A kísértet (Charles Baudelaire)
Ágyadhoz surranok sötétlőn, 
mint lángszemű angyal, ha éj jön, 
s feléd kúszom majd zajtalan 
a hosszú árnyon, egymagam.

Csókot lopok rád, büszke barna, 
miként a hold a hűs avarra, 
s ölellek is, te bóditó, 
mint sírt a reszkető kigyó.

Ha jő az ólomszinű regg, 
hideg lesz a bús ágyüreg, 
s estélig elhagyatva látod.

Más lágy, szelíd szivet ural: 
én rémülettel, bosszuval 
tiprom le majd az ifjúságod!
Versek
Szonettek