A zongora, mit gyenge ujja csókdos
A zongora, mit gyenge ujja csókdos,
   a rózsaszürke estbe felragyog,
és egy dal ébred, fájó és bolondos,
   a szárnya surran és beszél-gagyog,
bolyong, zokog és sír és meg-megáll,
hol csendesen az ő parfüme száll.

Miért ez az együgyű, édes ének,
   mely altatgatja álmatlan szivem?
Mit adhatsz, kis bolond dal, a szegénynek,
   és mit akarsz, hogy félve, szeliden
kiszállsz az ablakon és hallgatag
meghalsz a fák között a kert alatt?

 
Versek