Egy százszorszépre
Piros pöttyes kis százszorszép, te, Gyökered' im ekém kitépte!
Szép kis virág, szánlak nagyon,
De nem segíthetek már; 
Tört szárad' a gyom közt hagyom, 
Hol gyors enyészeted vár.

Szegény kis ártatlan virágot, 
Nem a pacsirta, vig barátod, 
Tiport le (gyorsan szállva rád)
A harmat-mosta zöldbe, 
A mint kezdé harsány dalát, 
A hajnalt üdvözölve.

Mikor kibújtál volt: fagylalva
Fútt rád észak metsző fuvalma; 
  De a tavasz lágyabb lehén
    Hő ringatódat lelted, 
  S az anyaföld hű kebelén 
    Kinyíla gyönge kelyhed.

Szép kérteink pompás növényit
Árnyas sudárfák s falak védik;
  Kő és göröngy vesz tégedet
    Körül a puszta réten, 
  S a száraz ugart ékited, 
    Elhagyva, észrevétlen.

Szegény ruhádban, mint kis árva, 
Hó kebled' a napnak kitárva,
  Mosolygó, ártatlan fejed' 
    Szerényen emeled föl ... 
  S im egy ekevas, ágyhelyed' 
    Kiforgatá fenékből!

E sors vár, ah, sok gyönge lányra, Födvén magány homályos árnya, 
  Kiket megcsal a szerelem, 
    S vak bizalom felültet, 
  Virúltak, ah, és hirtelen 
    Posványba, sárba dűltek!

A balga dalnok sorsa sem más,
Kit elsodor egy vad vizomlás;
  Vagy balcsillagú tengeren,
    Eszélytől nem vezetve,
  Vihar, habtorlás, szertelen
    Mélységbe eltemette!

Ez sorsa a küzdő erénynek, 
Kit baj, nyomor szenvedni kénytet, 
  Kit elárul rokon, barát, 
    A sors elfordul tőle, 
  Ég nyújtja csak védő karát, 
    S szétzúzva ─ abba dől le!

S ki szánod e kis százszorszépet: 
Vár rád is, vajmi gyorsan, véged!        
  Virágzól most s kevélykedel;
    De várj! ─ a sors ekéje 
  Véletlen érhet téged el,
    Kifordít — s föd sir éje!
Versek