A tetétleni halmon
Még áll a domb s én állok a felett,  
Játszik velem bûbájos képzelet.  
       
Csekély a domb, alig emelkedõ,  
Ormán csak fû, nem a bérc fenyve nõ.  
  
Csak, mintha pajzán szélfiak szeszélye  
Egykor magát mulatta volna véle,      
    
Midõn a porba' játszván, mint szokott,  
Fövénybõl a pusztán csibét rakott.     
    
Vagy mintha ember hányta volna nemrég...  
Ki gondolná, hogy százados nagy emlék!     
    
Hogy épen e halmon verette sátrát  
Honunk szerzõje, diadalmas Árpád!   
    
Innen tekinte szét uralkodó  
Szemekkel a vitéz honalkotó,  
      
Le a Tiszáig , melyen túl ama  
Berek sötétül, a táj karama,     
    
S le Alpárnak , hol a kevély Zalán  
Földönfutóvá lesz...holnap talán!   
    
Ma még a zászló mind nyelére függ,  
Ma még a harclovat békózza nyûg;   
    
Békén legelnek a halom körül,  
Ropogva, mint láng, mely avarba dûl.     
    
Egy ménes ez, egész a látkörig,  
Hol a nap fénye játszva megtörik.      
    
Csúcsos süveggel a tengernyi sátrak  
Elszórva mindenütt, - s a  dali bátrak,      
    
Mint a köpûbõl méh, ha rajt ereszt,  
Körüldonogják a szellõs ereszt.      
    
Itt õsi dal zeng bujdosó Csabárul,
Bús vígalomban a szív öble fájul;      
    
Ott kancatejnél, mely borrá megerjed,  
Harsány mulatság nyers lármája gerjed,      
    
Míg ösztörûfán egy-egy vizsga kém  
Függ, mint árboc fölött hajóslegény,     
    
Vagy egy vezér, a hadnak pásztora,  
Vágtat s nyomán fölkél a föld pora.      
    
Megszólal egy kürt napnyugat felé,  
Csatára hívó - ez a Lehelé ...!     
    
Nem, nem, - csak a szomszéd Abony vagy Törtel  
Kanásza múlatá magát a kürttel.     
    
Gulyát növel a tábor helye s õk  
Alusznak régen, a honkeresõk.      
    
De te virulj lábuk nyomán, Tetétlen !  
Bársony füvet, sarjút tenyéssz a réten,      
    
Hogy a kaszás ha egymást sarkalá,  
Kövér rend dõljön a csapás alá.      
    
Terhes kalászok habzó aranya  
Borítsa földed, - s a csinos tanya,      
    
Mely ott fehérlik zöld fasor megett,  
Hordjon magán jóléti bélyeget;      
    
Körözze mindég színe-telt majorság,  
Hogy lássa hasznát Isten , ember, ország, -      
    
És álljon a domb, a multak jele,  
Kímélve bánjon a vész is vele.  
Versek