Pantheismus
Óh július! mikor a rózsa dél tüzétül
Csattan, és szaggató szesz a lég, mert benne láng van,
Óh, inni azt, míg láz gyúl minden kis porcikánkban,
S a részeg szív a dolgok izzó sodrába szédül!

Óh, látni, száz alakban, mily egy a Lét s mint szépül,
S a Szerelem, mely mint az Igazság, oly ruhátlan,
Ujjára mint csavarja, a ragyogóra, lágyan
Az Ok s Cél régi láncát, játékos arany ékül!

Óh, át tüzes mezőkön, míg büszke főnkre hő csap,
Lépdelni méltósággal, mint istenittas főpap,
A Földön, melyben milljom atom-szív hevesen ver!

Érezni, hogy a vérünk dús napfényszínű áram,
S a vakító lég kéjén, a gőg ájulatában
Felfogni, megremegve, mily dicső lény az Ember!
 
Szonettek
Versek