(Ifjú, leány)
1

IFJÚ        Vesszen el a hűség tapodója, törüld ki alakját;
                Aki hived, kedveld, aki lemonda, feledd!
LEÁNY	Hagyj; ki feledni tanít, maga is tud lenni felejtő.
                És soha hű szerető nem lehet, aki felejt.
 	 	 
2

IFJÚ	Ily, későn s egyedűl oh lányka hová viszen útad?
                Ód magad, elvesz az éj, s csillagi sorba emel.
LEÁNY	Bár tenné, ragyogó lennék, s kék völgyi virágra
                Szép harmat gyöngyöt sírna le égi szemem.
                Az legalább mikor eljőnék a fátyolos éjjel,
                Hívem lenne talán, s visszamosolygna reám.
IFJÚ	Oh mért nem vagyok én a völgynek gyenge virága?
                Kék ölem a gyönggyel visszamosolygana rád,
                S mindaddig szomorúságban kis száron epednék,
                Míg hozzám örökös búm nem idézne alá.
                Akkor örültömben megszünném lenni virágszál
                S téged csillagomat kötne szivemre karom. 
 	 	 
3

IFJÚ      Búsnak kellene oh nevetőke Olívia lenned;
                Mert minden kedvem vég temetője te vagy.
LEÁNY	Oh ne sokald e kis vígságomat ifju, s ne vádolj,
                Hogy vigságomban gyász temetődre találsz.
                Víg vagyok, és szomorú, mint a sír zsenge tavaszkor.
                Künn tavasz éke virít, benn telek árnya borong.
IFJÚ	Igy te ha jól értlek, bel lángtól szinte beteg vagy
                S ép rózsáid alatt bujdosik a szerelem.
LEÁNY	Nincs szerelem többé, s e szív rideg álmait őrzi,
                Melyeken a multnak gyenge világa remeg.
IFJÚ	Nem hiszek a szónak; szemeid szép hangja beszélőbb,
                Ebben az égő szív tűköre másra mutat.
LEÁNY	El ne gyötörj, titkom mélyen van zárva magába.
                Vesztő szív örömest zárja, nem oldja baját.
IFJÚ	Gyenge virág s máris vesztettél volna leányka?
                Vajmi korán van még vesztened, égned elég.
LEÁNY	A szerelem ragadó szélvész, ha nem őrözi hűség.
                Vesszek-e hűtelenért szélveszek árjaiban?
Versek
Vörösmarty Mihály
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig