Kandalló-dal (Tompa Mihály)
Künn a télnek vad viharja
 	Futja bé a láthatárt,
Ércfagyával minden élet
 	Néma sír ölébe zárt;
Mégis engem tűzhelyemnél
 	Vídor érzet karja vár,
A sötét bút elröpíti
 	Lángja és a tölt pohár.

Bár üvöltsön ablakomnál
 	Mérgesen a puszta-szél:
Kandallóm nyájas tüzénél
 	Bősz dühétől kába fél;
Kis tüzemnek nyújtok ujra
 	Táplaszert, ha hamvadoz,
És közel vonúlok annak
 	Vígan égő lángihoz.

Akinek sors-förgetegben
 	Enyhet ad belérzete,
Csöndes az, bár sújtsa porba
 	Sorsa kínos végzete:
És ha a kebel nyugalmán
 	Bűntudat viharja dúl:
Béke annak a dicsőség
 	Fény-ölében sem virúl.

Mert az üdv és kín csiráját
 	Rejti a szív; mindenik
Balga vagy jó tettek által
 	Gazdagon gyümölcsezik:
A szelíd erény jutalmat,
 	S a galád bűn benne lel.
Ember, őrizd! – drága kincsed
 	A mocsoktalan kebel.

Engem – hála végzetemnek!–
 	Nem kinoz kül- s belvihar,
És letünt életkoromnak
 	Bús emléke sem zavar;
Bár szegénynek szűle a sors,
 	Nem nyilik panaszra szám,
Kandallóm előtt derülten
 	Szívom füstölgő pipám.

Kis körömben bárha nincsen
 	Nagyvilági csalfa fény.
Ámde békém lágy öléről
 	Nem riaszt fel durva kény.
Vágyaim túl nem csapongnak
 	Helyzetem kimért körén:
Kincsre, fényre nem sovárgva
 	Enmagamba' boldog én.

Kívül a tágas természet
 	Sápadt arcán nincs virány;
Árva a völgy, lombok árnyin
 	Nem dalol víg csalogány;
És – ki hinné? – szűk körömben
 	Bájoló tavasz virul
S int felém, a rám mosolygó
 	Lyánka bíbor ajkirul.

Hólepeltől fedve a föld;
 	S míg alatta csöndesen
A kifáradt élet álom
 	Hallgatag keblén pihen:
Én körültem rózsa-kedvben
 	Víg barátok hangja zeng;
S tölt pohárunk egybehangzó
 	Érzemény közt összepeng:

Éljen a Hon! egyesűlés
 	Szent tüzétül összeforrt
Tetterő a szétvonásra
 	Hozzon gyász halotti tort!
Végig éljen a barátság,
 	Földi létünk fűszere!
S véle a bor, búcsatákon
 	Győzedelmes fegyvere!

Míglen a tél vad viharja
 	Futja bé a láthatárt,
S a tavasz virágözönnel
 	Nem teríti a kopárt:
Kandallómban égjen a tűz
 	S játszi lángja verje szét
A körűlem tornyosúló,
 	Kedvölő bú fellegét.
 
Versek