Esti imádság (Rimbaud)
Mint egy angyal, kinek állán borbély ecsetje 
maszatol, ajkamon a megivott sörök
habja még, szivar a fogam közt, úgy ülök;
lelkemben vitorlák láthatatlan menetje…

S mint vén galambducok forró pettyes szemetje, 
száz szennyes álom ég bennem és füstölög,
s fájó lelkemben úgy gyürüznek bús körök, 
hogy olyan, mint az ős fák évgyürüs szövetje.

De majd, bús álmaim lenyelve, megrogyott 
szívvel, s leöntve már egy kissebbfajta hordót, 
kertjébe megyek át a korcsmának, hogy ott

szeliden, mint az Úr, pisáljak egy nagyot,	
a barna Ég felé ivellőt, messzecsorgót…
helyeslést intenek a délceg napraforgók.
Versek