Serkentés a Múzsához
Jer! magunknak fűzzünk szárnyakat, 
    Hogy ama bérces kőszálakat 
    Megtetézhessük azokkal, 
    Láthassuk várát az ízlésnek, 
    Hol a Múzsák a sok elmésnek 
    Fejét fűzik babérokkal. 

A halhatatlanság felette 
    Öröm templomát építette, 
    A melyben megholt a halál. 
    Itt, ki szerette a Múzsákat, 
    Nevével kérkedő táblákat 
    Merő gyémántokból talál. 

A dicsőségnek trombitája 
    Érdemét harsogva fúkálja 
    Mindenütt a nemzeteknek ; 
    Ezt a hír felvévén szárnyára, 
    Viszi a világ négy sarkára, 
    S fülébe zengi ezeknek. 

Századjai az elmúlásnak .
    Általadjak őtet egymásnak, 
    És megőrizik hűséggel; 
    És mikor sírjára mutatnak, 
    Örömnek könnyeit hullatnak, 
    Koronázván dicsőséggel. 

Népei a fagyos éjszaknak, 
    S kik a forró nap alatt laknak, 
    Hirdetik, ki volt Homérus! 
    Örömmel tapsolnak őnéki 
    A Gángesnek gazdag környéki, 
    Visszaekhózik Ibérus. — 

Vajha énreám tekintene 
    Nyájas szemekkel Melpómene, 
    És éneklője lehetnék! 
    Úgy mind halált, mind más veszélyt s kárt,
    Mely a legnagyobbaknak is árt, 
    Bátor lélekkel nevetnék. 
Versek
Ódák