132. szonett
Szemeid’ szeretem; s ők, tán szánva engem
– Tudván hogy’ kínoz kegyetlen szived –
Fekete gyász szinébe öltözötten
Részvéttel nézik sziv-keservimet.
S ah! fölkelő nap nem ragyoghat szebben
Keletnek szürkülő arczán amott,
S az esti csillag, alkony-szürkületben,
Nem ékesíti jobban nyugatot,
Mint arczodat e két gyászviselő szem!
Ha szívedhez, értem gyászolni hát
Igy illik: öltsd ily bájló gyászt egészen,
És minden ízed’ részvét hassa át!
        S megesküszöm: a szépség fekete,
        S mind rút, minek fénylő tekintete. 
Versek
Szonettek

en:Sonnet 132 (Shakespeare)
de:William Shakspeare's sämmtliche Gedichte/Sonett CXXXII
fr:Sonnets de Shakespeare/132
ru:Сонет 132 (Шекспир/Гербель)