Holland táj
A végtelenbe nyúló messze sík 
a nedves ég alatt hallgatva gyászol. 
S a sok mező oly néma, árva, távol 
a viharos ég is sötétedik.

Borzong a víz, remegnek a gyepük, 
az égerfák csüggedve lehajolnak, 
mint hogyha gyásznak, éji borzalomnak 
borús sejtelme szállna mindenütt,

csupán a part mentébe füstölög 
egy házikó a nyárfasor között 
s egy óriás malom forog zokogva.

És a határtalan mezőn olyan 
gondolkozóan, búsan, álmosan 
bukik le-föl a hófehér vitorla.
Versek
Szonettek