Szarvas és borjai
Egy fiatal szarvas december havában
Betegen fetrengett hideg barlangjában.
Hol anyai szívét főkép az szaggatta,
Hogy kettős borjait nem ápolgathatta,
Kik csak tejhez szokván, még füvet nem téptek,
S gyengeségök miatt botorkázva léptek. -
Zsíros őszi fűvel rakva volt a tanya,
Melyet télre gyűjtött ez a gondos anya.
Abból ett előttök, hogy ha elszoknának
A tejtől s erősebb ételre kapnának,
Addig is míg a föld megnyitván kebelét,
Önként kitálalja a vadak ételét.
Betegsége híre elment mindenfelé,
S más nap a barlangot a néző betelé.
A látogatóknak unta várni végét.
Kérdik: hogy van? s miként érzi egészségét?
Innen egyenesen mennek a szénára,
Melyet zsugorgatott borjai számára.
Ekként látogatták sínlődő társokat,
Hogy minden nap nála megtömték hasokat. -
A szarvasnak végre történék halála,
S a sok szomorú fél helyet sem talála.
Csakhamar holt testét egy lyukba beteszik,
Azután a sarjút egy szálig megeszik. - -
Más nap virradóra, hogy kiürült hasok,
A jászolra mentek az árva szarvasok:
De fájdalmok után mely nagy lett félelmök,
Látván, hogy nincs többé egy szálnyi élelmök.
Az éhség foga közt még két nap gyötrődtek,
Azután mind ketten éhen megdöglöttek.

Ez a rövid mese céloz az olyakra,
A kik futva mennek a toros házakra,
S benyelik az árvák végső falatjokat
Az nap, melyen sírba zárták be atyjokat,
Kik a házban, melyre az úr mért siralmat,
Mintegy őt bosszantván, ütnek lakodalmat.
A hét árvák anyját itatják erővel,
Még a megholtért is isznak bolond fővel. -
Megunt hitves társát vígan temethette,
A ki legelőször a tort elkezdette.
Versek
Mesék