Kossuth sírja
Költöző csalogány száll a tenger felett.
Köszönti a tavaszt: "Üdvözlégy, kikelet!
Átröpűltem sok, sok idegen országon,
De virág nyílását alig-alig látom.

Fejüket kidugták, nézegettek máskor,
Mint kiváncsi lányok a feltámadáskor.
Hova tetted őket, annyi szép virágod'?
Tán csupasz homlokkal hagyod a világot?"

""Ne vádoljon engem a te kicsi szájad,
Van elég virágom! Ámde ne csodáljad
Hogyha termésemből most csak itt-ott szednek:
Elvittem a javát a magyar nemzetnek!

Magyar földre vittem, magyaroknak adtam.
Magyarok koszorút fonnak szakadatlan,
És mint a zarándok, ki a búcsút járja,
Úgy viszik, úgy teszik a Kossuth sírjára!""

"A Kossuth sírjára? Én is oda szállok!
Üdvösségem lesz az, hogyha rátalálok!
Megdacolom érte a közelgő telet,
S hamarabb megjövök, kedves tavasz, veled!

Dalt mondok majd - szebbet nem hall az a határ,
Mert ki tud olyan dalt, mint a szabad madár?
Fájdalmas lesz, gyötrő, mint a hontalanság,
Édes, mint a remény, szép, mint a szabadság!

Dalom addig eped, dalom addig árad,
Míg áttöri ott a súlyos kripta-zárat,
S mint az olvadt balzsam, úgy hat le az ének...
Ó mondd, hol a sírja? Hol találom én meg?"

""Megmondom, madárkám! Majd ha látsz egy helyet,
Hol a legnagyobb is hódolva hajt fejet;
Hol térdre borulva sír a bánatos nép,
S úgy ejt ki egy nevet, mintha imádkoznék...

Ott, hol nincs hatalma a sötét halálnak.
Ott, ahol az ifjak férfiakká válnak,
És a gyönge aggok ujra ifjak lesznek,
S aggok, ifjak együtt fogadalmat tesznek...

Ott, ahol az özvegy megenyhíti búját,
Ahová menyasszony viszi koszorúját,
Ahová az anyák szent csoportba gyűlnek,
Mert akik ott járnak, hős fiúkat szűlnek...

Ott, hol annyi áldás száll és olvad egybe,
Hogy a légben mintha tömjénfüst lebegne;
Hol őrt állnak éjjel a halott honvédek,
Akik egykor hazát, szabadságot védtek...

Ott, hol a Dicsőség, táblával kezében,
Ragyogó angyalként űl isteni szépen,
S tündöklő betűkkel legszebb lapját írja:
Az a fényes, szent hely, az a Kossuth sírja!""
Versek