A kánai menyegző
A rózsaillat és a könnyű borszag 
a sárga alkonyatban oszladoztak. 
Ó drága nap! Ujjongva szállt az égnek 
a lányok ajkáról az örömének, 
a hárfa húrja új dalokon pendült, 
a korsókból a bor bőségesen dült. 
Lágy, bíborpárnán ült a mátkapár 
boldogságában elkábulva már.

Egy a tizenkettő közül, Tamás 
így szólt Péterhez: „Égi híradás 
ez a csoda, amit ma este láttam ─
csoda, amelyben új- új tanítás van ─
Nézd ezt a párt! A víz ma este bor lett 
s két földi élet boldog, égi sor lett!” 
És a szerelem dala lebegőn 
ujjongott a rózsálló levegőn.

A hold ezüstjén fürdött az azúr.
A rossz kapu csikordult és az Úr
egyedül ment ki. Majd visszatekintett:
csupa öröm volt e gazdag tekintet.
Némán bolyongott a vetés között.
A nyári éj holdfénybe öltözött,
madár dalolt, nem egy dalolt, de száz ott,
zizegtek a súlyos-fejű kalászok,
a hárfa pengett és sütött a hold...
S Krisztus magába volt.
Versek