A kulcs (Gelléri A. E.)
Bosnyáknak egy kis lakatosműhelye van a Kázmér-ucca sarkán. Apró zug az egész: két vasablak világítja nappal, este meg a gázláng.

A műhely most csendes; Bosnyák egy fölfordított ládán ül, s az ablakon át a napba néz. Csontos tenyereivel támasztja a fejét; makacs, apró szájában kialudt a cigaretta. Erősen gondolkozik: két szemöldöke között összefutnak az apró ráncok. Azon töpreng napról-napra, hogy mit kellene csinálni... mire lenne vevő a mai világban... mit kéne föltalálni?

Kályhamelegítőt még korai, hiszen süt a nyár; még a legjobb lenne valami újfajta zárat a lakásajtókra, mert a betörések elszaporodtak.

Nyolc éve önálló; úgy tud dolgozni, mint kevesen a szakmájában, - kinyújtja a kezét: csak volna mit!... S roppant keserűséggel a feleségére csúsznak át a gondolatai. Utálja már, de mégse bír tőle elszakadni. Talán nem is rossz még az asszony, de elég a gyanú... talán nem is igaz, hogy míg ő itt ül csüggedten, ezalatt az asszonyához egyik részletes a másik után jön be, s csak hozza a sok finom árut, fizetni meg szinte sosem kell érte... de ahogy a házbeliek súgják... az ügynökök soká szoktak tárgyalni a feleségével.

Mikor idáig jut: talpraszökken. Úgy pislant maga elé, mint aki megtébolyult. Szeretne kabátot kapni, hazarohanni, megnézni, igaz-e a pletyka? De elröstelli magát. Hazudni nem tud, se kényszeredetten viselkedni. Ha az asszony azt kérdezné: - Minek jöttél?... megmondaná... S ha rajtakapná... tudna-e ölni?... Tudna! - villan végig rajta hidegen, mert ő nem érdemli, hogy mert nincs most munkája, meg keresete, az asszony olyan asszonyok flanca után öltözködjön, akinek az ura biztosállású ember. Az önálló iparos a maga ura, de az élet szegénye.

Forróság fojtogatja a mellét. Istenem, ha valami munka jönne már... sóvárogva rápillant a napsütésben heverő szerszámjaira... mintha csibéire, libáira, barmaira nézne... olyan szomorúan gubbaszt ott a padon az a kis satú, mint egy beteg, fekete tyúk... ez az ő jószága... ezek az iparos barmai: a szerszámok. Amint ezüstözi őket a nap... lángolva ver a szíve a vágytól: valami munkát már.

Hogy bírjon magával, odamegy az esztergapadhoz, leszedi a fogaskerekeket s úgy cseréli őket, hogy negyedes csavarmenetet lehessen velük vágni. Már-már gömbölyű vasat fog be az amerikáner acélpofája közé, hogy megvágja a maga szórakozására... amikor egy fiatalember lép be az alacsony pinceajtón... lakkcipőit óvatosan rakja lefelé lépcsőről-lépcsőre -, s tétován körülnéz, aztán leemeli puha, fekete kalapját. Ápolt, fehér keze van, s messziről sugárzik róla a jóillat s a fürdés.

Bosnyák elveszi olajos kezét az esztergáról s előre köszön neki: - Jónapot kívánok.

A fiatalember megbiccenti a fejét... aztán a kabátzsebébe nyúl; egy pillanatig kotor benne s egy furcsa kulcsot vesz elő.

- Kérem - mondja fojtott, úri hangon - egy ilyen kulcsot kellene nékem sürgősen megcsinálni... meg tudná? -, s álmosan fénylő szemeit ráveti a tömzsi lakatosmesterre, - és meg is várhatnám?

- Igen kérem! - örvend meg Bosnyák s már dobálja szét a nyers kulcsokat s végül kikap egyet: ebből fogja kireszelni. S már dolgozik is rajta. Ehhez való szerszámon forgatja, pörgeti a kulcsot, aztán mérővel méregeti. Igyekszik vele; homlokán már apró vízcseppek ülnek; oldalt, a reszelő alól szóródik a finom vaspor. A fiatalember cigarettázik; egyik lábát átteszi a másikra; ásít. Únja már a félórás hallgatást... vigyázva a satúpadhoz húzódik s kényeskedve beszélgetni kezd a lakatosmesterrel.

- Hogy megy a bolt - kérdi - rágyujt mester úr? tessék gyufa is.

Bosnyák szippant a cigarettából s fúj egyet: - Nehéz munka ám. Nyolcrugós ajtózár, még ilyent ajtón nem is láttam soha.

A fiatalember elkezd halkan hahotázni: - Kérem - mondja mosolyogva - ez csakugyan egy nem mindennapi zár. Ezzel egy asszonyt tartanak ám zár alatt, ah-ha-ha!

Elhallgat, s leüti cigarettájáról a hamut.

