Az Érzékeny Zsenge (részlet)
Egy kertben egy Érzékeny Zsenge nőtt, 
Ezüst harmat vizével friss szél itatta őt, 
S az ifju fénybe lágy legyezőt tárt ő, 
S az éj csókjára szűzi kelyhet zárt ő.

És lebegett a drága Kikelet
Tüzes szentlélekül a kert felett,
S füve s virága föld sötét ölének
A téli csöndből reszketőn kelének.
     
A legbizsergőbb drága kéjt azonban 
Ő érezé kerten, mezőn, vadonban: 
A dél tüzén gyűl így a nászra gyenge 
Őz, mint ez az árva Érzékeny Zsenge...

Már hóvirág s ibolya kedvesen 
Kibúttak, langy esőtől nedvesen,  
És sóhajuk s szaga a rét füvének 
Keverve szállt, mint zeneszó meg ének.

S színes kökörcsin s nyalka tulipán,
Szépséges nárcisz is jött azután,
Ki rezge képét víztükörbe nézi,	
Míg édes arcát hervadttá igézi.

S a gyöngyvirág is, mint egy hableány, 
Nyílt ifjú bájjal s oly sápadt-buján, 
Hogy fénye, úgy tetszék, átsütve rezdül 
A levelek szelíd zöldjén keresztül.

És kezdett apró sok jácint-harang 
Kék és fehér s bíbor zenét, s e hang 
Oly ájult halkan s lágyan szólt a szélbe, 
Hogy aki hallgatta, illatnak vélte.

S a rózsa, mint tündér, ki habba lép, 
Kibontá rejtett, meleg kebelét, 
S míg hulló szirmát anda szellő várta, 
Szépsége leglelkét vágyón kitárta.

S a pálcás liliom, mint víg menád,
Fölnyújtá holdfény-szín billikomát,
Míg csillagforma, sárga szeme égve
Hűs harmatcsöppön át nézett a csöndes égre.

S lágy jázmin s tuba-rózsák édes éke,  
Minden virágok legfőbb édessége, 
S valahány égtáj bimbós kincse mind 
Virult a kertben szűz kedve szerint.

S az állhatatlan lejtésű folyóra
Kusza lombok íveltek ráhajolva,
Arany s zöld fénnyel reszkető eget
Sejtetve a sok tarka ág megett.

S a rejtett tükrön tavirózsa ringott, 
S más vízi szirmok halk csillaga ingott, 
Amíg körültük mélább s lassudabb 
Tánccal villant az édes, lassú hab.

És pázsitos, mohás, kanyargó utak 
A kert sűrűjén erre-arra búttak: 
Egyik a napra s szélre kiszaladt, 
Másik eltűnt a bimbós fák alatt,

S köztük százszorszép s csengetyűvirág
Nyílt, mint tündéri asphodél-világ,
Szirmocskák, hulló nappal hullni rezgék,
Fehér, bibor, kék sátorú ereszkék,	
Melyek a fénybogárt éjjelre beereszték.

S ez ártatlan édenben a remek
Szirmok (mint ébredő gyermekszemek,
Ha tükrük az anya dalától fényes,	
Melytől elébb alunni, aztán ébredni édes),

Azt várták mind, hogy enyhe szél legyintse 
Keblük, s kigyúltak, mint a bánya kincse, 
Ha lámpa süt rá, s égig fölnevettek 
S a nap szelíd tüzéből víg részt versengve vettek

Mert mindegyiken végig illana 
Szomszédja fénye s forró illata, 
Mint ifjú szeretők, ha zsenge kéj hetében 
Pihegnek, és remegnek egymás lehelletében.

S az Érzékeny Zsenge, bár nem tudott 
A kéjből, mely hegyétől gyökeréig futott, 
Sokat visszafizetni ─ minden társánál jobban 
Vágyódott adni, adni, szeretni csak, azonban

Ez az Érzékeny Zsenge nem volt fényes virág, 
Nem szűlték illat- és fény-áldotta csirák; 
Ám ez a Szerelem: kitárta telt szivét, 
S bár nem volt szép, mohón imádta, ami szép.

S a könnyű szél, mely felverte a berket, 
Míg szárnyáról susogó zene pergett, 
S a virágcsillagok villámló sugara, 
Mely színeket sodor a szirmokról tova,

S a pelyhes potrohú, sürgő rovarsereg, 
Mely mint arany hajócskák napfényes tengerek 
Vizén, úgy leng, s viszen fény- és illattehert, 
Míg lenn zöld fű remeg, és örvénylik a kert,

S a harmatpára, mely láthatlan füstöl 
A napban felparázsló sok apró szirom-üstből, 
S mint halk szellem-lepel leng a szférák felé, 
Mint felleg, melynek öblét édes zamat telé,

S a sűrű és gomolygó déli pára, 
Mely tengerként dagad a forró tájra, 
S benne minden hang s illat s ragyogás 
Eggyé torlik, mint úszó, kusza sás,   

Ez mind, mint angyalbájú szolgakör 
Lengé körül a Zsengét, száz gyönyör, 
Míg lassú órák lomhán tűnve keltek, 
Mint méla égen a szélcsendi felleg.

S ha szállt az est az égi tereken, 
S a föld csak nyugalom volt s szerelem, 
S nem izzott úgy már, ám mélyült a kéj, 
A fény fátylát levetkezvén az éj ─,

S vadat s madárt s rovart altatni már 
Tengerként ringott néma álom-ár, 
Amelynek fenekén, mint lágy homok, 
Pihent az öntudat, s nem tépték fel nyomok ─

(Csak éppen a csalogány édes kedve
Zengett az éjben, egyre édesedve,
S az égi dalból pár tépett ütem	
A Zsenge álmait átszőtte szeliden.)       

Ott az Érzékeny Zsenge legelébb
Áhítozá a béke kebelét,
Törékeny kedvenc, fáradt kis gyerek,
Aki örömbe lankadt, s míg halk homály pereg,
Megbú az Éj ölén, s ringván elszendereg.
Versek
Részletek