Szondi
Mely had kel a drégeli völgyön elé, 
S vet vérszemeket hegyi vára felé. 
Ádáz Ali tábora durrog alatt, 
S rombolja tekékkel a sziklafalat. 
         Vajh támad-e hős, 
         Oly bátor, erős, 
   Kit nem bir ijesztni veszélyzaj? 
   S nem hat szüvére haláljaj? 
A vár kicsiny, ellene nagy sereg áll, 
Hódulnia kell, vele szembe ha száll.

Jó Szondi parancsol az ormi lakon, 
S buzdítja vitézit az őrfalakon; 
Lobbannak az álgyuk, a bástya zuhan, 
Jelt ad Ali, s népe reája rohan, 
         Van harczi zavar, 
         Helyt áll a magyar, 
   Vérben hörög a török és vész, 
   Döbbenve vonul tova más rész, 
S Drégel valamint ama gránit orom 
Rongálva ugyan, de megáll szabadon.

Új harczra megy edzeni Szondi magát, 
Vágy hallani harczriadói dalát, 
S apródinak int, de remegnek ezek, 
S a két dalos ifjú igyen kesereg: 
         „Jó gyámolapánk, 
         Nagy vészbe jutánk, 
   Nincsen ki elűzze fejünkről, 
   Fussunk el e mostoha helyről, 
Hajt kínos igába a durva pogány, 
Vagy lángdühe fegyverek élire hány.”

Mindkettejök oly deli, s fürge fiú 
Jó Szondi kegyenczei, s ez neki bú, 
A vár bekerítve, bocsássa, hová? 
Vész éri, ki mer szakadozni tova. 
         „Édes fiaim, 
         Kis dalnokaim, 
   Nincsen hova mennetek út már, 
   Ad még menedékhelyet e vár, 
Míg víni hadam megy a völgybe velem, 
Égnek könyörögjetek, óvja fejem.”

Igy Szondi. Körötte kis őrhada gyűl 
S részével az elleni hadba vegyűl. 
Küzd, harczol! előtte s utána halál 
Kín jajja liheg, hova kardja talál. 
         „Hol hadfejetek? 
         Hozzá sietek. 
   Keljen velem önmaga bajra.” 
   Kész ott Ali a viadalra. 
Csörgnek viszonozva dühfegyvereik, 
A bég sebesülten odább futamik.

Álgyuk törik újolag a falakat, 
S már külsejök össze halomra szakadt, 
Lobbot vet a vár magas ormozata, 
S a láng harapó dühe szertehata, 
         Toldúl Ali fel, 
         Rá Szondi kikel, 
   Nem néz, nem ügyel, kire, csak vág, 
   S már látja, hogy a csatahely tág, 
Nincs egy török, aki megállani mer, 
Száz van, ki lesújtva mögötte hever.

Drégelre fel ím Ali küldte követ 
Zászlósan Oroszfalu papja siet, 
Néz Szondira búsan a jámbor öreg, 
S hozzája, keservkönyüt ejtve, rebeg: 
         „Oh drága felem, 
         Jer, Szondi, velem, 
   Enged szabadon Ali menned, 
   Nincs, látod ugyis, hova lenned, 
Drégel rom, erős Ali, gyönge hadad, 
Kíméld meg utóbbi javunkra magad.”

Jó Szondi a jámbor atyára borúl, 
S lágyúl szive, majd hamar elkomorúl, 
Kardjára csap, égre felölti kezét, 
S mond a törökökre szegezve szemét: 
         „Esküt fogadok, 
         E helytt maradok, 
   Nincs alkum örökre pogánnyal, 
   Játszik szava s kénye hazámmal. 
Míg e kar acélt bir emelni, velek, 
Élj boldogul! - én viadalra kelek.”

A bég, mivel állni akarta szavát, 
A várnagyi válaszon ette magát, 
„Hát vesszen el, a ki szavamra nem ád”, 
Szól, s fölveri mindvalamennyi hadát. 
         Egyszerre ropog 
         Húsz álgyutorok, 
   Vársarkon az őrtorony eldől, 
   S öl részt a maroknyi seregből, 
Jancsár, spahi, s asszap üvöltve tolul, 
S a vár bekerítve szükebbre szorúl.

Többször viszonoztatik a rohanás, 
Drégel maga már hamu s sziklarakás. 
Vív a magyar, és sebes arczra terűl, 
Sírnak kis apródjai Szondi körül. 
         Mint bérci fenyő 
         Rendíthetlen ő, 
   Apródaiért öli csak gond, 
   S mellette vitézeinek mond: 
„Küldjétek el a fogoly ozmánokat, 
S hozzátok előmbe a főrabokat.”

Kettőnek aranyban ajándokot ad, 
És drága szegélyzetü nyestkaczagányt, 
Öltözteti dúsan a kis fiukat, 
S küldvén velök, ejt vala ily szavakat: 
         „Üdvözlöm Alit, 
         Kit bosszu hevit, 
   Elszenvedem, öntse ki bár rám: 
   Csak szánja meg két kicsiny árvám, 
Szoktassa csatákra, s ha tenni fogom 
Majd lelkemet, eltakarítsa porom.”

Drégel közepén sürü füst gomolyog, 
A máglya kigyúl, s föl egekre lobog, 
Mindent megemésztete Szondi vele, 
Amely javat ott takarítva lele. 
         Majd kardot emel, 
         Ménólba megy el, 
   Nyerges Daliát üti szűgybe, 
   A többit is átdöfi rendbe. 
S mond: „földiimet soha, Szondi lován 
Ülvén, ne kerítse, ne űzze pogány.”

Dolmányt aranyost veszen és süveget, 
S állítja nyomába a kis sereget, 
Istent velek, esve le térdre, imád, 
S hallatja utószori búcsuszavát: 
         „Rontsunk ki tehát, 
         Szebb látni halált, 
   S honnért tusakodva kimúlni, 
   Mint gyáva sok életet unni." 
Hű társaim! itt van az óra, jerünk. 
Isten kegye járjon örökre velünk.

S dárdásan előre hajúlva nyomúl, 
A sok dühös ozmán elébe tolúl, 
Hozzá torolatlanul érni ki mer? 
Földhöz sokat ő fene fegyvere ver. 
         Lábán seb esik. 
         Térdére esik, 
   Karjában erő lobog, öl, ront, 
   Míglen sok ütött sebe vért ont, 
Hajh! még szive nem, hanem élete fogy, 
S dárdája kezébe szorulva lerogy.

A bég, noha vad, s dühe Szondira fúlt, 
A hűlt erü bajnokon elszomorúlt, 
A hegyre temette a hős tetemet, 
S dárdát maga tűze le sírja felett; 
         Ott szendereg, ő, 
         A harczkeverő, 
   Kit nem bira győzni veszély, baj, 
   Nem szálla szivére haláljaj; 
Most a maradék magyar áldja nyomát 
S enyhítgeti mennyei béke porát.
Versek
Balladák