibéria kormányzója, szerfölött buzgólkodott az e-
vangélium tanításának terjesztésében, és jelen 1713. évben 
újból minden szükségessel ellátva ugyanazt, a már korábban 
kiválasztott evangéliumi tanítás mesterét, a főpap eminen-
ciáját a megfelelő hajóúton ugyanazon osztják települések 
közé bocsátotta. A nép pedig látva hitetlenségük korábbi 
erődjeit, az istenként tisztelt bálványaik hullását és 
azok annyira megtört erejét, hogy semmi egyebet nem lehe-
tett látni csak keresztet, pusztulást és hamut, ezért aztán 
a bálványimádás őket vakká tevő sötétsége letörlődött sze-
mükről, és felnyílt szemük a kellemesebb evangéliumi tanra, 
ami mint az értelem megvilágosítója, lehetővé tette számuk-
ra, hogy az igaz Istent ismerjék meg. Az ige tanítója pedig 
azok települései között elérve a voszpoli, kavzimi, sorkovi, 
belogori és más jurta-falukat, alapos és mindennapos tanítás-
sal az evangéliumi tanokat megvilágította, ennek világossága 
folytán sokak megtértek, és az Úr keresztelőmedencéjében so-
kaknak megadatott a Mindenhatótól, hogy új emberré szülesse-
nek. Az Úr jobbja elpusztította a bálványimádás gonoszságát, 
leküldte az égből kegyelmét, kiirtotta a rabságot és szabad-

						
- 96 -
 
ságot teremtett, akik pedig az ördög rabságának gyermekei 
voltak, most abban a kegyelemben részesültek, hogy az is-
teni kegyelem szabad fiai lehettek. Olyan dúsan áradt szét 
ez a tanítás, hogy betöltötte az egész osztják földet. Azon-
ban a különböző álnokok, a jó ősi gyűlölői e kedvező kezdet 
elé akadályokat gördítettek.

2. Bizonyos jurta-falvak, amelyeket „Atlüm”-nek neveznek, amely-
ben az ősi ottani lakosok elbeszélései alapján, úgy vélik, hogy 
Panszotnyik, egy bizonyos jós lakik, aki Szent Sztyefán permi 
püspökkel a maga gonosz hitetlenségében vitába szállt; később 
pedig legyőzve hitetlenségében, elmenekült Permből, /A Kameny-
en keresztül szibériai földre/ és itt telepedett le. Ezen a 
régi hitetlen lakóhelyen, ahol a nép és az emberiség megvál-
tásának ellensége a csalárdság és gáncsoskodás különféle há-
lóit vetette ki, nagy tömeg gyűlt össze, hogy együttesen áll-
janak ellen az evangélium terjesztésének. Az Üdvhirdetés mes-
tere midőn terjesztette tanítását, nemcsak a fülükkel nehezen 
hallották, hanem még jobban elteltek haraggal és sokáig har-
coltak ellene, azonban alávetették magukat az igazságnak és 
meghajoltak a hithirdető üdvös utasítása előtt. 
De a határtalan gonoszsággal eltelt ördög felbujtott közülük 
egy embert, akinek rút ábrázata is jelezte gonosz természetét, 
hiszen a nagy gonoszság közvetlen emberi szemlélet alapján 
is megmutatkozik; alacsony, fekete, sovány és annyira gonosz 
volt, hogy csalárdságával mindenkit félrevezetett, ellenünk

