Halottaink
Távol mezőn és dombon és hegyen
Alusznak ők és sírjuk jeltelen. 

És tenger mélyén és sivatagon
És nincs kereszt fölöttük, nincs halom! 

Négy anyaszélnek minden tájai
Látták harcolni őket s hullani. 

Ily aratásod nem volt s ne legyen,
Öreg Kaszás e földi téreken. 

S míg annyi gaz és annyi gyom maradt,
Elvittél sorra szépet, fiatalt. 

Húszéves lángészt, férfit, aki ép
És nem pótoltad őket semmiképp. 

Két kézzel vágtál rendet s rend helyett
Csak gyász, nyomor és ínség született. 

Világunk dísze már világtalan,
A temetők odvában oda van. 

Ó mily vetés ez, szörnyű, szent vetés,
Érlelni őket tenger könny kevés! 

Özvegyek, árvák, fájdalmas anyák
Vert tábora néz vérzőn, sírva ránk, 

A kegyeletnek pisla mécse ég
S betegen virraszt az Emberiség. 

Halottaink közt legnagyobb halott,
Közös anyánk, hazánk is ott van, ott! 

A dús, a boldog, drága szép haza,
Ma csonka, béna, vérző és kusza. 

Nincs e világon annyi koszorú,
Mely eltakarjon, áldott szomorú, 

Nincs annyi könny, mely méltón elsirat
És sebeinkre írt ad és vigaszt. 

Ne is legyen! Szót, könnyet már ne ejts,
Magyar, virágod egy, a nefelejts! 

És addig nem lesz élet, béke sem,
Míg föl nem támad ő, győzelmesen!

Versek