Öreg tanáromhoz
Henricus Stephanus Sedlmayer 

Úgy láttalak, mint ifjúkoromba, rég, 
  fehér fejeddel, fürge tekinteted 
    egy hangzót keresett a légben, 
      mit hebehurgya diák elvesztett.

Ekkor kihívsz egy más nebulót hamar 
  s mikor az ümmög, ő se találja meg, 
    méltatlankodva szólsz reája, 
      durvaszivű, ki ilyet se fog fel.

Szelíd s kemény volt leckeidőn szived, 
  mindig szeretted a tanulóidat,
    de náluk is jobban szeretted 
     árva szavak szomorú betűjét.

Latin és német: erre tanítottál, 
  de a latinból tudtam a németet,
    mily német volt, mikor tevéled
      kedves Ovidiusod tanultam.

Mert hajh, a német, arra nem állt fejem. 
  Nem volt elég szóm s nem sikerült sehogy, 
    hogy a tavaszt, mit még csak éltem, 
      több lapon át ecsetelni kellett.

Ovidius se tudna bizony ilyet,
  még Goethe sem, egy óra kevés idő — 
    mint tudná a kis gimnazista,
      hogyha szegényke nem ujságíró?

Érezted ezt, te, drága professzorom,
  lágyan kímélted árva diákodat   
    s németből sose buktatál meg, 
      mert a latinba jelesre álltam.

Így mentem át én, majd törekedtem is, 
  hisz éreztem, hogy sokkal adós vagyok,
    s a német dolgozattal egykor 
      még örömet szerezek teneked.

Ha nyolc s kilenc közt németül úgy tudok, 
  miként latínul tíz s tizenegy között, 
    horáci versben ezt az ódát
      el se tudom sohasem dalolni. 

Vedd hát e versem, mint diligentiát. 
  Arcod szelíd a képzeletem ködén, 
    a képed, a szavad enyém még, 
      mintha ma is közeledben ülnék.

Most újra itt vagy, férfiasan-finom 
  kezed simítja homlokodat, busan, 
    tán ápolsz épp egy nagybeteg szót 
      szent hivatás e silány világban.

Fejed lecsüng már, ámde magasra tör
  a szellemed még, láttalak a minap
    az iskolánk felé s úgy érzem,	
      hogy te vezetsz ma is iskolába.

Hova tekint, mondd, elboruló szemed? 
  Ez elveszett kort nyelvre tanítod-e?  
    Még mostan is? Kövesd a példám 
      és a jelennek is adj szekundát!
Versek