Petőfihez (Juhász Gyula fordítása)
Mint szegény utazó, elbúsul hirtelen, 
Midőn egy bőkezű gazdától elköszön, 
Ki tűzhelyet adott a hideg éjjelen, — 
S a ház szép gyermekét csókolja könnyezőn,

Akként, mi franciák, néped vendégraja
Hozzád virágosan megyünk búcsúzva még,
Te költő-katona, néped leghűbb fia,
Ki érte dalolál, kit érte ért a vég!

Lángészként fényleni, s elveszni harctéren, 
Így ércben állani, s úgy halni senkiül; 
Sorsod nem siratom, testvér: irigyelem, 
Ily hősi, szép halált ki halt rajtad kivül?

Hol csordahad rohant szivedre, a helyen,
Hol halálodra várt öröklét csarnoka,
Ma ottan, én hiszem, vadrózsafa terem,
Ó, te, szerelem és szabadság dalnoka! 

Vadrózsában virul tovább is szellemed,
S ahányszor két jegyes bolyong ott boldogan,
S rózsát tépnek le az ifjú szerelmesek,
Attól hűbb esküvés, attól hőbb csók fogan!

S mikor szép éjeken leszáll a csalogány, 
A csalogány, amely szárnyas, dalos, szabad, 
Mámorba szédül ott a rózsák illatán, 
S elbájolón csattog a csillagok alatt!
Versek