Cselédek
Nem kérdezi senkise, hogy mit akarnak, 
szolgálnak egy életen át idelent. 
Kedvébe hajárnak a finom uraknak, 
meg is becsülik, mint az idegent.

Ott élnek az otthoni házba te nálad,
lakásuk a csúnya, a vaksi szobák,
mikben sose laknál. — Itten az állat
több szívre, szelíd részvétre találhat,
mint ők — hiszen azt se tudod, kicsodák.

Mert ők a kutyák, az örökre kivertek, 
cserélgetik őket, akár a szeget 
a tengelyen. És ha megbetegedtek, 
kórházba velük, hamar elviteted.

Olykor pedig a lelkűkbe a jóság 
fényt hozna s öröm szállhatna oda. 
Egy drága tavasz, egy hajladozó ág 
kinyitna szívükben egy isteni rózsát 
s meglenne a szent öröm és a csoda.    

De így kilököttjei az útipornak,  
csak ők az utolsók, mindörökig. 
És mint azok, akiket összetipornak, 
eldurvul a lelkűk is, összetörik.

Legtöbbje pedig lemondva hiába    
temette el egykori életét. 
Idegen gyerekeknek az anyja-dadája, 
s titkos koronát visel árva hajába, 
mint Mária, a cseléd.
Versek