Dávid énekel Saul előtt
1

Ó Király, hallod-e hárfahangom, 
messzeséget nyit s benne mi szállunk; 
csillagok surolják már a vállunk, 
majd esővé és virággá válunk 
s újra élet kél az árva hanton.

Lányok érnek, akik egybefűznek, 
mert ma asszonyok és engem űznek; 
érzed illatát sok gyenge szűznek 
s ifjak sírnak a bezárt kilincsen 
és lihegnek, hogy a kedves intsen.

Vajha visszahozná ezt az ének. 
Ámde részeg és dadogva vall: 
Éjszakáid, ó Király, az éjek —, 
jaj de szépek voltak jaj de mélyek, 
s nőid teste is mily fiatal.

Dalnokod emlékeztetni óhajt. 
Ám a kéjbe fulladt női sóhajt 
mily húron beszélje el a dal? -

                       2

Ó Király, te mindezekkel áldott,
aki teljes-súlyos életeddel
nyomsz s beárnyalsz, most hozzád kiáltok:
lépj le trónodról, törd össze, vedd el
hárfámat, mit ellankaszt az álmod.

Mint szedett fa olyan az én hárfám: 
és gyümölcsös ága puszta már, köztük napok üressége vár, 
mik jövendenek —, s én várok, árván.

Éjjel itt ne hagyj a hárfa mellett; 
ó Király, e gyermekkézre nézz: 
azt hiszed tán, hogy a női mellek 
oktávját nem éri be e kéz?

                          3

Ó Király, elbújsz a titkos éjbe
és rabul tart mégis ez ideg.
Nézd, dalom nem zendül fázva-félve
és a tér körültünk oly hideg.

Árva szivem és zavart szived 
a haragod fellegébe csüng most, 
egymást marják, egymás ősi titkát, 
és egy göccsé forrad két szivünk most. 
Érzed-e, hogy egymást alakítják? 
Ó Király, most lélek lesz a súly. 
Hogyha összetartunk, régi s új, 
te az ifjúhoz, és én az agghoz, 
lelkünk mint egy új csillag kalandoz.
Versek