Esték
Vannak nagy esték, és meghalnak a faluk ─
mikor a sok galamb a dúcban elaludt,
meghalnak édesen, meghalnak csendbe, félve,
akár a tornyokon a fecskék kék zenéje...
S ekkor virrasztóul lángocskák fénye röppen,
jó nénik fénye int ablakból, kapuból,
lámpák botorkálnak valahol künn a ködben,
s távol egy szürke út álmodva bandukol...
Virágok állanak a régi kertbe sorba,
mert anyjuk az nekik, ki eltűnt, ellobog.
Aztán a fények is mind-mind kialszanak,
meghalnak a tetők és a fakó falak,
szelíden, jámborul, mint öregasszonyok. 
Versek