Prometheüsz
Borítsd be égboltod, Zeüsz,
felhők ködével
s játssz, mint a bogáncsot
döntő buta gyerkőc
tölggyel, hegyorommal.
De hagyd meg a jussom,
hagyd nékem a Földet
s mit nem te emeltél, a kalyibámat
és azt a tűzaknát,
melyre irigykedsz,
hagyd nékem a lángot.

Nincs a világon semmi silányabb,
miként ti, istenek.
Áldozatokból
tengtek nyomorultul
s lanyha imákból
híztok ti dicsőre.

Fölkopna az állatok is, ha a földön 
nem volna gyerek és koldusi fajzat, 
rongy, balga bolondok.

Hogy még kicsi voltam,
gyámoltalan árva,
tétova szemmel néztem a Napra,
minthogyha amott fönn
fül volna figyelni, meghallani jajszórn,
szív, mint az enyém itt,
megkönyörülni az elhagyotton.

Ugyan ki segített 
dölyfös titánok hada ellen engem? 
Megmenteni életemet a haláltól, 
rabszolgaigától?
Nemcsak te művelted mindezt, te tüzes
                                                              szív,
én hősi szivem te? 
S te ifjú, te izzó, te megcsalatott jó, 
nem te lobogtál hálát a magasba,  
köszöntve az égben a csöndesen Alvót?

Téged tiszteljelek? Miért?
Oltottad-e kínom, a görcsöt apasztva,
hogyha lerogytam?
Vagy könnyeimet tán csillapítottad,
hogyha aléltam?
Nem az kalapácsolt engem erőssé,
a messze Idő és
a Sors, az örök Sors,	
az, aki téged?

Azt hitted tán, 
hogy meggyűlölöm az életet érted 
s pusztába futok majd, 
mert nem eredett meg 
virágjaim vetése?

Most itt ülök, Embert teremtek
ennen-képemre,
hozzám hasonló emberi fajtát,
hogy sírjon, örüljön,
csóktól tüzesedjék és sanyarogjon
s téged ne becsüljön,
mint Én!
Versek