A Göncölszekér
Göncöl, a végtelen ég szigettengere, 
Te égtél, mielőtt fölnéztek volna rád,
S láttad vón bolygani Chaldea pásztorát,
S előbb, mint a gondtelt lélek testet nyere.

Azóta az élők ezernyi ezere 
Csodálta távoli fényednek sugarát;
De te, föl sem veszed a föld nyüzsgő porát, 
S így ragyogsz egykor az utolsó holtra le.

Hitetlen, a hivőt kétséggel töltöd el, 
Te végzetes, kimért, egyhangu égi jel, 
Mint hét arany szeg a koporsó bársonyán.

Szabott utad, s fényed, mely fagyos mint a jég, 
Megzavarja hitünk: te voltál, aki rég
Először rontád meg kétellyel estimám.

Versek