Alkonyat
Megyek a hegyre. Sápadt rózsaszínben 
A párázat közt áldozik a nap, 
A sugárkéve egyre haloványabb, 
S az orom egyre magasabb!

Hűs szellő támad! Ott alant a mélyben 
Csitulni kezd az élet moraja, 
Csak halk zsibongás tör fel a magasba, 
És itt az is — harmónia!

És idefönn az élet nem is élet, 
Csak végtelen, nagy, csöndes nyugalom, 
Beleolvadva hamvas, szűzi égbe 
Sötéten alszik a falomb!

S míg békés fénnyel, álmatag mosollyal 
A csillagok kigyúlnak idefenn, 
A nap fáklyája egészen kilobban         
S reám borul a végtelen!
Versek