Karos székemen
Mi ez, talán királylyá lettem én, 
Hogy ím' e fényes trón enyém? 
Vagy épen isteni jog volt talán, 
A mely kirendelé alám?

Tán az lesz, a dal isteni joga, 
Mely téged énnekem ada, 
Hisz állt egy ős nagy gesztenyefa rég, 
S ki megdalolta: én valék.

Teljes díszében—jól emlékszem én —
 Midőn a hő nyár közepén 
Dús lombbal födve, annyi ága volt, 
Hogy árnyas barlanggá hajolt.

A kis kovácsműhelynél, oda kin, 
Édes fehér virágain 
Rajzott a méh, a míg a szép magas
Élőfa zsongott, mint a kas.

S aztán, midőn az őszi szélroham 
A fát megrázta zordonan : 
Omlott a fölbomlott tokból eső, 
Szép, fényes gesztenye eső.

S most száraz ágiból egy-két darab 
Nékem kényelmes nyugtot ad; 
Neki is ott honja lett tűzhelyem 
S a múltakról pustog velem.

Tedám király, bármily erős valál, 
Neked ki nem tért a dagály —
 S előlem, kit dalolni készt e szék, 
Az idő árja visszalép.

Látom megint, mint látományt ki lát, 
Hogy száll a méh s nyíl a virág,
Hallom, mint cseng a víg gyermekbeszéd 
S a hulló gesztenyék neszét.

Tüzes kohó, hunyt szemem újra lát 
S hallom a fúvó sóhaját, 
Csattog az üllőn a pöröly, a mint 
Az izzó vasra sújt megint.

Es így tinéktek — édes gyermekek — 
Köszönöm ezt az ünnepet, 
Hogy hetven éves vénségemre még 
Megintlen fiatal levék.

A szív is, mint a fő, emlékezik 
És drága, szép emlékeit 
Megőrzi, ép', mint az emlék-lapot, 
Mit szerető kézből kapott.

Csak hív emlékezéstek önthetett 
E száraz fába életet 
S virágot attól hajthatott csupán 
E dalban, annyi év után. 
Versek