Ave Imperatrix!
Tengerbe zajgó Anglia, 
királynő, nyugtalan vizén! 
Kit tisztel száz országfia, 
neked a világ mit izen?

A fold, a csöpp üveggolyó, 
törékeny gömb, kezedbe van 
és átvonul rajt elfolyó 
árnyék gyanánt, homályosan

a lándzsás, bíbor háború, 
fehértaréju, harci hab, 
halálos és tüzes ború, 
mi gyúl az Éj urainak.

A sárga, karcsú leopárd 
— isméri hitszegő orosz — 
ugrálva fut fekete, tárt 
szájjal, mert a golyó poroz.

A Tenger Oroszlánja el-
hagyá zafír-barlangjait 
s oly zivatart áll most, amely 
fényt, csillagot vakká vakít.

Az érces-torkú harsona 
Pathan nádasain rivall 
s ind hegy remeg, ha harsog a 
serged, kemény fiaival.

S ki gyémántalmafa alatt 
hűsölget, az afgán vezér, 
a kardjához riadva kap, 
hogy kéme, a mór odaér,

jelentve, hogy hallá, amint 
már Kandakhar kapuiban 
dobognak a mi dobjaink, 
ütemes zajjal és vigan.

Kelet s Dél szele elegyül, 
hol a kardos, tűzkoszorús 
angol, vérezve, egyedül 
a hatalom csúcsára kúsz.

Ó Himaláya orma fenn, 
ind ég pillére, szürke jel, 
láttad az angol Győzelem 
szárnyas kutyáit? Ó felelj!

Szamarkand, mandulaliget, 
Bokhara, vörös liliom, 
Oxus, ahol fürgén siet 
turbános kalmár a sikon:

Nap aranykertje, Iszpahán, 
mit annyi sok hivő tiport, 
poros és hosszú karaván 
cédrusfát hozva és bibort;

S Kabul, a szörnyű város is, 
a hegyoromra meredőn, 
minek márványkútján a víz 
sosem apad a déli hőn:

hol a közön, a szűk Bazár 
útján egy cserkeszlány vonul, 
kit egy kánnak küldött a Cár 
hűbéruri ajándokul, ─

itt röpködött a harci sas, 
szárnyalva a csaták körül; 
de a galamb nem harcias, 
az otthon ül — és nem örül.

Hiába várja dobogó 
szerelmesét sóvár ara: 
halott kezébe lobogó, 
fölötte örvény vihara.

És a szomorgó kicsike 
sok hónapig, sok-sok napig 
nem mászik apja térdire, 
a házban a bánat lakik.

Pár bús ereklyét tartogat 
a halovány özvegy, szegény — 
kopott vállrojtot — kardokat —
enyhíteni szive sebén.

Mert nem az édes honi föld 
nyugtatja a sok daliát, 
tört pajzsukon nincs semmi zöld 
levél, szerette-szép virág.

Delhi alatt alszik olyik, 
mások az afgán romokon, 
amerre a Gangesz folyik, 
hét ággal, sívó homokon.

Sok az orosz víz mélyiben 
és sok Kelet kapuinál a
z óceán medrén pihen 
s Trafalgárnál, hol szél zihál.

Ó bolygó sírok! Ó te éj! 
Ó naptalan nap, pusztaság! 
Ó néma örvény! Ó te mély! 
Adjátok őket vissza hát!

Kinek örökre ég sebe 
s loholva és búsan haladsz,
ó Cromwell Angliája te,
minden rögért egy fiat adsz?

Aranykoronád tüske már 
és gyász a vidám éneked, 
halottjaid szél és vad ár 
nem adja vissza teneked.
 
Szél és vad ár és idegen 
part a jutalmuk mindenütt — 
ajkuk lezárult hidegen 
s mi nem szorítjuk a kezük.

Mit ér, ha az egész világ 
behull aranyhálónkba, mondd, 
mikor ennen-szivünkbe rág, 
mi sohase múlik, a gond?

Mit ér kevély hajórajunk 
mozgó fenyőerdője, mit? 
Ha otthon elfúló jajunk 
felhőzi házunk tájait.

Hol vannak a derék, a hű 
gyorslábú angol lovagok? 
A szemfedőjük úti fű 
s köröttük a hullám zokog.

Ó kedvesek, valamikor 
holt ajkatok beszél-e még? 
Ó tompa föld! Ó lomha pír! 
Ez hát a vég? ez hát a vég?

De csönd, ez a vádaskodás 
szent álmukat megsérti tán: 
te meddő, tüskekoronás, 
hágj a magasba, Angliám.

S ha majd nagy álmod teljesül —
az őröd a jövőbe lát —, 
mint nap véres vizek mögül 
kél az ifjú Köztársaság.
Versek

en:Ave Imperatrix