- 97 –

hangolt. És kezdték magát a mestert a kikötőből kikerget-
ni. Átengedve a kellemetlen kikötőt, ahol a sekély [vizet] 
a hullámok homokkal hordták tele, az ostromló hullámok-
tól ugyanakkor a hajótörést kapott és nagyon el volt ke-
seredve a mester, mivel az egész nép ellene volt, a gonosz 
és rút ábrázatú bujtogató fellázította őket. A mester a-
zonban nem szűnt meg tanításával felvilágosítani őket, 
szelíd szavakkal kezdte őket kérlelni: „Benneteket bölcs 
férfiaknak látlak, nem pedig az igazság ellen harcolók-
nak - monda - kérlek benneteket, hagyjátok ezt az éret-
len elméjű férfit, ezt a gyerekeskedést, nem való, hogy 
egyetlen ember esztelen szavaitól ily értelmes férfiak 
félrevezettessenek.” Ezekkel a kedveskedő, de inkább okta-
tó szavakkal oly buzgóságot váltott ki bennük, hogy vala-
mennyien, megvetve ennek a lázongónak ellenkezését, együttes 
örömmel és valamennyien az Úr keresztelőkútjához kezdtek 
járulni. A mindenkinek üdvözülést akaró magát a lázadót 
is megóvta az örökös kárhozattól, aki szintén csatlakozott 
a hívők egységes gyülekezetéhez, amely már megtalálta az őrök 
életet: ugyanis nem akart elmaradni fegyvereseitől, s 
a többiekkel együtt ugyanazon hitvallás eszmei közösségé-
hez csatlakozott.

3. Amidőn pedig az Úr keresztelőmedencéjébe értek, a gonosz 
szellemtől újból felbujtottan kérték, hogy feleségeiket 

- 98 -
 
és gyermekeiket hagyjuk megkereszteletlenül, olyan kéte-
lyük támadt ugyanis hogy valami véletlen folytán a kicsik 
közül valaki a vízbe fulladhat. Ezt a kételyt az ősi ellen-
ség [az ördög] nagyon álnok, gonosz követe művelte. A mester 
pedig buzgóságában tolmácsokon keresztül így válaszolt: „Ha 
közületek csak eggyel is megtörténik ez, ne kegyelmezzetek életem-
nek, hanem ugyanabba a mélységbe vessetek engem, ezt a ki-
jelentést teszem magam ellen, erősen reménykedve az én vé-
delmezőmben, az Üdvözítőben.” Hozzáfogtunk a tisztátalan 
szellem űzéséhez, azonban midőn a pap az egyik előtte álló 
asszonyra ráfútt, így szólva: „távozz belőle,” az asszony 
hirtelen összeesett, mintha halott lett volna. Ettől a vá-
ratlan eseménytől sokak elszörnyedtek és eliramodtak, azt 
gondolván, hogy ezekben a szavakban láthatatlan gyilkos erő 
van, másokat pedig a félelem haragra gerjesztett. A keresz-
telők pedig felemelvén őt a földről, a gonosz szellem űzé-
sével fel nem hagytak, amíg ez az asszony mintegy álomból 
ébredvén, kezdett kicsit magához térni. Amikor megkérdez-
ték: hogy miért sújtotta ily gonosz szellem, elmondta, hogy 
korábban, amikor még hitetlen volt, démonokkal jövendölte-
tett, „és evégből egy bizonyos kórszellem sújtott, de ez 
a szellem most elhagyott engem.” És így ennek a gonosz 
mesterkedései semmit sem tudtak megakadályozni, amidőn va-
lamennyien az Úr keresztelőmedencéjébe örömmel vonultak, 
engedelmeskedve az Istentől kinyilatkoztatott előírásoknak.

- 99 -
 
4. Nem hagyott fel azonban az ősidőktől fogva gonoszságra 
bujtó, zabolátlan cselszövő, az Antikrisztus szolgálója, 
a mohamedán eretnekség közöttük tevékenykedő és isten-
telen szertartásokat végző Abüz nevű szolgája a legra-
vaszabb eszközökhöz való folyamodással. Megkísérelte ezen 
osztják nemzetséget a muzulmán hitetlenségre csábítani, 
és először a „burejkovi” jurta-falvakba vonult be, és el-
kezdte ott becstelen tanításának konkolyát széthinteni, 
ahol az igaz istenhit illatozó liliomai kezdtek hajtani. 
Leginkább pedig azzal a hazugsággal kezdte ezt a népet 
az újonnan megfogant igaz hittől eltántorítani, hogy a 
keresztény törvényeket mint nagyon súlyosakat, terhese-
ket, nehezen elviselhetőket adta elő: hogy az tiltja a 
többnejűséget, nehéz böjtökkel sújtja őket, máskor meg 
a hústól kell megtartóztatni magukat, hitetlenségében a 
többnejűséget mint a testnek megfelelőt állította be. 
Ugyanis törvényük szerint, aki amennyit akar, annyi 
feleséget tarthat; lóhúsból és más egyéb húsból tilalom 
nélkül esznek, amely gyönyörök révén a népet nagyon 
megnyerte az ő hitetlenségének. Különböző kedvezménye-
ket ígért: mindenekelőtt ősi hitetlenségük egy bizonyos 
mértékű gyakorlását és a mohamedán hit egyesítését, és 
semmi egyebet nem kell átvenniük, csupán a körülmetélést 
és őszentségének, Mohamednek a tiszteletét, aki a túlvilá-
gon is mindenféle jót készít nekik elő: mindenféle szép-

