Kesergés
Romlásra indult hajdan erős magyar! 
Nem látod, Árpád vére miként fajul? 
Nem látod a bosszús egeknek 
Ostorozó kezeit hazádon? 

Sok századoknak vérzivatarja közt 
Rongált Budának tornyai állanak, 
Ámbár ezerszer vak tüzedben 
Véreidet, magadat tiportad. 

Elszórja, hidd el, számkivetett ösi 
Erkölcsöd átka s mostani veszni tért 
Romlott fajultság, s nemsokára 
Ércfalain viperák süvöltnek. 

Nem ronthatott el tégedet, oh magyar! 
A vad tatár chán xerxesi tábora 
S világot ostromló töröknek 
Napkeletet leverő hatalma. 

Nem vert le téged Zápolya öldöklő 
Századja s Bethlen vérbe merült kora, 
Rákóczi vérengző haragján 
S rettenetes tüze közt megálltál. 

Mert régi erkölcs s spártai férfikar 
Küzdött, vezérlett fergetegid között: 
Birkózva győztél, Herculesként 
Achaji kard rezegett kezedben. 

Most lassú méreg, lassu halál emészt, 
S mint egy kevély bikk, mellyet az éjszaki 
Szélvész le nem ront, benne termő 
Férgek erős gyökerit megőrlik. 

Bátran merül most a buja ifjuság 
Undok bűnében, s úszva folárkodik, 
Még gyenge a szűz, s már kacéros 
S gerjedező tüzeit kínálja. 

A férfi - ó bűn! - már ma kereskedik 
Szép párja testével, maga alkuszik 
Gazdag folárral, s gyenge társát 
Fajtalanúl teregetni hagyja. 

Vallástalanság rút szüleményei, 
Erkölcstelenség s minden utálatos 
Fertelmek áradnak hazánkra, 
Régi nemes magyarok porára! 

Fegyverre termett szép, deli ifjuság 
Kardforgatásban nem gyakoroltatik, 
Nem tud nyeregben, nem tud ugró 
Gyors paripán leragadva szökni. 

Ó, más magyar kard mennyköve villogott 
Atilla dicső harcai közt, midőn 
A félvilággal szembeszállott 
Nemzeteket tapodó haragja! 

Más néppel ontott bajnoki vért hazánk 
Szerzője, Árpád a Duna partjain, 
Ó, más magyar kard verte vissza 
Hunnyadival Mahomet hatalmát! 

Akkor vitéz hírt s bajnoki érdemet 
Szerzett az ifjú Pélides utjain, 
Most íme - oh, szégyen, mivé lett - 
Módi majom, s gunyolásra méltó. 

Átok reátok, Harpia fajzati! 
Erkölcseinket vesztegető fenék! 
Fessen le hiv Gvadányi tolla, 
Nemzetemet csufoló bolond korcs! 

De jaj! csak így jár minden az ég alatt! 
Forgó viszontság járma alatt nyögünk, 
Tündér szerencsénk változandó, 
Hol mosolyog, hol utálva néz ránk. 

Felforgat a nagy századok éjjele 
Mindent, leomlott a magos Ilion, 
S a büszke Karthago hatalma, 
Mint az erős Babilon, leromlott. 

Volt oly idő már, mellybe' nemes hazánk 
Fénylő dicsőség polca felett virúlt, 
Jön olly idő még, melyben gyászos
Hamvaiból gyülevész kavarc kél.
Versek
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig