Nietzsche (Mindíg magányosabb...)
Mindig magányosabb lett
És mindig vakmerőbb,
Míg végül sírva térdelt 
A győztes sors előtt.

És hallgatott az éjben,	
Mely körülvette őt,
Míg mosolyogva állt meg	
Az elmúlás előtt.
Versek