A főldindúlás
Csak alig rendűlt meg a főld mély ürege,
     Azonnal minden szív irtózva rettege.
Megrázott oszlopi fundamentomának
     Rettentő zúgással egyberoskadának. -
Öszveszakadt háta béfelé omladoz,
     A pokolig érő mélységig hasadoz;
Melyből sustorékol sűrű kénkő langja,
     Mint mikor fellobban az Etna barlangja.
Az égig ért kevély hegyek elsüllyednek,
     Rajtok feneketlen tengerek erednek.
A városok rakás kövekbe omlanak,
     Az égből a pompás tornyok lehúllanak.
Recsegés, ropogás hallik mindenfelé,
     Bomlik, törik, szakad minden ezerfelé.
A főld mormol belől, s küszködik magával,
     Kívűl ekhóztatja a romlást lármával.
Belől a pokolnak szelelő lyukai
     Megnyílván, árvízként omlanak langjai;
Kívűl az öszvedűlt városok kéményi
     Lettek a pusztító langoknak örvényi.
Iszonyító romlás, irtóztató csata,
     Amelyet még semmi toll le nem írhata!
A jajszó, sikóltás a vidéket teli,
     Magát a csillagok közzé felemeli;
Honnan terhesedve a nyílt poklokra űl,
     Az ott valók kínos jajjával egyesűl.
A halál a füstnek s pornak közepében
     Kevélyen kóvályog véres szekerében,
S felütvén zászlóját egy barna fellegre,
     Nyilát sűrűn hányja e szegény seregre.
Hát az Ítéletnek milyen kész formája,
     Ha ilyen iszonyú ichnográfiája?
Versek