Széchenyi emlékezete
1

Egy szó nyilallott a hazán keresztül,
   Egy röpke szóban annyi fájdalom;
Éreztük, amint e föld szíve rezdül
   És átvonaglik róna, völgy, halom.
Az első hír, midőn a szót kimondta,
   Önnön hangjától visszadöbbene;
Az első rémület kétségbe vonta:
   Van-é még a magyarnak istene.

                        2

Emlékezünk: remény ünnepe volt az,
   Mely minket a kétségbe buktatott:
Gyászról, halálról, szív-lesújtva szólt az,
   Napján az Úrnak, ki feltámadott.
Már a természet is, hullván bilincse,
   A hosszu, téli fásult dermedés,
Készíté új virágit, hogy behintse
   Nagy ünneped, dicső Fölébredés!

                        3

Immár az ég - ah, oly hideg korábban!
   Irántunk hő mosolyra engede;
A négy folyó és három bérc honában
   Kilebbent a tavasz lehellete;
S melynek halálos - úgy tetszék - elaszta,
   Életre pezsdült a kór sivatag;
Lassú folyót önérzelem dagaszta,
   Büszkén rohant le a szilaj patak.

                        4

S fölzenge távol a menny boltos alja,
   Gyümölcshozó év biztató jele,
Hallott korán megdördülő morajja -
   Midőn egyszerre villám sújta le.
Széchenyi meghalt - Oh, mind, mind csalékony:
   Te víg tavasz-nap! ujjongó mezők!...
Széchenyi meghalt - S e nagy omladékon:
   Élünk-e hát mi? búsan kérdezők.

                        5

Mert élni hogyha nem fajúlva tengés,
   Olcsó időnek hasztalan soka;
De vérben, érben a vidám kerengés,
   Mely szebb jövendő biztos záloga;
Ha célra küzdvén, nagy, nemes, dicsőre,
   Így összehat kezünk, szivünk, agyunk,
Vezérszó: ildom, a zászlón: előre! -
   Ő az, ki által lettünk és vagyunk.

                        6

Megrontva bűnöd és a régi átok,
   Beteg valál, s nem érzéd, oh magyar;
Nép, a hazában nem volt már hazátok:
   Sírt még hogy adna, állt az ős ugar.
S mint lepke a fényt elkábulva issza,
   Úgy lőn nekünk a romlás - élvezet;
Egy-két kebel fájt még a multba vissza:
   Nem volt remény már, csak emlékezet.

                        7

De, mely a népek álmait virasztja,
   Elhagyni a szelíd ég nem kivánt;
Széchenyit küldé végtelen malasztja
   E holttetembe érző szív gyanánt,
Hogy lenne élet-ösztön a halónak,
   Bénult idegre zsongitó hatás,
Reménye a remény nélkül valónak:
   Önérzet, öntudat, feltámadás.

                        8

Midőn magát ez nem tudá szeretni,
   Ő megszerette pusztuló faját.
Oh, nemzetem, ha fognád elfeledni,
   Hogyan viselte súlyos nyavalyád?
És mennyi harcot küzde önmagával?
   Hány izgatott, álmatlan éjjelen?
Míg bátorító Macbeth-jóslatával
   Kimondá: "a magyar lesz" - hogy legyen!

                        9

Bizton, ezer bajunk közt, megtalálta
   Azt, ami fő, s mindent befoglaló:
"Elvész az én népem, elvész - kiálta -
   Mivelhogy tudomány nélkül való."
S míg kétle a bölcs, hátrált a tevékeny,
   Bújt az önérdek, fitymált a negéd:
Ő megjelenve, mint új fény az égen,
   Felgyújtá az oltár szövétnekét.

                       10

És ég az oltár. Ím, körébe gyűltünk,
   Szétszórt bolyongók a vész idején.
Már is tüzénél szent lángra hevültünk,
   Fénye világol sorsunk ösvenyén.
Oh, rakjuk e tüzet, hogy estve nála
   Enyhet találjon áldó magzatunk!
Ez lesz a méltó, a valódi hála
   Mit a nagy Jóltevőnek adhatunk.

                       11

De hogy' kövesse nyomdokát az ének?
   Némuljon el, lant, gyönge szózatod.
Hazám tudósi, könyvet nagy nevének!
   Klió, te készítsd legdicsőbb lapod!
Évezredek során mit összejegyzél
   Honfi-erény magasztos érdemét,
Arany betűkkel érctáblába metszél:
   Abból alkosd Széchenyi jellemét.

                       12

Ird azt, ki a pusztán népét vezérli;
   Ki kürtöl, és lerogy a régi fal;
Tarquin előtt ki arcát megcseréli;
   Fülepet ostoroz lángajkival;
Ki győzni Athént csellel is szorítja;
   Kit bősz csoport elítél, mert igaz;
Ki Róma buktán keblét felhasítja -
   Elég... a példa fáj: Széchenyi az!

                       13

Ő szól: s mely szinte már kővé meredten
   Csak hátra néze, mint Lóth asszonya,
A nemzet él, a nemzet összeretten,
   Átfut szivén a nemlét iszonya;
Szól újra: és ím lélek űl a szemben;
   Rózsát az arcra élet színe fest;
Harmadszor is szól: s büszke gerjelemben
   Munkálni, hatni, küzdni vágy a test.

