Ki a bóldog?
Bóldog, ki fákat űltet, ólt
     Ifjú legény korában,
Osztán azokra gondja vólt,
     Hogy nőjjenek bujábban,
          Hernyó, bogár ne bántsa,
          Nyúl, kecske meg ne hántsa.

Kivált ha nem róvják azért,
     Hogy a kéménnye füstöl,
Dézmát nem ád, se taxabért,
     Nem tarthat a becsűstől,
          Nem korhelyes, se kényes,
          Be bóldog egy legény ez.

Amely leányzó nem hever
     Virága szép korában,
De sütni, főzni, varrni szer,
     S nem módiz a ruhában,
          Vídám, eszes, serény, jó,
          Be bóldog egy leányzó.

Midőn az ilyen bóldogok
     Egymás eránt hevűlnek,
Azon az égiek magok
     Előre már örűlnek,
          Látván, hogy a teremtés
          Itt is lehet szerencsés.

Tisztán verő jó szíveket
     Egymással egyesítik,
Szeplőtelen hűségeket
     Áldással ékesítik.
          Úgy-é bizony, hogy e' már
          Valóba bóldog egy pár.

Ők a világi terheket
     Fogódzva hordogatják,
A homlokon gyűlt cseppeket
     Csókkal leszárogatják;
          Gyűl a gyerek, de nő is,
          Gyűl a segítgető is.

Már a fiú az ölyvöket
     Riasztja a csibéktől,
Csergetve a gyümőlcsöket
     Megőrzi a verébtől,
          A fára már fel is mász,
          Anyjának ért epert ráz.

A kisleány már enni hint
     A tyúknak és rucának,
De csakhamar bé-bétekint
     S nagyot visít anyjának:
          Jöjjön ki! a kakassa
          A tyúkot eltapossa.

Mindennemű szükségeket
     A szorgalom beszerzi,
Rakásra gyűlt élelmeket
     A gondos ész megőrzi,
          Szintúgy dologho' nyúlnak
          A gyermekek, s tanúlnak.

A jó szülői nyomdokon
     Hogy ékesen nyitának,
A jól nevelt leányokon
     Minden szemek kapának.
          Elhordta a szerencse,
          Már mindenik menyecske.

Három fiok kinőtt: eme'
     Törvénytudó, ama' pap,
Egynek vitézi érdeme
     Véres jutalmakon kap.
          Csak egy maradt a háznál,
          Az ősi gazdaságnál.

Jó kis segítő is kerűlt
     Menyűl a jó anyának,
Hordozni a nagyobbra gyűlt
     Terhét a ház bajának.
          Gondos, serény, eszes, jó,
          Napához úgy hasonló.

Gyakorta a két öszveűlt
     Szépen megért öregnek
Körűlte már a kertbe gyűlt
     Másod rajok csevegnek.
          Egyik csapat cicázik,
          Egy báboz, egy cocózik.

Némely'k após combjára űl,
     Némely'k alatta bújkál,
Kis lyány kereng anyós körűl,
     Egy a fején babirkál.
          Igy múlat olykor-olykor
          A kétszeres gyerekkor.

Egy kis legény a fára mász,
     Keres gyümőlcs puháját,
Vagy elterűlt ponyvára ráz,
     S megrakva inge alját,
          Hogy kedveket találja,
          A véneket kinálja.

Héj! mond após, midőn kezem
     E fákat óltogatta,
Egy vén dudás, emlékezem
     Biz erre, mondogatta:
          Hogy bóldog, aki fába
          Ólt kis legény korába.
Versek