Dal (Chanson)
A nő, ki úr a szívemen, 
Sápadt virág és színtelen.
De hű és lelkemmel rokon, 
S hordozza híven bánatom
    A nő, akit én szeretek. 

Ruhája barna, arca gyász,   
Mint árnyék, énrám úgy vigyáz.
És éjen át és napon át
Látom szomorú mosolyát	    
    A nőnek, akit én szeretek.

Azért hiába, ő virág, 
Ki nékem tárja föl magát.
Másoknak büszkén úgy ragyog,
S fehéren, mint az angyalok,
    A nő, akit én szeretek.       

És így is kedves ő nekem,   
Ilyen magányos kényesen.  
Minden jajával, könnyivei  
Szivembe búvik, ott pihen
    A nő, akit én szeretek.        

És róla szól bár bús dalom,
Neked én még sem mutatom.
Tudni akarnád a nevit?
— Szomorúságnak nevezik
    A nőt, akit én szeretek.      
Versek