Dalok (Jakab Ödön I.)
I.

A minap, hogy az alkonyat leszálla,
Becsapott egy denevér a szobámba,
Bár a földet künn is sötétség lepte,
Mégis nálam magát jobban érezte.

A mi neki legkedvesebb barátja,
Azt nálam a legjobban megtalálta:
Rom vagyok én, roskadozó, árva rom,
S minden éjnél sötétebb a bánatom!

                    II.

Sokszor eltűnödöm; vajjon ki lehetett,
A ki készítette a koporsót neked?
Kinek volt rá lelke, hogy igy elgyötörje,
Hogy a szivemet így darabokra törje?

Azt a bús koporsót valami rosz ember
Robotolta össze, hideg, fásult kedvvel,
S mire se gondolva, semmit sem érezve
Adta ki kezéből, mikor elvégezte.

Mint mikor valaki, ablakához állva,
Könnyelműen kilő a vak éjszakába
Nem törődve azzal: a golyó hol áll meg,
És szivén sebezve vajjon kit talál meg?

                    III.

A hol te most békével aluszol,
Azt üzenik abból a faluból:
Beállott már ott a tél, fagyával,
S beszitálta sirodat havával.

Üzenhetik nekem azt százszor is,
Nem fogom én hinni még akkor is:
Fagyos hóba takarva hogy’ lehet
Az a forrón lobogó szeretet?

Nem lehet az, bizonynyal csalódnak,
Híre sincs ott fölötted a hónak:
Sírodból, mi hó a más szemében,
Csak jóságod ragyog ki fehéren.

                    IV.

     Puszta szobámban
     Mély, árva csend,
     Lassan csak órám
     Ingája leng.

     Csendes ütemben
     Neszel felém,
     Mint halk eső a
     Ház fedelén.

     Talán nem is az
     Óra ketyeg,
     Csak sebzett szivem
     Vére csepeg!

versek