A pásztor Szulamithoz
A zivatarnak vége van,
Jer fussunk a szabadba. 
Lásd, túl a kéklő bérczeken 
A nap fejét lehajtja.

Az éjszaka is közeleg 
És hosszúak az árnyak;
Siessünk, künn az őzikék 
És a virágok várnak.

Fészkükbe a kis madarak 
Hallod, hogy üdvözölnek? 
Elébünk szórja a tavasz 
Virágait a völgynek.

Benépesül a rengeteg, 
Bólintanak a lombok, 
Az almafa virágban áll 
S zöldelnek a hegyormok.

Amott lealkonyul a nap
 És lángoló az arcza, 
Az éj sűrű felhőivel 
Száll nap nap után harczra.

Hallga! a nedves ágakon 
A fülemile csattog; 
Ti nem halljátok meg e dalt, 
Kik lenn a völgybe' laktok.

Mért vagy oly néma Sulamith ? 
Ugy vágyódom egy dalra; 
A zivatarnak vége van, 
Elmúlt a tél viharja.

Egykor a mélységek fölött 
Repültél szárnyszegetten:
Most véremmel is védelek 
Édes galambom, lelkem.

Szép vagy, mint Sión temploma, 
Mikor a nap süt rája;
 És szebb vagy, mint Jeruzsálem, 
A világ koronája.
Versek