Menon panasza Diotimáért
Úgy éltünk mi, akár a szerelmes hattyuk a fényben,
       csöndesen úszkálnak, ringnak a fodrokon át,
s nézik a tó tükrén az ezüst felhők vonulását,
       míg hüvös éteri kék fodroz a testük alatt,
így éltünk mi is itt. S ha felénk mordulva az észak
       intett és panaszát zúgta, lehullt a levél,
lombját sírta az ág és szálltak a szélben az esők,
       csak mosolyogtunk, mert tudtuk, egy isten is óv
és szavainkra figyel, meghitten zeng a szivünkben,
       egy dalt s csak mivelünk gyermeki s néha vidám.
Puszta, kihalt ma a ház, elvették tőlem a fényt is,
       Téged vettek el és véled a két szememet.
Körbe bolyongó árny vagyok, élek ugyan, de nem értem,
       mért kell élnem még, fénytelen, egyre tovább.

Versek