Az est (Sully Prudhomme)
Reggel, kezed kezembe téve 
Haladtunk erdők ösvenyén, 
Délben, az országútra érve, 
Te jobbra tértél, balra én.

Egünk többé már nem hasonló, 
Tied fényes, enyim sötét,
Te a napoldalt választottad, 
Én az árnyékoson jövék.

Rád nap nevet, gyémánt gyanánt ég 
A fövény lábaid alatt,
Csak szürke por, csak barna árnyék, 
Amerre bús léptem halad.

Zenéje édes madárdalnak 
Bájolja el füled s szived,
A méh virágnak nézi ajkad, 
Szellő csókolja fürtidet,

Míg én dalom meddő szavával 
Szivem sebét csak szaggatom, 
Nem vidít a zengő madárdal, 
Az is csak szítja bánatom. . .

De a kék ég, mely derüt áraszt 
Pazar mámort lehel reád,
A lég cirógatása fáraszt, 
Kábít az illatos virág.

A szívre lassan méla szender 
Nyugalma száll, ha száll a nap, 
Támaszt keresünk fáradt szemmel. 
S a vágyak mind elnyugszanak.

Eljössz-e majd, nyugtot keresve, 
Az út árnyas felére, lány, 
Hozzám, ki rád ott várok estve, 
Midőn befed mindent az árny?!

Versek