Lourdes
A vasúton Lourdes-ba utaztam én, 
kék partokon, és szikrázott a fény.

Cin-színű hegy a sugaras uton. 
„Jézus!” dalolt a nép a vasuton.

Lázas, szilaj és vakbuzgó csapat, 
az arca csupa por és csupa nap.

Nagy hassal bicegett sok nyomorult, 
karját kitárta s a porba borult.

Kékfüggönyös szószéken egy pap állt: 
„Imádkozzunk!" mondotta s prédikált.

És néha-néha jöttek furcsa nők: 
„Jézus! Jézus!” búsan daloltak ők!

Dalolt a körmenet. A lobogók 
selymén betűk aranyja lobogott.

A nap fehéren-izzón tündökölt, 
lángolt a vén torony, az ég, a föld.

De egy hordágyon pihegett nehány 
száraz gallyon egy haldokló leány.

Az apja hajadonfőtt vitte őt, 
ott álltak bátyjai az ágy előtt.

Oly szép volt! tizennyolc éveske volt 
és mosolygott; fehér volt, mint a hold.

Dalolt a körmenet. A lobogók 
selymén betűk aranyja lobogott.

Sírtam, de összepréseltem fogam 
s szerettem őt — éreztem — boldogan.

Ó! rám mosolygott, bánattal tele, 
fehér rózsát himbált szelíd keze.

Jaj, hol van most? Ó jaj, mi van veled?
Meghaltál, édes? úgy szerettelek.

Uram, ne öld meg, a keze finom, 
a karja lágy volt, mint a liliom.

Ne öld meg őt! — jaj, szánd meg a szegényt, 
agg apja hajadonfőtt, esdve kért.
Versek