Rege a hajdaniságból
Fájdalom gyötrelmi közt járt
     Dűlt Hazánknak halmain
A Király, hogy a Tatár had
     Dúlva hagyta mindenét.
Ily keserves állapotban
     Bús nyomok látásival
Fojtogatta érzeményit
     Minden hant, liget, vidék:
Gyász feküdt a tar mezőkön,
     Gyász, hegyek kőormain,
Néma gyötrelem borongott
     Mindenütt a várakon,
Melyeket dühös karokkal
     Nem rutolt meg a pogány.
Sírva nézte a kelő nap
     A temetlen testeket,
Sírva nyújtá már hanyatló
     Lángjait sok porba dűlt
Várhalomra, hol kegyetlen,
     Gyilkolók raboltanak.
Könnyeket hintett az éjnek
     Szép világú csillaga,
És remegve járt az erdők
     Gyilkkal undok fáji közt.
A vadak csak tántorogva
     Jártak a szirtes tetőn,
És kopár földek vidékin
     Étlen kölykeik körűl.
Vérrel habzó csermelyeknek
     Partjain rothadt, eves
Testek elterűlve nyúltak
     S döghalált leheltenek.
Kinos ínség lepte, zúzta
     Hunniát mindenfelől
Versek
Vörösmarty Mihály
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig