Találkozás a gesztenyefasorban
Mikor belépett, a fák zöld, hűs éje 
selyemköpenyként hullt rá nesztelen, 
fölvette, rendezgette: most feléje 
túl a derengő végén, messze lenn

zöld síkokból, zöld nappal átporozva
fehéren egyetlen alak
világított, lassan jött és orozva, 
majd minden lépésénél záporozva
ölelte által a fény hallgatag

s a tünde rezgést hozta reszketeg, 
amelyre hátrább szende szőkeség ült, 
de akkor az árnyék egyszerre mélyült 
s rányíltak a nagyon közel szemek

az arcba, melyet élő fény csiholt 
s az ottmaradt még, mint valami képbe, 
hogy elhaladtak, más-más útra térve: 
előbb mindig volt, aztán semmi volt.
Versek