Epilóg (Vargha Gyula)
Vége a vásárnak, üres a bazárom, 
Betéve az ajtó, örökre bezárom. . . 
A sárga narancsot, fügét, datolyát 
A jó öreg árus nem méri tovább.

Valahol nagy messze, hő déli sugárú 
Szép Napkeleten ért ez az édes árú; 
Pálmás regehonból magával a vén 
A sivatagon át úgy hozta tevén.

Hogy útnak eredjen, ugyan mi sugalta, 
Teste törődését nem szánva, nyugatra? 
Egy batyuba boltja kinek belefér, 
Hogy' futna bolondul arany hegyekér'?

Dehogy fut a jámbor, neki nap-nap mellett 
Fél összemarék rizs elég eledelnek; 
Turbánja viselt rongy és színehagyott 
Kaftánja a zsírtól már szinte ragyog.

De miért fordult hát nyúgatnak az útja? 
Mi csalta, mi vonta? Tán maga sem tudja. 
Tán viruló szűzek s vidám gyerekek 
Hála-mosolygása, mely ránevetett . . .

Nem egészen úgy lett, ahogy' elgondolta, 
No de most már mindegy, hisz üres a boltja. 
Üres zseb, üres bolt s zord tél. Az öreg
A kopott kaftánban fázik, didereg.

Imádkozik, arccal Mekka felé fordul, 
Nagy szürke szakállán pár könnye lecsordul;
Úgy eped a pálmák susogása után. 
Hallja-e még egyszer, vagy már soha tán?

Meglepte a honvágy, indul nem sokára, 
Elmarad mögötte hét ország határa; 
És megy, megy a sárga sivatagon át . . . 
Nyúgati forró szél elfújja nyomát.

Versek