A mi Madáchunk
Madách Imre az egyetlen költő a világirodalomban, aki a XIX. század lelkének egységes és művészi kifejezést tudott adni. Egy egész század lelkéhez nyúl biztosan alakító kézzel s fejlődésének vonalát megrajzolja olyan időben, amikor ez pályájának alig tette meg felét. Hogyan tudott a feladattal megbirkózni? Csupán nagyméretű zsenialitásával, amely kora eszméivel oly bensőségesen forrott össze, hogy kiteljesedésben látta meg azt is, ami még csak magjában rejtezett vagy boldog zsenge korát élte.

A XIX. századi léleknek két legfőbb idomítóját Európára a XVIII. század végének fölbomlott műveltsége hagyományozta. Különös kor volt ez, nem a maga megéléseiben, hanem abban a súlyos és sok tekintetben gyászos hagyatékban, amellyel a születő századot útjára bocsátotta. Napoleon, az utolsó cselekvő ember, a klasszikus értelemben vele utolsó ember ideál letűnt a világ színpadáról s a kiskorú emberiség, amely többé maga felett emberfeletti embert nem akart tűrni, két dajka kezében maradt. A KANTÉBAN S A ROUSSEAUÉBAN. HA MADÁCH JELKÉPEZÉSÉVEL AKARUNK ÉLNI, AZT MONDHATNÁNK, HOGY AZ EGÉSZ XIX. SZÁZAD E KÉT JELLEGZETES FÉRFI TÍPUSNAK: KANTNAK, A JELENSÉGVILÁG LUCIFERJÉNEK S ROUSSEAUNAK, AZ ESZME- ÉS ÉRZELEMVILÁG ÁDÁMJÁNAK VÁLTOZATOS SZEREPEKET FÖLVEVŐ SZÍNJÁTÉKA VOLT. MILYEN SZERENCSÉJE AZ EMBERISÉGNEK, HOGY AZ ÉSZ NYELVÉT OLY KEVESEN ÉRTIK ÉS SZERETIK. MI LETT VOLNA EURÓPÁVAL, HA A NAGY TÖMEGEK SZÁMÁRA KANT ÉPPEN OLYAN HOZZÁFÉRHETŐ, MINT ROUSSEAU? DE AZ EMBERISÉG MINDIG CSAK ANNYIT HALLGATOTT Kantra, mint Ádám Luciferre. Borzadozva nézte a sötét szakadékot, amelyről a tiszta ész a csillogó felületet leszakította s ha meg is tántorodott, végső pillanatban mégis csak a másik végletet választotta: a tiszta érzelmet és ösztönt megtestesítő nőt, a nagy Természetet, amely titokzatos méhében mindig új lehetőségeket hord.

A kanti és rousseaui eszme világ számtalan népszerűsítőn, folytatón és kiegészítőn keresztül behatolt az európai lélekbe s előidézte a jóra- és rosszra való értékelésnek két hatalmas áramlatát, amely küzdve, egymás ellen törve, de sokszor össze is olvadva és békés összhangot teremtve, végig kíséri az egész XIX. századi műveltség fejlődést. A Schopenhauerban és Byronban tetőpontjára emelkedő kanti pesszimizmus Európa különböző műveltség területein különböző sorsra jutott. A legerősebb csapást élet igenlő relativitás elméletével Hegel mérte rá Németországban. Ez az optimisztikus gondolat a megfigyelő és kísérletező tudományokat hihetetlenül felvirágoztatta s a politikában Rousseau folytatásaként helyet szorított a népjogoknak. Az irodalmi byronizmus megtisztult a népköltészet kristálytiszta vízében (Németország, de főleg Magyar- és Oroszország) vagy elsajátította a természettudományok aprólékos, megfigyelő módszerét (Franciaország). Úgy látszott egy pillanatra, hogy az európai lélek összhangját a mindent, de legfőképpen vallást és erkölcsöt helyettesíteni akaró tudomány biztosítani képes. A nagy értékért s nagy eszmékért lelkesülő elmék háttérbe szorultak, elfogadta mindenki a gondolatot, hogy a tudomány a maga boldogságtalanságával meg fogja váltani a világot. Madách egyéni alkotó képzeletével itt kapcsolódik be az európai lélek fejlődésébe. Ekkor fokozza föl saját sorsát, saját életszemléletét európai sorssá, európai életszemlélet. Az egyetemes európai lélek még mit sem tud arról a nagy változásról és keserű csalódásról, amiket ő már éles víziókban maga előtt lát.

