Venusi harc
Van egy harc, amellyben az ellenség deli
  Ifjak ellen titkos fegyverét emeli,
Titkos fegyverét, mert Márs, a hadak atyja,
  Vért ontó szablyáját ebben nem forgatja;
Méregben feresztett nyilak nem repdesnek
  Itt, de a vitézek mégis sebbe esnek;
A vérpatakoknak bár nem hallik zajja,
  A nyögdécselőknek egekig hat jajja;
Sőt maga Cupido rózsás ágyon forog,
  Igéző nézéssel kevélyen vigyorog,
S mosolygó Grácia sétálgatván körűl,
  E deli vitézek seregének örűl.
Mégis szemeikből a terhes felhőnek
  Vizéhez hasonló könnyforrások nőnek.
Csudálatos harc ez, ugyan az embernek
  Szívébe micsodás élű pallost vernek?
Vénus ez, akinek szeme szivárványa
  A szívbe halálos mérgű nyilat hánya;
Vénus az, aki míg vitézeit nézi,
  Égő szemeivel halálra igézi.
Aki, míg csókjai harmatját öntözi,
  A vitézt rablánccal titkon megkötözi.
Úgy van, kik a szíren szavára megállnak,
  A tenger elnyelő örvényébe szállnak;
Míg Sámsont Délila álommal kínálja,
  A gyilkos kéz alvó szemeit kivájja.
Versek