Exelsior
Már éjbe süllyedt az orom, 
egy ifjú ment az Alpokon; 
útját a hóba, jégbe rója, 
de messzire leng lobogója,
    Excelsior!

Sötét arccal előre tör, 
és szeme villog, mint a tőr. 
Ezüst harangként, énekelve 
szól ismeretlen-hangú nyelve, 
    Excelsior!

Az ablakokból rá kitűz 
a rózsálló családi tűz; 
tanyák, de jéghegy áll felettök, 
és fáradt, lázas ajka felnyög, 
    Excelsior!

„Maradj, maradj!" szól egy öreg, 
„az orkán tombol ott fölebb, 
halál les a mély-mély patakban."  
S szól az ezüst hang nyughatatlan, 
    Excelsior!

„Állj" szól a lányka és remeg, 
„hajtsd rám viharcsapott fejed." 
A lány szemébe tiszta könny ül, 
de a fiú szól s szíve könnyül, 
    Excelsior!

„Hógörgeteg vár mindenütt, 
fagyott, leroskadó fényűk!" 
szól a paraszt, s tompulva, lassan, 
egy hang felel rá a magasban, 
    Excelsior!

Fönn a hegyen, reggel korán, 
hogy Szent Bernát kolostorán 
imák verdesik az égboltot, 
egy elhaló hang felsikoltott, 
    Excelsior!

Mellette állott hű ebe, 
a hó félig temette be, 
keze a zászlójába markol, 
s dacos kiáltás harsog arról, 
    Excelsior!

Ottan feküdt a jégbe lenn, 
magasztosán, élettelen, 
s egy hang az égbolt bús faláról 
hullócsillagként sírt le, távol, 
    Excelsior!
Versek