Az utolsó szonettekből
Csak csont vagyok ma már, aszú csontváz, nem ember,
gyűrődöm, gyengülök s minden csak gyötrelem,
a dárdás vad halál már zörgetett nekem,
ha nézem két karom, elborzadok szivemben.

Apolló és fia, e két hatalmas mester
nem gyógyít meg ma már, minden reménytelen;
búcsúzom, napsugár! többé nem lát szemem,
testem leszáll oda, hol szertemállik egyszer.

S a társak, akik íly esetten látnak itt,
ágyamhoz lépnek és lenyelvén könnyeik
arcom megcsókolják, vigasztalást rebegnek,

s halálravált szemem letörlik reszketeg.
Barátok! társaim! hát Isten veletek!
Elsőnek én megyek, szállást csinálni nektek.

Versek