Vasárnapok
Vidékies, sötét vasárnap-délután! 
A város alszik, lehajol a gondhoz, 
a szélkakas, mint vasmadár rikoltoz 
valami háztetőn, közönyösen, tunyán.

A szélbe kóborló, vak rémület zajog, 
ritkán tűnik fel ember künn a járdán: 
papok, csuklyás parasztnők mennek árván. 
Vecsernyérői jövő, imádkozó anyók.

A nő unatkozik s kinéz az ablakán, 
belemered az űrbe és magányba. 
A függönyök mögött a vén palánta 
sorvadva hal meg. Az unalomtól talán.

Ne merj a függönyön át betekinteni
az ősi házba, a tágas szalonba,
a vén falon — aranykeretbe fogva —
ott lógnak az ősök szigorú képei.

Meggyszín csipkéjük ring, pompázik a zeke 
— a címerük a kép aljába festve — 
s ők bámulják, hogy csillagzik az estve, 
hogy alszik el puhán a város élete.

És a vén fészkeken bús sejtelem suhan: 
beléjük fut a rég letünt Középkor! 
Mint amikor az éjjel árnya szétfoly 
s lámpákba bújik el a nap szomoruan.

A virrasztó lámpák fényük búsan vetik, 
mint néma gyászban álló tisztes őrsök, 
kihúnyt tüzet, kihúnyt emléket őrzők, 
mint hogyha egy Istent gyászolna mindegyik.

A bús harangok meg zokogva konganak, 
a rozoga harangláb összerezdül 
s úgy dong a hang a városon keresztül 
mint a koporsón az utolsó földdarab.
Versek