Amarus
Egy kolostorban élt, s nem tudta ő, 
Honnan került oda. Mivel bűnös vágy 
Szülötte volt, Amarusnak nevezték. 
Magas volt s halovány, s tekintetével 
Mintha egy ismeretlenért epedne.
Egyszer, midőn a hold ezüstje játszott 
A cella árnyán, így szólt Istenéhez:
„Minden szomorúságért és keservért, 
Elvesztett életemért egyre kérlek, 
Ó, mondd nekem, mikor jő el halálom?” 
Alig gondolta ezt, már jött egy angyal, 
És így felelt: „Meghalsz az éjszakán, 
Mikor olajat öntni elfelejtesz 
Az örök mécsbe az oltár előtt.” 
Szálltak napok és évek. Szomorúan 
És némán élt Amarus, s ha olajjal 
Megtöltötte a mécset, halkan így szólt: 
„Most leikemet gyújtom meg!” És borúsan 
Mosolygott. Egy tavasszal ment a lámpát 
Megtölteni. A nagy dóm árnya megnyúlt, 
S egy zsámolyon a Szent Szűz képe alján 
Két szerető térdelt. Mikor kimentek, 
Különös vágyban égve ment utánuk, 
S megállt a kolostori temetőben. 
A hárs virágzott, rajta egy madár ült, 
S két csalogány repült élő virágként, 
S ő ment, ment, míg egy sírra lehanyatlott. 
A szeretők is elpihentek ottan,
Az ifjú a leány keblére omlott, 
S annak sötét hajától ittasult, míg 
Madár dalolt, és illatok remegtek. 
És az anyjára gondolt most Amarus,
Akit nem ismert, akinek köszönte 
E keserű világot — a madár szólt,
Az illat szállt, a harmat csillogott. 
Ma mécsesét nem gyújtá meg Amarus, 
Csak nézett, nézett, s a madár dalolt. 
Másnap, midőn első hórára gyűltek 
A fráterek, az örök mécs világát
Kihunyva lelték, és nem volt Amarus. 
Ott lenn a temető magányos ágyán 
Feküdt némán, halottan, anyja sírján, 
Tekintetével a hársfára révedt, 
S fölötte egyre szólt a csalogánydal.
Versek