Ó! Az eső!
Ó! az eső! a langyos, lassú csöppek! 
Fonalak az Idő vén orsajáról! 
Az évek fájó könnyei pörögnek! 
Ó! az eső! az ősz! ez esti fátyol! 
Ó! az eső! a langyos, lassú csöppek!

Ki mondja el, mily szomorú az égbolt,
felhős temetőútjain a víznek,
hol mélabúsan ballag egy sötét folt
s ravatalon csillaghalottat visznek,
ki mondja el, mily szomorú az égbolt?

Esik, esik és még a csönd se hallja; 
a halk eső a lelkűnkön setétül, 
mint régen eltűnt dolgok bús siralma, 
mint a könny a halott lezárt szemébül, 
esik, esik és még a csönd se hallja!

Az eső régi álmaink hurokja! 
S vergődnek ők a szálak tömkelegjén, 
dalos madárkák meghalnak zokogva, 
a vízbogokban, a fényért lihegvén. 
Az eső régi álmaink hurokja.

Mint a szárára csüngő néma zászló, 
olyan a Lelkünk a bús, esti gyászon, 
ha hull az eső, a téllel csatázó, 
olyan a Lelkünk, ázott, lomha vászon, 
mint a szárára csüngő néma zászló.
Versek