A falusi kovács
Ős nagy gesztenyefa alján 
Falusi kovácsműhely ; 
A kovács hatalmas ember 
Izmos, durva kézivel; 
Karja, mintha vasrúd volna, 
Súlyos terheket emel.

Haja fodros, barna, hosszú, 
Arcza izzó, mint a vér, 
Homlokán tisztes verejték, 
Szerzeménye munka bér; 
Szembe néz a félvilággal, 
Senkitől semmit se' kér.

Hétről hétre, reggtől estig, 
Nagy fúvóját hallhatod ; 
Hallhatod súlyos pörőlyét, 
A mint egyaránt kopog — 
Mint harangoz az egyházfi, 
Szállni látván a napot.

Ajtajában, iskolából 
Jövet, megáll a gyerek, 
Lesve, mint böfög a fúvó 
És a láng mint sistereg 
S elkapva egy szálló szikrát, 
Mint polyvát, ha cséplenek.

Templomba is jár vasárnap, 
Körülötte fiai, 
Prédikáló pap beszédét 
S lánya dalát hallani 
Fönn a karban; szive mélyét 
Úgy hevíti valami.. .

Mintha épen fönn a mennyből, 
Neje dalát hallaná — 
S ismét, ismét arra gondol:
 Mért feküdt a hant alá? 
Érdes keze meg-megrándul, 
Egy-egy könycsepp hullva rá...

Munka, vígság és keserv közt 
Halad útján egyenest; 
A mit megkezdett a reggel, 
Azt bevégzi minden est, 
S édes, csöndes éji nyugtán 
Szebb jövendőt álma fest.

Köszönöm derék barátom, 
Drága tanításodat! 
Sorsunk izzó műhelyében 
Ilyen munka vár, fogad, 
És üllőjén igy nyer formát 
Minden tett és gondolat.
Versek