Egressy Gábornak (Ismeretlen német szerző)
utolsó szegedi vendégjátékára
                      1840. okt.3.

Te visszatérsz a kedves Duna-partra 
A Tisza tájáról, újabb utakra, 
Követve a hírt és művészetet, 
Mi nélkülözni fogjuk fájdalommal 
Játékodat, mely bűvös hatalommal 
Bennünk egész világokat teremt,

De ne búsítson téged a mi könnyünk, 
Mert bármily messze kélsz is útra tőlünk, 
A szivünk mélyén itt maradsz velünk, 
S amíg sötéten csillog most szemünkbe, 
Oly fényesen fog tündökölni szinte, 
Ha ujjongással köztünk tisztelünk!

Virágot keresni mentem, 
Hogy neked csokorba szedjem 
Hódolati jel gyanánt; 
S a mezőn hiába jártam, 
Mert szemem egész határban 
Hozzád méltót nem talált!

De neked virul legszebben 
Mint örök tavasz, a szellem 
Dús virága sziveden; 
És te pazarul, vidáman 
Téped őket, s valahányan 
Ámulnak e kincseken!

Ó, engedd, hogy a virágot 
Melyet finom lelked ápolt, 
Hadd szeressem boldogan, 
Mely, miként mező kalásza, 
A hajnal könnyharmatára 
Csak még dúsabban fogan!

Én a te szivedbe láttam,  
Ahol csöndes virulásban	
Mosolyog a dús kedély;
Nem hozok én néked rózsát,
A leggyöngédebb mimózát  
Rejti szellemed, e mély!
Versek