Római elégia
Ó, mily lelkesüléssel tölt el e klasszikus ország! 
       Mily jól értem a Mult és a Jelen szavait! 
Itt a tanácsot megfogadom, s naphosszat a régi 
       írók könyveiben keresek új örömöt.
Éjjel azonban más tudománnyal foglal el Ámor: 
       fél-tanulás mellett kétszeres így a gyönyör.
S nem tanulás-e az is, míg kémlem a drága kebelnek 
       formáit, s kezem a karcsu csipőn lesuhan?
Így értem meg a márványt, szellemem összehasonlít, 
       lát a tapintó kéz, látva tapintgat a szem!
Így ha nehány órát ellopna napombul a kedves, 
       éjjeli órákkal kártalanít pazarul.
S nem mindég ölelünk, olykor csevegünk is okossan, 
       s míg ő szúnnyad, ezer gondolatot szövök én. 
Sok versem született így édes oldala mellett
       és a hexameter ütemeit remegő
ujjam az ő hátán olvasta ki. Lágyan aludt ő,
       s halk lélekzete, míg szívemig ért, zene lett. 
Ámor eközben a mécsre vigyázott, s római költők 
       éjeit álmodván vissza, magában örült.
Versek