Az álarcos hölgy
A termen illeg a sok-sok selyembáb. 
De az ő lázát némán födi rizspor. 
Lelkében látja a hamvazószerdát, 
a bús zsivaj körötte bárhogy is forr.

Kimegy a puszta parkba, a bokorban 
röviden int még a farsangi bálnak, 
didergve dől a jégre... zengve roppan. 
Csend, néma fagy, benne táncra muzsikálnak.
 
A pípes lovag urak és a hölgyek 
nem is látták a hináros mederbe... 
De hogy tavasz lett és a kertbe jöttek, 
a tó feléjük sóhajtott remegve.

Hallották. És a könnyűvérű század 
nem kérdezte, mi e tompa, moraj ős dal... 
Tovább fecsegtek, vígan dudorásztak 
tréfálva a tréfálkozó habokkal.       
Versek