Az én lakhelyem
Egy csendes kalibám itt, hol a szép Rába
 	A virágos rétek partjait locsolja,
Tőled, szent természet érzése, hiába,
 	Szivemet semmi tárgy másfelé nem vonja.

Távol a nagyvilág fényes lármájától,
 	Félrevonva annak csábitó gőzétől,
A hízelkedőknek menten csapatjától,
 	Nyugodtan sok veszély ragadó tőrétől:

Itt élek csendesen és megelégedve:
 	Nagyravágyás mellem soha nem dagasztja,
Nem ér sem nap, sem éj békételenkedve
 	S panaszokra számat semmi sem fakasztja.

Ha szívemet éri bánat avagy öröm,
 	Csak némán hullatom keblembe könnyemet,
Kirendelt sorsomat békével eltűröm
 	S enyhülni érezem mindenkor terhemet.

Kis kertemnek híves árnyú fái alól
 	Gyönyörködve nézem mint nőnek a plánták;
Százszor jobbízűet eszem én azokból,
 	Mert tudom, hogy önnön kezeim munkálták.

Oh, mily édes akkor nyugalma lelkemnek,
 	Ha tisztemből semmit elmúlni nem hagyok;
Kellemes körében kis házinépemnek
 	Érzem, hogy feleség s édesanya vagyok.

Így élek itt s íme időmet így töltöm,
 	Kies Paty, tebenned zengem el énekem;
Amit az esztendő ád, rendre elköltöm,
 	Kevés, de elég az s minek is több nekem!
Versek