Pierrot
Nem az a régi holdfényes vitéz, 
ki a kapukba nevetett apánkra, 
halott a kedve, s gyertyalángja már ma 
holdfénybe bujkál, vékony s halni kész.

A villám lobban és elül hamar, 
mint szemfedő, rezeg sárga kabátja 
a hűvös szélben, s a száját kitátja, 
mikor a féreg a húsába mar.

Mint nagy madarak röpte, inge újja 
suhog-suhog, ha a szél néha fújja, 
s bolond jelére senki sem felel.

Lyukas szemébe foszfor lángja forr ma, 
és arcából, mit a lisztpor fed el, 
magasra tör hegyes, halotti orra.
Versek
Szonettek