Endymion (Oscar Wilde)
A ligeten madár dalol 
s arany a gallya, tiszta vér. 
Bégetve mocorog az ól, 
vadkecske jön a fák alól, 
itt várom őt s ő tudja jól, 
azt mondta tegnap, visszatér. 
Hold! Fölkelő! Lágy sugarú! 
Ó égi hölgy, lesd csendesen, 
megismered a kedvesem, 
bíbor a lábán a sarú, 
megismered, ha közelít, 
mert pásztorbotja van neki 
s mint a galamb, olyan szelíd, 
barnák elomló fürtjei.

A gerle hallgat, csapodár
himpárja elröpül tova. —
Farkas megy a prédára már
s a méh, a zümmögő dalár
a liliom kelyhébe vár,
a lanka halványviola.
Hold! Delelő! Szent sugarú!
Hágj föl' az égre s odafönn
nézd kedvesem, ha erre jön,
bibor a lábán a sarú,
a homlokán lágy, barna haj,
kezébe horgas, görbe bot.

Mondd meg, hogy várom egyre, jaj,
lenn a tanyán már tűz lobog.

Hullong a harmat idelenn,
madár se szól távol-közei,
Faun sem cikáz a ligeten
s a nárcisz is, mint idegen
aranykapúját hidegen
bezárja és ő nem jön el.
Hold! Elfogyó! Bús sugarú!
Az édes, édes merre ment?
Hol ajka, a bibor, a szent,
a pásztorbot és a sarú?
Mért bújsz ezüstsátradba, mondd,
sűrű ködök mély rejtekén?
Ah, az ifjú Endymiont
te csókolod, nem én, nem én!
Versek
en:Endymion (for Music)