Újabb részletek Dante „Poklá”-ból
98.   ...mert ekkor velőtrázón és veszettül
         Egy orditást hallottunk mind a ketten
         Hogy majd fülem dobja repedt meg ettül.

99.   A mélybe néztem s menten észrevettem
         A lelket, mely most kínjában tekergő
         Tagokkal kúszott, majd megállt meredten

100.  Ép szembe vélem, hol a tüzes erdő
         Zsarátnokát a lávatóba csapja
         És kénes bűzt pöffen a lávafertő.

101.  Fején brigantik nagy hegyes kalapja,
         De arcából nem láthattam sokat
         S nem ismertem meg, hogy ki fia-apja,

102.  S láttam, hogy ő se láthat másokat,
         Mert melléhez, guzzsal rákötözve,
         Egy szürkeszörü kanmacska tapadt,

103.  Mely arcát úgy kaparta s tépte össze,
         Hogy vére csurgott s bőgött, mint az állat
         S ordítva tűrte, hogy vérben fürössze

104.  A testébe kapaszkodó utálat
         E prüszkölő és nyávogó kisértet
         Tüsszögve a szemébe macskanyálat.

105.  S szemet maró és bűzös, barna mérget,
         S én szóltam: „Mester! ki e lélek itt,
         S mely törvény az, melyet bűnözve sértett,

106.  Áthágva gőggel kötelékeit,
         Hogy macska az, ki hozzá hű csupán,
         A melynek hűtlensége régi hit.

107.  S hiába vágyik a magány után,
         Rákötve élő, eleven kinpadra,
         Bár ugranék már elgyötörve tán

108.  A tüzes tóba, mint a szalamandra,
         Agyongyötörve s tehetetlenül.”
         S ő ennyit válaszolt csak: „Ez Salandra”.

109.  S láték amottan még ezenfelül
         Egy büszke várost, melyben jajgató
         Népek futottak kívül és belül.

110.  És láng csapott fel, fellegig ható,
         Mert minden háza egy tüzes kemence,
         S égett a templom és lángolt a tó.

111.  A tó, melyen szétfolyt s lángolt a kence,
         A szerterobbant tűzsóvár olaj.
         S én szóltam: „Mondd, e város nem Velence?”

112.  De elnyelé szavát a szörnyü jaj,
         Mit száz meg egyszer visszavert a vár,
         Amelynek tornya olvadt, mint a vaj,

113.  És visszaverte a komor határt, -
         És fent az égen fent a vár felett
         Uszott egy néma és sötét madár,

114.  Mint haldoklók fölött a Rémület,
         Amelyre dermedt torkukat kitátják -
         S én szóltam: „Mester, szörnyü bűn lehet

115.  E városé, viselve néma vádját,
         Ó mondd, mi bűne?” És ő felelé:
         „Elárulá kenyéradó barátját”.

116.  Tovább haladtunk, másik kor felé,
         Hol néma és hideg homály borongott,
         Hogy reszketett és sírt szivem belé,

117.  Mert benne minden léptem messze bongott
         S a homályból nyöszörgés tört elő,
         S láttam egy sápadt és fakó korongot:

118.  Egy fej csupán, - megismerém, ez ő!
         D'Annunzio, a klasszikus poéta!
         Körötte furcsaillatú mező,

119.  Az arca torz és halvány, mint a kréta,
         Nyakig lebegve holmi sűrű lében,
         S hápogva néz és megzavarva, szét a

120.  Nyulós és barna löttyből, mely fülében
         Csorogva foly s kezet-lábat lehúz.
         Kéz és láb, tele hajjal, mint az ében,

121.  Orrán is hajszál, sűrű, számra: húsz,
         Csak koponyája tar, miként hegy orma,
         S ő huzná beljebb, mint egy Tantalusz,

122.  De ama nedv, ama kenőcsi-forma
         Leszáll ilyenkor, erre sírni kezd ő,
         Hiába minden rugkapálás, torna.

123.  S szóltam: „Mester, e nedv, e lélekvesztő,
         Miből van, mondd, s mért gyötri úgy imetten?”
         S ő válaszolt nyugodtan: „Hajnövesztő”.

124.  Nyugodtan állott, én pedig nevettem.
Versek