A Dismal mocsárok tava
«Sirt ástak néki, nyirkost, hideget,
Mitől a hű, meleg sziv rettegett;
És elszökött a Dismal tómocsárra,
Hol, bolygó tüz világítván utára,
  Egész mélységes éjszakán
  Evez fehérlő csónakán.»
 
«Bolygó világát majd meglátom én,
S meghallom csónakát a tó vizén;
Soká élünk együtt, szerelmesen;─
Czipruslomb  közzé rejtem kedvesem,
  Midőn közelget a halál
  S hallatszik dobogása már.»
 
Szólt s a Dismal tavak felé siet ─
Ösvénye vad, szúrós helyen vezet,
Keresztül egybeszőtt-font bokrokon,
Zsombék között, gazos mocsárokon,
  Hol vízikígyók ezre költ,
  Hol ember nem járt azelőtt.
 
És a midőn így, fáradtan ledül,
Pillája ha talán elszenderül,
Ott hajtja le fejét a szunnyadó,
Ahol mérges könyet sír a bogyó,
  Melynek lecsöppent harmata
  Húsát kirágja éjtszaka.
 
Körül a sást farkas zörrenti meg,
Fülébe a csörgőkigyó sziszeg,
Így szunnyad ottan, míg fel nem riad:
«Mikor látom meg a ködös tavat?
  Oh! vajmikor látom,»  kiált
  «Szerelmesem kis csónakát?»
 
Meglátá a tavat: a tünde fény
Futkosva játszik síma tükörén.
«Légy idvez» ugymond «kedvesem világa!»
És a viszonzó part nevén kiáltja
  Sok izben és sok éjen át
  A sírlakó hideg leányt;
 
Míg nyírfa-kéregből sajkát csinál,
Melyen a csendes tó mélyére száll,
Messze, messze követvén a lidérczet.
Most szél támadt, az ég felhős, sötét lett:
  A csónak és csónakosa
  Nem jött többé vissza soha!
 
De sokszor lát az indián vadász
Most is, ha e mocsár mellett tanyáz,
Lidércz-fénynél, borongós éjfelen
Sajkás legényt s a hű leányt jelen,
  Dismal ködös hullámin át
  Hajtván fehérlő csónakát. 
Versek
Balladák