		- 100 -
 
seggel feldíszített gyönyörű nők nagy számát ígérte min-
denkinek, akik csak nekünk és nektek lesznek, a kereszté-
nyek pedig ebben a szerencsében nem részesülnek majd, és 
még más egyebet is gátlástalanul összeígért. A nép pedig 
ez iránt elfogult volt, mivel nagyon nőkedvelő volt, 
hallgatott a csalásra, leginkább pedig a nők túlvilági 
vélt kedvessége ösztönözte őket, és kezdték magukat mu-
zulmánoknak nevezni. Ettől elbűvölve kiáltásokat kezdtek 
hallatni és a feldühödött nép íjakat, nyilakat, kopjákat, 
puskákat ragadott és lövöldözni kezdtek, és a mieink közül 
hármat halálra sebeztek, és magának az első prédikátornak 
a hasába lőtt puskából az ő kenézük, de az Úr jobbja cso-
dálatos módon megóvta őt, hiszen a golyó csak egy lyukat 
ütött a ruháján és azon hellyel szemben hátul kiment. 
És ilyképpen a többiek ezt látván, elfutottak. Azonban 
semmit sem ért el ez az ő elméjüket elvakító és elsötétítő 
bódult ígérgetésével: ahol felragyogott az evangélium igaz 
világossága, amely szellemével újjávarázsolta elméiket. Ott 
ezen prédikátor csalárd ígérgetését és gonosz ravaszkodását 
felismervén, földjükről elkergették és valamennyien pedig 
a keresztséghez és az igaz hithez csatlakoztak.

5. A megváltás mindig megszégyenített és legyőzött gáncsoló-
ja [t.i. az ördög] álnokságában még jobban eltelt gonosz-
sággal és irigységgel a romlást hozó hálóit újra kivetette.

- 101 –

Egy bizonyos idő elmúltával az Ob folyón hajózva, a part 
mellé álltunk és erősen kikötöttük a hajót. A munkát vég-
zők a többiekkel együtt látva a mindent beborító csöndet, 
éjszakai nyugalomra kimentek a partra. Éjjel három óra 
körül pedig, amikor mind a parton elpihentek, a pappal, 
aki éppen bevégezte esti fohászait, a hajón maradottak-
kal imbolyogni kezdett a hajó; amikor feljöttek a hajóra, 
hogy lássák, mi ez, akkor hullámok között találták magu-
kat. Váratlanul pedig háborgó szellem vert zajt, szél ka-
varodott, hogy a hullámok a hajót ide-oda hordták, úgy 
véltük, hogy elpusztulunk, ami a nagy 0b folyón a nagyon 
kegyetlen hullámok miatt gyakran megtörténik. Azon keve-
sek, akik a hajóban maradtak, látván, hogy nem képesek 
segíteni, nagyon elszörnyedtek, és nem akarták a közel-
gő halál szörnyűségeit és borzalmát látni, valamennyien 
a hajó belsejébe menekültek. Az evangélium hirdetője, a 
főpap eminenciája, egyetlen szolgálóval a hajó fedél-
zetén maradt, kétkedés nélkül bízva az erős Mindenható 
segítségében és közbenjárásában, bátorkodott egy nehezen 
fölhúzható kis vitorlát felvonni, amelyet a szél elkap-
va, még jobban fölhúzott, és a hajót pont a hullámokra 
helyezte. Onnan pedig kormányos nélkül vitte a hajót egy 
megfelelő és szélvédett kikötőbe, ahol megmenekültünk 
az Úr közreműködésével, hiszen rá a tenger és a szelek 
is hallgatnak, mivel alkalmas helyet is találtunk; a szél és-