                       14

Hitel, Világ és Stádium! ti, három -
   Nem kézzel írt könyv, mely bölcsel, tanít,
De a lét és nemlét közti határon
   Egekbe nyúló hármas pyramid!
Ám, hadd üvöltsön a Számum viharja,
   Dőljön nyugatról a sivár homok:
A bújdosók előtt el nem takarja,
   Melyet ti megjelöltök, a nyomot.

                       15

S lőn új idő - a régi visszacsökkent -
   Reményben gazdag, tettben szapora;
A "kisded makk" merész sudárba szökkent;
   Ifjú! ez a kor: "Széchenyi kora."
Nézd az erőt: hatása mily tömérdek -
   De ne imádj: a munka emberé -
Szellem s anyag, honszeretet s önérdek
   Mily biztosan lejt a közjó felé.

                       16

Majd elborúlni kezde láthatára:
   Kik műve által lettünk magyarok;
Nem ügyelénk többé vezérnyomára,
   Mi napba néző szárnyas Ikarok.
Oh, hogy riadt fel intő jós-ajakkal! -
   S midőn a harc dúlt, mint vérbősz Kain,
Hogy álla tört szívvel, merev hajakkal -
   Egy új Kasszándra Trója lángjain!

                       17

Hosszú, nehéz, sötét lőn akkor éjünk,
   Nyugalma egy álarcozott halál;
S midőn a szív feldobbant, hogy reméljünk:
   Nagy szellem! íme, köztünk nem valál.
Oh, mely írígy sors önző átka vett el,
   Hogy ébredésünk hajnalát ne lásd? -
Vagy éppen egy utolsó honfi-tettel
   Tagadnod kelle - a feltámadást?...

                       18

Nem, Üdvezült, nem!... fájdalmunk hevében
   Hamvad ne sértse káromló beszéd,
Oh, nézz egedből és örvendj e népen,
   Mely soha így még nem volt a tiéd!
Leomlunk sírodon szent döbbenéssel,
   A sujtó karra félve ismerünk:
De Antéuszként majd ez illetéssel
   Küzdelmeinkhez új erőt nyerünk.

                       19

Emléket, oh hazám mit adsz e sírra?
   Hová tekintesz földeden, magyar,
Hol Széchenyi nevét ne lásd megírva
   Örök dicsőség fénysugárival?
Ha büszke méned edzi habzó pálya,
   Ha eszmeváltó díszes körbe gyűlsz,
Ha szárnyakon röpít a gőz dagálya,
   Ha tenni, szépre, jóra egyesülsz; -

                       20

Duna, Tisza... ez mely prüsszögve hordja
   Fékét, s szabályhoz törni kénytelen;
Amannak hódol a sziklák csoportja,
   S Trajánusz híre újból megjelen;
Az ifju szép Pest, ki bizton ölelve
   Nyujt Corvin agg várának hű kezet,
S az édes honni szót selypíti nyelve - -
   Széchenyié mindez emlékezet!

                       21

Széchenyi hírét, a lángész csodáit,
   Ragyogja minden távol és közel:
Áldozni még jerünk - ah, oly sokáig
   Nem értők - Széchenyi szivéhöz el.
Nem láttuk, e szív néha mit palástol
   Hordván közöny havát és gúny jegét:
Hogy óvni gyönge csíráit fagyástól
   Őrizze életosztó melegét.

                       22

Értünk hevült, miattunk megszakadt szív,
   Te, az enyészet ágyán porladó!
Késő, de tartozott szent hódolat hív:
   Egy nemzeté, ím, e hálás adó.
El kelle buknunk - haj, minő tanulmány! -
   Meg kelle törnöd - oh, mily áldozat! -
Hogy romjaidra s romjainkra hullván,
   Adjunk, Igaz! tenéked igazat.

                       23

Szentebb e föld, honunk áldott alapja,
   Mióta, nagy szív, benne nyúgoszol;
Szentebb a multak ezredévi lapja,
   Mióta, nagy név, hozzá tartozol.
Koszorút elő!... morzsoljuk el könnyűnket;
   Az istenülés perci már ezek!
Borítsa ünneplő mirtusz fejünket:
   Reménnyé váljon az emlékezet.

                       24

Nem hal meg az, ki milliókra költi
   Dús élte kincsét, ámbár napja múl;
Hanem lerázván, ami benne földi,
   Egy éltető eszmévé fínomul,
Mely fennmarad s nőttön nő tiszta fénye,
   Amint időben, térben távozik;
Melyhez tekint fel az utód erénye:
   Óhajt, remél, hisz és imádkozik.

                       25

Te sem haltál meg, népem nagy halottja!
   Nem mindenestül rejt a cenki sír;
Oszlásodat még a család siratja -
   Oh, mert ily sebre hol van balzsamír?...
Mi fölkelünk: a fájdalom vigasztal:
   Egy nemzet gyásza nemcsak leverő:
Nép, mely dicsőt, magasztost így magasztal,
   Van élni abban hit, jog és erő! 

Megjegyzés

Versek