Jeremiás
Egykor voltam, mint a zsenge búza, 
ám te jöttél, háborgó Erő, 
mely szivünk tövissel koszorúzza 
s szívem, mint oroszlán szíve fő.

Mit adtál nekem, miféle szájat, 
már, hogy apró gyermek voltam én: 
seb lett most belőle: fáj és fájat 
s vért kiáltok, bút bomoltan én.

Minden nap csak a jajt és bajt zengem, 
mit, te Telhetetlen, ránk kimérsz 
és nem ölhetik meg szájam s Engem, 
csöndesitsd le búját, ha kimélsz.

Hogy, mikor mi rontók, lenn a porba 
fekszünk, a világot eltiporva 
és a földön nem lesz semmi más,

csak romhalmok néznek föl az égre, megzengessem hangom újra, végre, 
mely jaj volt mindég és orditás.
Versek