Sztanszák
Ha az utczákon mendegélek, 
Vagy dőzsölök ifjak között,
Vagy hogyha egy templomba térek: 
Egy gondolat, melyet szövök.
 
Gondolgatom: az évek tünnek,
S bármennyin is vagyunk együtt. 
Mind elmegyünk és egyikünknek 
Órája már közelben üt. 

Erdő tölgyéhez így beszélek: 
Te, fák nagyapja, bár idébb 
Vagyok: korom csak úgy túléled, 
Mint túlélted apáimét. 

És így szólok a kis fiúhoz, 
Kit térdemen dédelgetek: 
Én hervadok, te majd virágozz, 
Át kell adnom helyem neked. 

Minden napon és minden évben 
Átélem ez eszméket én 
S találgatom: hol kell megérnem 
Halálom? mikor jön felém? 

Hol érem egykor meg halálom? 
Csatán? habok ölébe' lenn? 
Vagy nyugalmam sírban találom, 
Kiadván lelkem csöndesen?

S bár mindegy a kihült tetemnek 
Akárhol senyved, porladoz, 
Szeretném, ha közel temetnek 
Szülőföldem határihoz. 

Nem bánom oszt': az ifjú élet 
Hadd zsibongjon sírom felett, 
Hadd ragyogja a szép természet 
Közönynyel túl emlékemet.
Versek