Az európai pszichikai élet kissé felületes összhangján az első rést a német-francia háború ütötte. A lét- és érték kérdések, az erkölcsi és természetfölötti problémák újra előtérbe léptek. Az emberek új miszticizmus, új emberi nagyság után áhítoztak. A nagy szintézisek ezúttal természetesen nem a kísérleti tudományokból, hanem a művészetekből s a bölcseletből indultak ki. A XIX. század vége annyiban hasonlított elődjéhez, hogy ez is új élet átértékelési kísérletekkel zárult le. Hogy mi lesz ezeknek a sorsa, ki tudná megmondani? A két századvég közötti hasonlóságokban azonban valamely visszás aránytalanság már most is észrevehető. A XVIII. század kétségtelenül nagyobb jelentőségű értékeket hagyományozott, mint a XIX. század s viszont a nagy forradalmat követő XIX. század eleji felfordulás sokkal kisebb méretűnek, kevésbé élet gyökerekbe vágónak látszik, mint az a rettenetes válság, amelyet ma élünk. Vannak sötéten látó elmék, akik a mai idő analógiájáért elmennek egészen a római birodalom felbomlását követő zavaros európai időkhöz. Akárhogy van is a dolog, annyi kétségtelen, hogy az, amit nemcsak történelmileg, hanem műveltségi szempontból is XIX. századnak nevezünk, ez a nagy lélek összeg, ma már előttünk világos vonalakban bontakozik ki. A szakadékon túl, amelyet a világháború az időfolyamatába vágott, föltűnik szemünk előtt a másik parti világ: hívón, mint ifjúságunk, mert hiszen igézetében nőttünk föl s mégis különváltan, idegenül, mint lelki megrázkódtatások után az azt előidéző csapások, ha már a válságon túl vagyunk.

Ezt a világot zárta le Madách Imre. Az ember tragédiájában. Egy századot kitevő kor lelkének nem foszlányát adta, a kifejezők kórusában nemcsak egy hangot ütött meg, hanem merész íveléssel hidat vert az egyetemes életszemlélet egész folyama felé kiindulásától, Kantól és Rousseautól kezdve egészen célhoz éréséig, Nietzschéig és Bergsonig.

Mit nyújthat Madách életének és egyéniségének ismerete annak a megértéséhez, hogy miért éppen általa, aki megyéjének horizontját is alig lépte túl, s miért éppen sztregovai kis udvar házában kellett annak a nagy elme- és képzelet koncepciónak előállnia, amely egy egész korlélek tragédiáját zárja magában? Madách korábbi műveiből kétségtelenül kibonthatunk egy pár szálat, amelyek később az ember tragédiájának hatalmas gobelinjeibe is belekerültek. Olvashatunk tőle egyes költeményeket, amelyekből kiizzik képzeletének panteisztikus természet érzéke. megfigyelhetjük úgyszólván gyermekkorától kezdve benne a "nyugtalanságnak azt az elektricizmusát", amely gyökeres lelki válságnak fölszínre vetődő rezgése lehet. Megállapíthatjuk, hogy családi tragédiáját bátran és férfiasan megélte egészen addig a fokig, amikor "szenvedélye" már távlatba került, s így alakíthatóvá vált. Sőt rámutathatunk arra a pillanatra, amikor az Ádám tragédia első csirája képzeletébe került, írásai között fönnmaradt egy Szontágh Pálhoz írt sötét, mindent kicsúfoló költemény, amely alá 1857-ben a következő sorokat írta: "Újra elolvastam a Pálnak töltött mérget. Miért nem tartanám azt magamnak, Eh, mit! E méreg igazság, ha tragédia is s az emberi természet sohasem tagadta meg magát és Ádám a teremtés óta folyvást csak más és más alakban jelent meg, de alapjában mindig ugyanazon féreg marad, a még gyarlóbb Évával oldalán." Mind ezek az az előzmények a mű lényegének megértéséhez édes keveset nyújtanak. Hiszen a kritikusok Az ember tragédiájának rejtélyén még Madách életében hajba kaptak. Ha külső körülmény magyarázatok segítettek volna a dolgon, Madách bizonyára megadta volna azokat. Csakhogy Madách már kész művével szemben éppen olyan idegenül állt, mint mi magunk. A művészet élet közlő organikus munkája azzal előttünk nem lesz világosabb, ha megkérdezzük azt, akiben az isteni színjáték végbement. Nagyon valószínű, hogy Madách Az ember tragédiáját pesszimisztikus lezárásúnak tervezte. Azonban az anyag, amelybe lelket lehelt, erőt vett rajta, mint Goethe varázsló inasán a fölszabadult víz... 