Bosnyák szíve megdobban. Egész a velejéig hasít a hirtelen fájdalom. Amint lángoló arccal nézi ezt a ficsúrt: a szép ingét, nyakkendőjét, ápoltságát, fényes körmeit... érzi, hogy ez a fajta szebb a nőknek, mint ő... s ha egy ilyen ólálkodna az ő felesége körül... elszédítené.

Bosnyák arca tiszta vér, a fülei is vörösek, úgy járja, szúrja a kínzó fájdalom, hogy üvölteni szeretne. Hát így csalják meg az asszonyok a férjüket. Még a nyolcrugós zár alól is kibúvót találnak. És ő most itt egy másik férj megcsúfolásában segédkezik néhány pengőért! De szeretné tudni, hova készül a kulcs, melyik uccába... végigjárná akár valamennyi lakás ajtaját s kinyomozná ő, kit akarnak megcsalni...

- Tessék csak csinálni mester úr -, szólal meg a fiatalember - mert a kulcsnak délig otthon kell okvetlen lenni... az újat én fogom még ma este használni - és fölnevet.

A lakatosmesterben cikkáznak az őrjöngő gondolatok. Elrabolja a kulcsot, kifusson vele a kanálisig s belevágja? Vagy mit tegyen? Óh, te keserves ég, végre munka jött s az is minő fájdalmat hozott.

Amint ismét pörgetni kezdi a kulcsot s a vékony élreszelővel formálja: a szívverése tompul, mintegy béke szállja meg, s néha lehunyja a szemhéjjait. A keze már biztosan, hidegen vezeti a reszelőt.

- Ha nem sértem meg - s rápillant a fiatalemberre -, délben személyesen tetszik kipróbálni a kulcsot.

- Ugyan! - kiáltja a ficsúr - ennek okvetlen pontosnak kell lenni! Az istenért, hiszen férfi maga is mester úr! és tudja, hogy az ember nem megy délben kulcsot próbálni a szeretője lakására!

Bosnyák hűvösen bólint rá. Persze, tudja, s kezében villámgyorsan fut a kis reszelő. És most ér oda ahhoz a kulcsfoghoz, amit vagy másfél milliméterrel alacsonyabbra reszel. Már ez a másfél milliméter is elég lenne ahhoz, hogy este ne nyissa az új kulcs a zárat, de ő alig észrevehetően gömbölyűn hagy egy ferde bevágást alul. S végül, érdes csiszolóvászonnal amennyit csak lehet, levékonyít a kulcsszár vastagságából. Fél tizenkettő van.

Még csontolajjal bevonja a kulcsot; aztán két acélrúd között kifényesíti a kulcsfejet, s átadja a fiatal úrnak.

Az pont szembefordul a tüzelő Nappal, ahogy Bosnyák tanácsolja néki, tátogatja a szemét, de a káprázatban semmitse lát, s mikor oldalt állt: megint nem lát semmit. Erre a kis csalafintaságra nem lenne szükség, mert a fiatalembernek tetszett Bosnyák ügyes munkálkodása, bízik abban, hogy a kulcs jó és pontos.

- Három pengőt tetszik fizetni - mondja az árát Bosnyák, s gondolja: hadd fizessen a disznó.

De az elköszönésnél olyan rókásan s gúnyorosan cseng a hangja, hogy a ficsúr zavarodottan visszafordul... Bosnyák hirtelen meghajlik.

Aztán megint egyedül van. Szinte látja, amint a ficsúr hanyagul rakja a lépéseit... egy-kettő... egy-kettő... keze a zsebében... a kulcsot szorongatja és nagyokat nyel az este örömére... ha-ha-ha... de ha este bedugja a kulcsot és próbálkozik... s már szívszorongva várja az a csapodár asszony... ha nyomja, forgatja, rángatja a zárat... ha a kemény gallérja megpuhul az izzadástól... ha ott állnak egymáshoz közel, az ajtótól elválasztva... vágyakozva... és ijedten suttognak egymásnak... és megrémülnek... ezerszer próbálják... és végül szomorúan, őrülten belenyugszanak a kudarcba... óh, Bosnyák szívét vad, újjongó öröm tölti el. Két, hatalmas öklét megrázza s beleharap az ajkába. Mintha a saját boldogságát mentette volna meg... Most megcsörrenti a három pengőt. Ez meg tiszta haszon! S ha holnap el mer jönni ez a ficsúr, majd vonni fogja a vállát; nagyon sajnálja, miért nem nézte meg jobban, ő átadta neki rendben... de ha sokat ugrál, hát úgy vágja mellbe, hogy elnémul.

- Bárcsak ilyen lenne minden férfi a világon - gondolja Bosnyák.

Közben dél lesz; esküvője óta nem hallott még ilyen szép harangszót. Megmosdva, frissen lépdel hazafelé, szinte fürdik a fényben. Ha már nincs egészen rendben minden nála, legalább rendet csinált másutt. Aj, de keserves képet vág majd a ficsúr. Hogy fog bőgni az ajtó mögé zárva az asszony. Jókedvűen fölkacag s a kezét dörzsöli. S a legelső koldusnak húsz fillért ad örömében.
Novellák