Özvegyasszony
A gyermekek ott állnak lombja-vesztett 
anyjuknál s mintha csak rém volna atyjuk, 
akinek az anyjuk valaha tetszett. 
Ő meg, ki tudja, hogy magára hagyjuk, 
zsibbadt kezekkel, őrjöngő körömmel 
üreget vájt fejébe kárörömmel.

Kő hogyha volna, összefolyna ottan 
a nagy eső s a madarak nyugodtan 
innának... Ó természet, e beteg nőt 
mért ugrod át, e drága, tiszta teknőt 
s mért adsz teremtményidnek inni abból 
az esztelen és buta kődarabból?
Versek