Egy idegen kapu előtt
Méltóságos, mint végső szavad volt,
a bánatom ünnepi ruhája.
A kétnapos őszi eső veri most
s rá bús szürke szineit szitálja.

E bánatos szürke ünnepi ruhát
ma utcai köntössé tettem:
megálltam egy idegen kapu előtt,
amely zárva volt, úgy mint mi ketten.

A zárt kapun halkan bekopogtaték
és lágyan a kilincshez nyúltam.
Az eső szitált és oly bús volt az ég,

mint a lelkem, mint te, mint a múltam…
Aztán elkezdtem rohanni, robogni,
hogy ne lássam, hogy nem te nyitod ki 
Szonettek