Vers Honoré Daumier arcképére
Kinek ma arcképét ajánlom,
S ki, míg finom műélvet ad,
Tanít: nevetni önmagád ─,	
Egy bölcs az, olvasó barátom,

A gúny és szatíra hive,	
De az erő, mellyel lefesti	
A Bűnt, a furcsa torzképesdi,	
Azt hirdeti, szép a szive.
	
Nevetése nem a Mefisztó 
Vagy Melmót fintorára ráng, 
Nem fűti alektói láng, 
Mely megdermeszt, akármily izzó

Ezek kacaja, jaj, tele
Bús átokkal, gyötörve éles ─,
Az övé fénylő, üde, széles, 
S mintegy jósága dús jele!
Versek
fr:Vers pour le portrait de M. Honoré Daumier