Kesergés (Dayka Gábor)
A csöndes éj bús asszonya csillagos
Fejével intett, s a csecsemő korát
 	Felűl nem élt királyi Nappal
 	Anyja szelíd kebelébe sűlyedt.
A játszi Morpheus álmodozásival
Elszenderítő mákszemeit rokon
 	Kezekkel hinti – széjjel a lágy
 	Szúnyadozásnak eredt szemekre.
Halotti csöndben fekszik az érező
Természet, és a nappali gondokat,
 	S a bút, s az élet aggodalmit
 	Megfeledő nyugalommal űzi.
Csak én panaszlom régi keservimet
Lengő homályban a könyörűletes
 	Echónak; – ah, ő, bánatimra
 	Itt rokon hangzatain felelget!
Csak nekem hullnak, fátyolos asszonya
A csendes éjnek, gyöngyeid hasztalan!
 	Csak nekem: ah, mert jőni álmat
 	Harmatozó szemeimre tiltasz!
De nemsokára bús alakú, szelíd
Testvéred immajd, a tehetősb halál,
 	Int, és puhább álomra mindent
 	Átölelő kebelébe hajlok.
Versek