A Caracalla Thermái előtt
Áventinust köd fedi, Caeliust is 
nedves szél leng a halovány sikságon 
távol bús albán hegyek állnak, hóval 
födve fehéren.

Hamvas fürtjein felemelve fátylát 
zöldruhás britt nő lapoz a könyvében 
e romok után, melyek im dacolnak 
éggel, idővel.

Folyton, sűrüen, feketén, károgva 
hullámló hollócsapatok kerengnek 
a két fal körül, melyek óriássá 
dacba merednek.

„Vénült gigászpár – haragosan szólnak 
a jósló hollók – minek álltok égnek?”
S olykor új szél hoz komolyabb harangszót 
a Lateránból.

Egy járókelő, köpenyét felhajtva 
dús szakálla közt fütyörészve halkan 
fel sem nézve megy tova. – Láz, e helynek 
istene, hívlak.

Hogyha kedves volt neked az anyáknak 
síró nagy szeme s fiaik lecsukló 
halovány fején kiterített karjuk,
téged imádó;

hogyha kedves volt a Palátiumban 
régi oltárod (mikor ős Evander 
halmát nyalta még Tiberis, s esténként 
alkonyi fényben

az Aventinus s Capitólium közt 
Róma Quadrátát hazatérő quiris 
látta még s egy lassu saturni verset 
mormoga halkan);

Láz, ó hallgass rám. Az uj embereknek 
kicsinyes hadát tova üzd el innen;
szent e borzadály, hol az ős istennő, 
Róma, leszunnyadt.

Dús fejét magas Palatinra hajtja;
Caelius felé kiteríti karját;
s Appius tág útja mögött nagy válla 
messze feszül ki.
Versek