VI. zsoltár (Szenczi Molnár Albert)
C. M.

Domine ne in.

Dávidnak meggyógyolásért és egésségért való könyörgése.

Uram nagy haragodban,
Ki miatt vagyok búban,
Engemet ne feggy meg,
És haragodnak tüze,
Szűnnyék meg sebessége,
Kiben ne büntess meg.

Nekem Uram légy irgalmas,
Mert vagyok nagy fájdalmas,
Ne haggy Uram kérlek,
Gyógyícs meg sérelmimet,
Elrettent tetemimet
Újíts meg, hogy éllyek.

Lelkem igen háborodik,
Ínségiben bánkódik,
Kesergek szívemben,
Uram meddig hatsz engem
Ekképpen veszekednem
Ez nagy gyötrelemben?

Térj Uram kegyessen hozzám,
Mert jaj elfogyatkozám,
Te nagy irgalmadból
Szánj meg nyavalyáimban,
És ne hagyj kínaimban,
Mencs meg az haláltól.

Mert ha mindnyájan meghalunk,
Ez világból kimúlunk,
Nincs emlékezeted
Senkinél az halálban.
Fekvén az koporsóban
Ki dicsérne téged?

Elfárattam bánatimban,
Egész éjjel sírtomban,
Könnyhullatásimmal
Nedvesítem ágyamat,
Ásztatom nyoszolyámat
Sűrő siralmimmal.

Én sok bosszúságim miatt
Az én orcám elhirvatt,
Szemem homályosult,
Ezt szerzik ellenségim,
Vigadnak gyűlölőim,
Kin szívem elbúsult.

Azért tőlem elmenjetek,
Kik gonosságban éltek,
Távozzatok innen!
Mert az Úr kiáltásom
Meghallgatá sírásom,
És bévőn kedviben.

Könyörgésem meghallgatja
Az Úr, és elfogadja
Én imátságomat.
És az mit tőle kérek,
Minden jókat megnyerek,
Úgy kívánja jómat.

Azért minden ellenségim,
És én háborgatóim,
Pironkodgyatok el!
Már mind hátra térjetek,
És megszégyenüljetek
Nagy hirtelenséggel.

Versek
Magyar irodalom 1600-tól 1772-ig