A magyar tanítókhoz
Itt volna hát a szent, a várt Szélvész,
	Tespedt tavat mely fenékig zavar?
	Alázását ki oly bűnösen tűrte,
	Lázad hát már az Élet alágyűrtje,
	A tanitó, a legrababb magyar?
	 
	Gyújtatott lelkek víg mécsesének,
	Ott, hol Sötét ül várost és falut
	S hol eped fényért cellák milliója,
	Magyar sivatag magyar tanitója
	Rabok között rabként senyvedt, aludt.
	 
	Bús ébredők! a naphoz az arccal,
	Pusztul ez ország s az idő repül
	S kik hivattatok vezérül a népnek,
	Ne maradjatok gyáva csőcseléknek:
	Úri gazságok jobbágy örül.
	 
	Ha itt a Szélvész, szivet elébe,
	Ha itt az óra, verjen hangosan:
	Szélvész verte, szép, nagy szivekre vár itt
	Egy sötét ország, melynek páriáit
	Nem mentheti már, csak Szélvész-roham.
	 
	S ha itt van már a szent, a várt Szélvész,
	Köszöntjük ezt a zárka-nyitót.
	Lelkünknek fényét ezer éve orzák,
	Kapja meg végtén szegény Magyarország
	A szabaditó magyar tanitót.
	  
Versek