Szürke szelíd nap volt
Szürke, szelíd nap volt, haloványra festve, 
mint bágyadt női kéz kelt a beteg estve.

Eldugták a szívük, szobákba siettek, 
szomorúak voltak, a gyásztól ijedtek.

Már nem is köszöntek, a szót se akarták, 
a kacajt márványló vállal eltakarták.

A kivágott ruhák hideg díszeikkel 
fagyosan csillogtak, mint a kigyópikkely.

Asztalra hajoltak és a láz viharzott, 
frizurák súroltak egy-egy tüzes arcot.

Szívek-szemek égtek — s a vágyak — ez éjen — 
csak a kert, csak a kert, az hallgatott mélyen.

Egyszerre, mint jelre, elment a sereglet. 
Hosszú fehér ruhák a lépcsőn lebegtek.

Eltüntek a kertbe, az éjbe reszketeg,	
szégyenkező bíbor festette az eget.

Véres csillag lobbant a vén erdő megett.
Versek