La belle dame sans merci
Mi lelhetett, szegény fiú? 
Magadba bolygasz, sáppadón. – 
Madár se zeng már, kókkadoz
a nád a tón.

Mi lelhetett, szegény lovag? 
hogy arcod bánattal csatás? – 
A mókus csűre tellve, kész
az aratás.

A homlokodon liliom, 
lázharmat, nedves fájdalom: 
s arcod szegény rózsája is 
fonnyad nagyon.

Egy hölgyet láttam a mezőn, 
szépnél szebbet, tündérleányt: 
a haja hosszú, lába hab
és szeme láng.

Kötöztem néki koszorút, 
kösöntyüt, illatos övet:
s lám, édesen nyögell felém 
és rám nevet.

Lépő lovamra ültetém, 
szemem egész nap rajta volt: 
ő tündérnótát énekelt
s felém hajolt.

Majd gyüjtött manna-harmatot, 
vadmézet, s ízes gyökeret
s szólt idegen nyelven – talán 
azt hogy szeret.

És tündérbarlangjába vitt 
és sírt nagyon, sóhajtozott:
s én négy csókkal vad, vad szemét 
lezártam ott.

S álomba dúdolt engemet
s akkor álmodtam – jaj! talán 
utolsó álmom – a hideg 
domb oldalán.

Sok királyt láttam, herceget, 
arcuk sápadt, szemük irígy,
s szóltak: „La Belle Dame sans Merci
bűvölt el így!”

És láttam éhes ajkukat 
szörnyű intéssel nyílni rám: 
és fölriadtam a hideg 
domb oldalán.

És jaj! ezért időzöm itt 
magamba bolygva, sáppadón: 
bár nincs madárdal, s kókkadoz 
a nád a tón.
Versek