Kun Kocsárd
Székelyország földén látott
A mi hősünk napvilágot,
Akkor sem volt kedves vendég
A szülék egymásra kenték
Okát, bűnét érkeztének!
De ő megjött mint a várt,
S a szegény ház-népnek számát
Hétig rugta Kun Kocsárd.

A fiak felhuzalkodnak, -
S ő, bolondja mindnyájoknak!
Jön utcából karmolt képpel.
Iskolából, titkolt kékkel;
A végső pad volt az övé,
Valameddig oda járt;
Te-belőled semmi sem lesz,
Szép öcsécském, Kun Kocsárd!

S hogy az évek el-lejárnak:
Pelyhe nő a gyenge állnak;
Dobog a szív, fázik, gerjed...
Szép szemeknek lángja mellett.
Szebb leány, mint Székelyföldön
Nincs a földön...! - de kosárt
Fon számodra s csalfa képpel
Kinevet, jó Kun Kocsárd!

Van ám jó a roszban ennyi:
Ugy sem érne rá szeretni!
Rövid békét hol megunták:
Van a honban háborúság!
A hivó jel: meztelen kard,
Mit a pártdüh vérbe márt:
Ezren mennek, - de kacagnak
Hogy ő is megy - Kun Kocsárd.

Elvész aztán híre hamva,
Mind is egy ő, élve, halva!
Mikor egyszer sok időre,
Nagyon ver a szó felőle:
Látták, hogy vítt a csatában,
Mint egy vérző leopárd;
Tamás volt sok benne mégis,
Mikép ő az: Kun Kocsárd.

Hanem amint Kassa táján,
- Fele népét kardra-hányván -
Révain nagy diadalt vőn:
Repült híre szárnyon, szellőn.
S hogy szaván a cenk olasznak,
Grittinek jut végre bárd:
Híres ember, nagy vezér s hős
Lőn egyszerre Kun Kocsárd.

Az is volt ő. Majd Horváthra
Szathmár várát hogy megszállta:
Ottan egy szakálas ágyú,
Megfosztotta fél lábátúl.
Vére omlik... ina gyengül...
De szív és hang oly szilárd!
Rajta... rajta! és a várat
Igy vevé be Kun Kocsárd.

Nagyváradra víve sebbel:
Ura búsong, fél kart vesz el!
Szép nyakokbul tépve vőnek
Gyolcsot a nők sebkötőnek...
S ki felé most annyi köny hull,
Annyi bajnok karja tárt:
Egyet mosolyg, hogy körülnéz.
- Aztán meghal Kun Kocsárd.
Versek