A tél királya
Északi szél paripája
A pusztákon nyargal végig;
Végéjszaktól indulván el
Meg sem is áll végső délig.
Hólapályon visz az útja,
Egyenes, de néha görbe,
És mindegyik fordulásnál
Fagyos havat szór a körme.

Földig ér le hosszú farka,
Dombbá söpri lent a havat,
Fent, repűlő sörényébe
Kánya, varjú belé akad.
Fut, és rajta űl nyergetlen
Hátán a tél zord királya.
Csapzott jégcsap a szakálla,
Éjszaki fény koronája.

Hangos sípot tart markában,
S mikor hegybe, házba útja
Megakad, kél bősz haragra,
S mérgit a nagy sípba fújja;
Mire ádáz paripája
Általszöki akadályát,
És gyors lábbal fölkeresi
A puszták vad szabadságát.

Nagy-Karácson éjfelében
Imádságnál fenn virasztok,
Inam reszket akaratlan...
Minden fogam öszve vacczog,
Tán hideg lél? kérdik tőlem,
Mert nem látják, mert nem hallják
Ablak mellett elsuhanni
Gyors lován a tél királyát.

versek