IV. zsoltár (Szenczi Molnár Albert)
C. M.

Cùm invocarem.

Dávidnak könyörgése az Saul ellen.

Én igasságomnak Istene
Hallgasd meg én kiáltásom,
Szány meg, és tekéncs ínségemre,
Te vígy engemet tágas helyre
Midőn itt szorongattatom.
   Ti nagy urak míglen gyaláztok
Engemet tisztességemben?
Ez illy hívságban míg marattok?
Hazudozásra mit vágyódtok?
Míg gyönyörköttök ezekben?

De vegyétek jól eszetekben
Hogy az Úr Isten engemet
Bévött kedvében kegyelmében,
Ő adta királyi tisztemet,
És meghallya kérésemet.
   Rettegjetek hát és lássátok,
Hogy ellene ne vécsetek,
Magatokat meggondolyátok
Az ágyasházban ha nyugosztok,
Hogy lehessen csendességtek.

Igasságnak áldozattyával
Áldozzatok az Istennek,
Jó élettel és igassággal,
És az Istenben bátorsággal
Bízzatok és örvendgyetek.
   De sokan mondgyák azt minekünk:
Ki vezérl minket az jóra?
Azért téged Úr Isten kérünk,
Mutasd kegyes orcádat nékünk,
Jöjjön el az áldott óra!

Mellyel inkább vigasztalsz engem,
És örvendeztetsz szívemben;
Hogynem kiknek sok mustyok terem,
Búzájokkal rakva sok verem,
Kikkel élnek bőségessen.
   Azért élek jó békeségben,
Fekszem s aluszom kedvemre,
Uralkodván lakom földemben
Bátorságos örvendezésben,
Mert az Úr vigyáz éltemre.

Versek
Magyar irodalom 1600-tól 1772-ig