Hunyadi
Ki áll amott a szirttetőn, 
   Hunyad magas falánál, 
S körültekint a sík mezőn 
   Az esti fénysugárnál? 
Hunyadi ő, az ősz vitéz, 
Hazáját most nem űzi vész, 
   Várába szállt nyugonni.

De hirnök jő, s pihegve szól: 
   „Uram, hatalmad eldült, 
Hazádon nem kormánykodol, 
   A polczra már Ulrik ült.” 
„Ha úgy akarta a király, 
Hunyadi akkor félre áll.” 
   Mond és marad nyugodtan.

Más hirnök is jő csakhamar: 
   „Törnek reád, uram, félj, 
A főnemesség nyelve mar, 
   Előlök, mint lehet, térj.” 
„Hogy törnek rám, hihetni bár, 
De úgy nem, mint török, tatár.” 
   Mond és marad nyugodtan.

„Uram, hős vajda, véredet 
   Szomjúzza egy gonosz sziv; 
S hogy oltsa fényes éltedet, 
   Külföldre álnokul hív.” 
„Rám czélza már nem egy halál, 
S ha isten hagyja, eltalál.” 
   Mond, és marad nyugodtan.

S a mint fennáll, a mint lenéz 
   Nyugalmasan szivében, 
Habos lovon fut egy vitéz, 
   Vérlobogó kezében, 
S kiált: „édes hazánk oda, 
Nyakunkon a török hada, 
   Siet kivívni Nándort.”

„Pogány jő? hah! nem tűrhetem, 
   - Mond, és tűnik nyugalma, - 
Magyar hazán és nemzeten 
   Nem dúl pogány hatalma!” 
S aczélt ragad, lovára kap, 
Csatáz, vív, izzad éj és nap, 
   S míg nem győz, nincs nyugalma. 
Versek