A megégett nagytemplom falai közt serkent gondolatok
No, megvan a kár! hajdani címerünk
     És régi díszünk pernye alatt hever.
          Amit tehát dicső atyáink
               A veszedelmes idők s bajok közt

Hol életek, hol drága vagyonjaik
     Feláldozásán tudtak, az ellene
          Folyvást agyarkodó veszélyek
               Körme alól ki-kiváltogatni,

Gyász omladékban hányja szemünkre, ma
     A fényes úttól mennyire távozánk,
          Melyen nagyérdemű atyáink
               Felnyomozák vetekedve Kodrust.

Hív bajnokinknak mennyei lelkei
     Kik Régulusnak legnehezebb nyomán
          Törtettetek romolhatatlan
               Vára felé az örök neveknek.

Bátran vivén a nyársakat, a kemény
     Halálra, kedves honnyotokért, ugyan
          Lássátok e szörnyű veszéllyét
               Aljasodott maradékitoknak,

Áldott atyáink! hogyha ugyan lehet
     A bóldogoknak sírni, sirassatok,
          Mert vége a Palládiumnak.
               Vége van! és mi, ihol la! élünk.

Szánjátok-e már elcsenevült fiak
     Lassú veszéllyét, mert oda hajdani
          Egymás eránt való szerelmünk,
               Melyet örökbe ti hagytatok ránk.

Sem a tatárok, vagy törökök, sem a
     Rossz nyíri pajkos nép riha tábora
          Nem tettek ennyi kárt közöttünk,
               Mint ihol a ravasz elpuhúlás.

A közhaszonról már nem is álmodunk,
     Egymást emésztjük, s bóldog atyák! jeles
          Érdemteket, hív társaiknak
               Kornyadozó nyakakon tapodják

Némely, csak önnön hasznokat éhező
     Fukar kevélyek. Mert bizony a sasok
          Bagoly torongyokká fajultak.
               Óh, esedezzetek istenünknél

Értünk, dicsőült lelkek! E hamvain
     Szent templomodnak, mennyei jó Atyánk,
          Im én is elbágyadva kérlek,
               Halld meg uram! Könyörülj hazámon!

Add vissza közénk a szeretet tüzét,
     Mely szíveinkből mind kialudt! vele
          Hadd légyen e szent hely, midőn majd
               Helyre fog állni, dicsőbb amannál.
Versek