Az üdvözült leány
Az ég arany erkélyén kihajolt 
       Az üdvözült leány;
Tekintete mélyebb, mint a mély 
       Szendergő óczeán,
Kezében három líliom,
       Hét csillag rezg a haján.

Öv nélkül omlik a földre alá 
       S csak egy díszt hord a ruhája:
Egy rózsát, hű szolgálatiért
       Mit Mária tűz vala rája.
Haja hosszan leng, mint sárga kalász,
       A sarlót hogyha várja.

Neki úgy rémlett, egy napja csak,
       Hogy a mennyei karba' kereng,
Nyugodt szemében mostan is 
       Csupa ámulat dereng –
Bár napja tiz évnek tűnt sok előtt,
       Kitül elszakadt idelent.

(Oh egynek több: tízszer tiz év! 
       De mostan, a mint üt az óra,
Úgy rémlik, hogy fölibém hajol, 
       S haját arczomba szórja…
Agyrém… Csak a lomb hulldogál –
       Megy az esztendő nyugovóra.)

Ő állott isten háza előtt,
       A melynek bástyafalát
Ott rakták a mélység fölött, 
       Hol a menny a Térbe foly át,
Magasan, hogy onnan földi szem
       A napig már el se lát.

E csarnok az éther habja fölött 
       Mint híd épült az égben;
Lent nap meg éj fényt és homályt 
       Cserélget a messzeségben,
A hol sürögve jár a föld,
       Piczi szúnyog testeképpen. 

S a lány körűl egymásnak örűl 
       S csodaszép neveket kitalál
Sok hű szerető, ki e helyre jő
       Hol nincs szerelemre halál,
És jön sok lélek, mint piczi láng,
       Mely az Úr elébe száll. 

De ő a varázs e körébül is 
       Kihajol, se látva, se hallva;
Melynek neki dűlt, már átmelegűlt 
       Keblétül az égi karfa,
S könyökéhez a sápadt líliomok
       Fonnyadva simultak, alva…

Elnézte ő, hogy' ront az Idő, 
       Vadúl lüktetve, alant,
A világon át; kísérte nyomát, 
       A merre tovább rohant;
Majd szól vala, s mint szférák dala
       Zsongott a légben e hang. 

Már este volt. Az égen a hold 
       Járt imbolyogva, lengve,
Mint könnyü pehely. S ő szót emel 
       A végnélkűli csendbe'
S ezüst szava úgy szállt tova,
       Mint csillag-kar ha csengne. 

(Óh édes! imént nem hangodat 
       Hallottam-e meg én
E madár dalába'? S hogy a harang 
       Átrezge az ősz egén:
A visszhangos garádicson 
       Nem lépted osont-e mögém?)

«Szeretném – így szólt – jönne föl! 
       Tudom, hogy végre följön.
Nem ezért eseng imám idefent
       S az övé ott lenn a földön?
Két ily ima czélt mikor nem ért?
       Van okom, hogy e bánat öljön? 

S ha jő majd, dicskör a feje fölött, 
       Fehérbe', mint magam:
Kéz kézbe leszen s majd elviszem, 
       Hol a nagy Fény kútja van –
Lekisérem őt, az Isten előtt
       Lemerülni habjaiban. 

Majd állunk a szentély előtt, 
       Mely rejtve, zárva, védve,
Hol a lámpasor mindannyiszor 
       Rezdűl, ha fohász jön az égbe,
S a könyörgés, mely már teljesült,
       Mint pára foszlik a légbe. 

S mi ketten együtt megpihenünk 
       A mystikus fa alatt,
Hol titkos lombok közt a galamb 
       Ha olykor áthalad:
Minden levél, mit a szárnya ér,
       Dicséri az Urat. 

És megtanítom őt magam 
       A mennyei szent dalolásra;
Ő majd szünetel, majd énekel, 
       Halk hangon dudorászva,
S lelkébe' gyönyört gyönyörre költ
       A sok új dolog varázsa.» 

(Mi ketten, szólsz. Ah hajdanán 
       Igaz, egy voltam veled.
De örökre vajon az oldaladon 
       Ad-é az Úr helyet,
Noha méltó rád nincs bennem egyéb,
       Csak hogy szivem szeret!)

«Mi ketten, szólt, a berekbe megyünk 
       Hol Mária vár szavainkra,
Meg öt ifju szent, a kik neve zeng, 
       Mint lágy zeneszó ha ringna:
Magdolna, Czeczília, Margarét,
       Gertrud meg Rozalinda. 

Ott ülnek körbe', hajukba' szalag, 
       Fejükön koszorú virit.
Aranynyal hímzik a hószinü lent: 
       Azoknak a köntöseit, 
A kik meghaltak odalent,
       S most újra születnek itt. 

S ha társam fél és nem beszél:
       Én mondom el, ő ki légyen,
És hogy szerelmünk tiszta maradt 
       És nem volt benne szégyen.
És Szűz Anyánk mosolyog reánk
       S tetszik neki büszkeségem. 

Megfogja kezünk, s vele érkezünk 
       Ahhoz, ki előtt leborúl
A dicskörü lelkek hosszu sora 
       Megszámlálhatlanúl,
Hol hárfa zöng és dal köszönt
       Az angyalok ajkairúl. 

És Krisztus urunkhoz fordul imám, 
       Könyörögve érte meg értem:
Hogy oly szerelembe', mint odalenn 
       Egy kis darabon kisértem,
Éljem le itt, e szent helyütt,
       Mellette, örökkön is éltem'!» 

Ezt mondta hivem; s most bús-szeliden 
       Susogta: «Ha majd idejő!»
S ím gyors szeráfok szárnyaitól 
       Lett fényes a levegő –
Szemében imával, ajkain
       Mosolylyal nézte ő.

(Láttam mosolyát.) S hogy a raj tovaszállt 
       Elvíve sugár-özönjét:
Az arany-korlátra ráborult, 
S megtörve az éjszaka csöndjét,
Arczát a kezébe temetve, sírt…
        (Hallottam hullani könyjét.)

Versek