- 102 -

a hullámok lecsendesedtek: A későbbiek során az újonnan 
megkeresztelt idegenektől értesültünk, hogy azok ugyan-
akkor a levegőben repülő, lángoló fegyveres férfit lát-
tak, amint az kopjáját a mester hajójába vágta, így kiált-
va: „Másodízben szenvedek tőled; harmadszorra pedig már 
nem fogom tűrni!”

6. Mindig annyi baj és munka nehezítette a hittanító mester 
buzgóságát, hogy az hasonlatos volt a hánykódó hajóhoz, 
amelyet a szél ide-oda hord, azonban a maga előre kitű-
zött célja felé halad. így volt ez a mester is, bár bajok 
háborították: néha az öregség, ami maga nagy teher, az 
ottani levegő zordsága és csípőssége sújtotta, vagy a 
nagyon fárasztó utazástól merült ki, olykor az ellen-
szegülők zavartsággal és félelemmel eltelt haragja fé-
lemlítette meg. Azonban nem rettent meg, leküzdhetetlen 
buzgalma nem merült ki, hanem mindig ezen szándék felé 
haladt, amíg meg nem találta ezt a jó menedéket, ahol 
megpróbáltatásoktól nem mentes hajóút után az óhajtott 
siker koronázta munkáját. Ugyanis az Úr segítségével ebben 
az évben oly kegyelemben részesült, hogy háromezer ötszáz 
lélek keresztelkedett meg, és az Irtis, az Ob és egyéb 
folyók vidékét a Mindenható kegyelme tölté be, ugyanis 
az égi Szentlélek által megvilágosultak. 
És maguk az egek is jelen voltak megkeresztelésükkor,

		- 103 -
 
bizonyos csodálatos jótéteményükkel; a legkülönbözőbb 
időpontokban, a legkülönbözőbb helyeken sokan keresztelked-
tek meg, de sehol sem történt ez szakadó eső nélkül, mintha 
maga az ég segített volna a bálványimádás ocsmányságának 
lemosásában. Néha a legteljesebb csend és fényesen ragyo-
gó nap ellenére, amidőn elkezdődött a keresztelés, akkor 
váratlanul az ég csatornái is megnyíltak, kellemes esőt 
adtak, ezzel kinyilvánítva a Mindenható kialvó haragját 
és dühét, amire őt a bálványimádás gerjesztette. A közel-
gő téli időszak miatt befejezve hajóútját, a hitszónok-mes-
ter elégedetten sikerével, elhagyta ezeket az isteni ke-
gyelemmel eltelt folyók vidékét. Mert ezeket valaha a bál-
ványimádás fertelme mocskolta be, most égi kegyelem ra-
gyogja be őket, és méltónak találtattak, hogy a bálvány-
imádás förtelmétől megtisztuljanak, a keresztvíz által 
pedig a megváltásban részesüljenek. Többnyire a nagy Ob 
folyó szolgált a megváltást jelentő keresztelő medencéül. 
Róla szólnak méltó Hiedelemmel az alábbi /vers/sorok:

Midőn a tenger Izrael fiait megmenté 
Megnyílván, a vad Fáraót magába temeté. 
Így lőn a dicső Ob is sírja Faraónnak, s 
a Sionig vivő útja a pogányoknak. E 
víztől pusztula el a kígyónak feje, 
Minek gőgös dicsőségét trónus hirdette

- 104 -
 
A pogányok között, de e trónust ledönték 
A hullámok, s a népet szabaddá tevék. Az 
Ob hullámai áldva magasztaltassanak, 
Mert rabságból nemzetségeket szabadítanak.

- 105 -