Szív (Kosztolányi Dezső)
A pályaudvar sárga reggeli derengésében járok-kelek. Várok egy vonatot. Az emberek köhögnek a ködben, és a mozdonyok, amelyek a távolságok presztízsével érkeznek, szintén köhögnek a decemberi hidegben, hosszan, ugatva, fájdalmasan, influenzás masztodonok, náthás szörnyek. A kijárat körül egy hegy magasodik. Ez a hegy csupa-csupa zsákokból áll. A raktár nem tudja befogadni a mindenünnen érkező szállítmányokat, sietve iderakják, a peron aszfaltjára tornyozzák, és a ruhahalom egyre nő, a zsákdomb egyre magasodik, már akkora, mint egy hegy. Sokáig nézem ezt a puha, óriási hegyet. Körülötte néhány ideges ember lézeng, aki most érkezett meg, a holmija után, és a barna, durva zsákszövet uniformisában nem ismeri meg mindjárt az édes, otthoni holmiját. Én is hozzájuk szegődöm. Kutatom ─ a menekülőkkel együtt ─ a zsákok hátán az enyves cédulákat. Vajon rátalál-e egymásra ember és tárgy?

       Megy az ember ─ hátán háza, kebelén kenyere ─, egy sápadt kislány, egy deres öregúr, egy kaftános zsidó botorkál a hegy lábánál. Most felragyog egyiknek az arca, mintha belül a szájában kis villamos gömb gyulladt volna ki hirtelen, sárga húsát, vékonyka csontját rózsaszín lámpával világítja át az öröm. Csak ez az arc ragyog a ködben. Megpuhul és elszélesedik, a viszontlátás könnyes fátyola suhan rá, akárcsak rokonok láttán. Sok-sok otthon van itt. Az otthon lelke is itt van. Nézem az embert, aki rátalált az otthonára, és az első pillanatban szinte-szinte ölelkezik vele. Megtapintja a holmiját, ránéz, megszagolja, mind az öt érzékével érzékelni akarja, aztán - mint aki tilosat művel - hebehurgya gesztussal feltépi a zsák varrását, és kihúzza belőle egy avítt bordó paplan csücskét. Hogy nézi. Hogy szereti. Hogy ismeri a paplant. Ez takarta be sok-sok éven át, akkor is, mikor láza volt, és a téli éjszakán félrebeszélt. Halovány arca ezen a kábító, bordó alapon éles, megható, kísérteties. A paplan mellett narancssárga sál van. Miért mentették meg a sárga rongyot? Az otthon ellehetett volna nélküle is, de az otthon lelke követelte. Talán valami névnapi ajándék vagy egy régi-régi emlék. Megyek tovább, szemlét tartani a többi zsákokon. Feltűnő, hogy az emberek - még a koldusszegények is - mindenekelőtt az ágyneműiket küldetik utánuk, azt az utolsó párná-t, amiről beszélünk. Minden lehet idegen, csak az ágy ne legyen az, a paplan és a lepedő és a kispárna. Ezek az éjszakai barátok a nyugalmat és az álmot jelentik, szimbólumok, melegítenek és vigasztalnak. A zsákok kifeslett varrásán bekandikálhatok idegen otthonokba. Itt egy kitömött mókus, amely a virágfüstölővel beszagosított vidéki szoba állványkáján nézte hosszú évekig a családi idillt. Vigyük magunkkal a mókust is. Különben talán elvész a boldogságunk. Ott egy hálósipka. Amott egy baba, pisze orral, lenszőke hajakkal. Kék szeme villog a dunyhák lanyha tömkelegéből. A baba, a régi családtag is eljött a menekülőkkel. Minden, ami azelőtt otthon és titok volt, a zöld zsaluk és leeresztett függönyök, a zárt ajtók mögött, most megnyilatkozik nekem, beleolvadt az emberi közösségbe, éreznem kell, hogy ma a kis család egy nagy családdá alakult, és ennek a nagy családnak én is tagja vagyok. Itt van a család a pályaudvaron, az utcán, az egész földön. Be lehetne teríteni az egész földgolyót e csíkos ruhákkal, e vörös és pecsétes abroszokkal, e bitang jószágokkal, mi pedig leülhetnénk mind, ehhez az asztalhoz. Ez az egész emberiség családi köre, vacsorázóasztala lenne. Aki rálelt a jószágára, nem is megy el mellőle. Letelepszik a földre, a közvetlen közelébe. Órákig kell várnia, míg kiszolgáltatják. De inkább itt rostokol, melegszik nála, itt úgy sejti, nincs idegenben. Az otthon lelke védi. Már én sem látom többé érzéketlen masszának a zsákhegyet. A csomagok magukon viselik az évek és a fájdalmak kopott hieroglifjait. Ha hozzájuk nyúlunk, az fáj nekik. A csomag is egyéni. Mindegyik egy kis oltárka.

>       Órákig tétovázom közöttük. Egyszerre valami különös zajt hallok, egyik zsákból. Keltőóra berreg, tompa, fojtott csörömpöléssel. Megnézem az órám: kilenc óra. Ma reggel kilenckor valakinek fel kellett volna kelnie. Hol van a keltőórához való ember? Senki se jelentkezik. A zsák körül idegenek mosolyognak. Én nem mosolygok. Tudom, hogy a mélyében egy otthon van beraktározva, és az otthonnak van szíve is. Az dobbant meg.
Jegyzetek