A XIX. századi európai lélek fejlődése azonban sok tekintetben megvilágítja Madách művének titokzatosságát. Azért beszélhetünk a mi Madáchunkról, mert a megélésben most jutottunk el annyira, hogy Madách zsenijének merész szárnyalását utolérhettük.

Az ember tragédiájának három főalakja Ádám, Éva és Lucifer kezdettől fogva három nagy életerőt képvisel: Ádám az uralkodásra termett férfit, aki az intelligencián kívül a jellem nagy tartalékjaira: az eszményre s az érzelemre támaszkodik, Éva a zavartalan természeti ösztönt s Lucifer a tiszta észt. Az ember tragédiája ott kezdődik, amikor a férfi az ösztön élet paradicsomából öntudatra ébre. A nő ezzel a paradicsommal mindig titkos összeköttetésben marad. A férfi azonban sokszor csupán az öntudat szolgálatába szegődik. soha sem lesz tiszta és s azért kell ennek az erőnek Luciferben megszemélyesítőt keresni és soha sem lesz tiszta ösztön, mert ez a nő sajátja. A férfi a kettő között áll, ha küzdeni kell, az ész szavára hallgat, s ha a küzdelemben kifárad, az ösztön titokzatos forrásaiból merít új erőt. Ezek az elvont fogalmak Madách művében életté elevenednek. Minden megvalósulásukban új és új vonásukban mutatkoznak be s ezek a változások terítik rájuk az élet sokszínű köntösét, amely alatt az alaperőket fölismerni nem, csak megérezni lehet.

Az ember tragédiájának Madách egyénisége szempontjából legérdekesebb jelenete a londoni szín. Itt számol le korának álmodozó hegelianizmusával. Élesen, szinte kegyetlenül mutatja be a mikrokozmosz világát. De a színt hatalmas haláltánccal fejezi be, ahol a mű lappangó alapeszméje a legnyilvánvalóbban lép elénk. A tátongó sírüreg mindenkit elnyel, csak Évát nem, aki megdicsőülve száll a magasba. Hiába törpíti el a kicsik uralma és kicsinyes gondolkodása a monumentális életet, azért az Ösztön tovább él: a végzetes haláltáncban Éva csak fátylát veszíti el, vagy még azt sem. Az emberi ész kötődéseit a nagy alkotó ösztönnel azonban Madách tovább akarta ecsetelni. Ez a kérdés lelkének, saját életének legbelsőbb problémája volt és ösztönösen érezte, hogy a XIX. századi összeomlás ezen a téren lesz a legmélyrehatóbb. Azért következik még két szín. A phalanster rendszer: a tiszta ész gyermekes álmodozása s az eszkimó jelenet: a természettudományos gondolkodásmód karikatúrája. A magára maradt öntudat most nyílván láthatja, hogy hová jut, ha az élet ösztönös áramlataival szakít. Az emberi ész önmagában csak az öngyilkosság útjára léphet. Ádám, aki Lucifer vezetése mellett járta be az élet útjait, véget akar vetni életének. De hiába, az életösztön kipusztíthatatlan. Éva ajkával Ádámot a Természet nyilvánvalóan figyelmezteti erre.

Az ember tragédiájának végső konklúziója azonos mind azokkal az erkölcsi szintézisekkel, amelykehez művészetben a bölcseletben a természet tudományos gondolkodásmód ellenzői: Nietzsche, Bergson, Tolsztoj, Dosztojevszki és Romain Rolland eljutottak. Madách műve a nemzetközi szellem áramlatokba már első, 1865-ben készült német fordításában is eljutott. Csak így tudjuk azokat az erős kapcsolatokat megérteni, melyek például Az ember tragédiája s Gobineaunak 1877-ben megjelent Reneszánsza között vannak.

Eszmei tartalmán kívül van még egy más szempont is, amelyet Az ember tragédiájában hangsúlyoznunk kell. Madách nemcsak a XIX. század lelkének legegyetemesebb kifejezője, hanem talán az egyetlen drámaíró, aki a monumentális műforma kérdését a modern életszemléletből kiindulva oldotta meg. A leghatalmasabb műszerkezetet kísérelte meg, ami csak XIX. századi író képzeletében megfoganhatott s mikor tárgyának művészi formát keresett, nem nyúlt több-kevesebb módosítással a régiek klasszicizmusához, hanem korának minden nagyvonalúságot megtagadó szelleméből kényszerítette ki a szerkezet hatalmas arányait. Egyetemes tudott lenni művének nemcsak anyagában és szellemében, hanem formájában is. A XIX. század meddő dráma keresései között Az ember tragédiája az egyetlen mű, amely a modern léleknek hajlékot pároszi márványból emelt.
Esszék, tanulmányok