Petőfi 50 éves halála napján
Indul őt keresni egész Magyarország, 
Ország czímerével a koszorút hozzák; 
Száll ezernyi népség sírját koszorúzni, 
Koszorúzott sírján sírva leborulni. 
Ó ! te jó magyar nép, beh hiába fáradsz, 
Szemed omló könyet beh hiába áraszt, 
A Petőfi sírját nem leled meg sírva, 
Nem tehetsz koszorút ismeretlen sírra!
 
Mikor Erdély vesztén a hon is elvérzett, 
Az a nagy fájdalom, mit a dalnok érzett, 
Áttörte valahol ott a bérczek alját, 
S rengeteg zárta be rengeteg siralmát. 
Nem kihamvadt porba, nem kialudt földbe, 
De a hol a mélyben forr a lángok öble, 
Ott van ő valahol rejtett sírhalomban, 
Szive ég honáért örök fájdalomban. 

Harsona zengése, csatakürt hangzása, 
Biadó daloknak harczi rivalgása, 
Zászlók suhogása véres csatatéren, 
Kardok csillogása diadalmi fényben... 
Talpra magyar, talpra ! ez ha zengne újra, 
A szabadság lángja, óh! ha az kigyúlna, 
A Petőfi sírját keresni sem kéne, 
Itt teremne köztünk maga, újra élve ! 

Dala újra zengne, zengne szabadságról, 
Lelkeinket vinné az'a bűvös mámor, 
Melylyel a halálba, mint álomba mentek 
Honért, szabadságért ama dicsők, szentek! 
Lángsírból kiszállva, ő vezetne újra, 
A haza földjére áldva ő borúlna, 
Koszorút ő adna, jó magyar nép, néked, 
Hogy ezt a régi dalt még ma is megérted! 

De Petőfi hallgat, ötven éve hallgat, 
Minek bolygatjátok hát e nagy fájdalmat? 
Abba a mély sírba ki merne ma lépni, 
A hol az ő szivét száz keselyű tépi? 
Jól vigyázz, magyar nép, még ma Segesvárott, 
Búcsújáró helyen, imádkozva járj ott, 
El ne űzzön onnan, a ki szolgahonra 
A napsugarakból lángostorát fonja! 
Versek