Egy költőnek, aki majd ezer év múlva él
Ki ezer éve holt vagyok, 
írtam ez ódon éneket, 
s az útra, melynél nincs nagyobb, 
követként küldöm én neked.

    Hogy tengeren szállsz-e tovább, 
vagy az ég ormát érted el, 
vagy kőből, ércből palotát  
raktál-e, az nem érdekel.

    De van-e még bor, zene, mondd, 
szobor, szivednek kedvese, 
és ötleted, nemes, bolond 
s imád magasba repdes-e?

    Győzünk-e? Bár feszítsd erőd, 
szél fújja el, mit építesz. 
Rég, háromezer év előtt 
ezt mondta vak Malonides.

    Ó, mégse született diák, 
kit vonz az édes, honi dal, 
olvasd ezt a melódiát, s szólj: 
„Költő volt és fiatal”.

    Nem látom arcod 
s ami jön, így nyúlok mostan érte ki. 
Küldöm a téren és időn 
lelkem. Te meg fogsz érteni.
Versek