Hivatlan dalnok versei
I.
Szivem rejtett kis kertében
Virit, egy szép – szép virág:
Reá lelkem, siró lelkem –
Húllatja gyöngy harmatát.

Szirma piros és olly gyöngéd,
Mint a tiszta érzelem;
Kedves neve, hozzá illő;
Neve: égő szerelem.

Egyedűl áll elcsüggedve
Szivem éke, szentsége:
Barna lyánka! – egy zöld ágat
Nem ültetnél melléje?

                II.
Fehér őszi rózsát
Adtál nékem,... tudod?
S arczodon a legszebb
Piros rózsa nyílott.

A fehér rózsának
Megsárgúlt levele:
Sohajom és könyem
S csókom is illette.

Sohaj, köny és csókom!
– – Forró mind a három –
El kelle fonnyadnod,
Kedves szép virágom.

Rövid örömimnek
Hervadt bizonysága!
Húlljatok könyeim –
Húlljatok reája.

                III.
Nem kérem én szerelmedet,
Hidd el, hidd el, nem kivánom:
Fürge madár nem múlathat
Lombja vesztett száraz ágon.

A virágnak verőfény kell,
S dél hevében enyhe árnyék;
Virág vagy te, s életemnek
Nincs fénye s lombja már rég.

Ifju lelked könnyű szárnyán
Föl föl röpűl a magasba:
De lelkemet a fájdalom
Súlya földre alá vonja.

Csillag vagy te, fényes csillag
A mennyország kéklő ívén:
Én egy sötét bolygó alak,
Siralomvölgy rideg földén.

Korunk közt két élet-szak van,
Legszebb két szak: tavasz és nyár;
Reád tavasz langy fúvalma,
Reám az ősz hűs szele vár.

Virág mellé zöld ág illik,
Zöld levélre húll a harmat;
Gyenge virág elhal, elfagy
A dérlepte haraszt alatt.

Nem kérem én szerelmedet;
De ne tiltsd, hogy szeresselek,
S mint halvány hold fényes napot,
Távolról ne kisérjelek.

Megjegyzés

versek