Gróf Festetics Györgyhez (Örvendj, hazánknak...)
Örvendj, hazánknak bölcs fia, Festetics!
Győztél, leromlott a buta cimbora!
     Gyémántpaizsban sérthetetlen
          All az igaz, valamint egy isten.

A Földnek ádáz kölykei bérceket
Szórtak, de Pallas mennyei fegyvere
     S a szent Igazság titkon égő
          Mennyköve porba temette őket.

Örvendj, szerencsénk talpköve szirton áll:
Nyelvünk, atyáink ajka, feloldatott,
     Virrad hazánk várt napja, virrad,
          S a denevérek elötte futnak.

Nyelvünk hazánkból számkivetett vala,
A régi vadság láncaiban nyögött,
     A durva ellenség haragja
          Néma homály kebelébe zárta.

Sok nagyjainknak balgatag udvarin
Már a magyarnak híre se' hallatott,
     Nem módi, úgymond. Oh, gyalázat!
          Oh, vak idők szomorú gyümölcse!

Ez szülte a sok kárt s nyavalát reánk,
Ez fojtja bennünk a geniust s erőt,
     Ez rontja erkölcsünk, s hazánkhoz
          Zárt szeretet kötelit feloldja.

Ezt végre látván a haza bölcsei,
Gátokba zárták a veszedelmes árt,
     S őrangyalunkat visszahozták
          A diadalmi kapun Budára.

Nagy rész te munkád, a te eszed s erőd.
Melly példa voltál! Esmeri nemzeted,
     Mennyit köszönhet néked e nép,
          Nyelv, tudomány, magyar ősi erkölcs.

Pályánk ohajtott tárgya mosolyg reánk:
Vár a dicsőség trónusa, menj s vezérlj!
     A véghetetlen századoknak
          Nagy neved érdemit általadtad. 
Versek
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig