A kondor álma
Túl lejtős lépcsején a vad Kordilleráknak, 
Túl a ködön, a hol csupán a sas lebeg, 
Fenn, fenn, magasan, a tölcséres csúcs felett, 
Hol már folyam gyanánt tüzellő láva árad, 
S helyenként lángra gyúl egy-egy felhődarab: 
Az óriás madár közönynyel vesztegelve 
Amerikára néz, mely nyugszik néma csendbe' 
S a komor napra, mely szemében holtra fagy. 
Kelet felől, égig nyúló hegyek tövében, 
Vad pampaszokon át sötét éj hömpölyög,
 Chilit s a partokat elrengeti ölében, 
Aztán végigoson az óczeán fölött; 
Reáteszi kezét a néma féltekére, 
Minden elszenderűl, álomba dől a föld 
S a hegycsúcsokra a sötétség szürke réme 
Kiáradó tenger gyanánt hullámot önt. 
Ott ül a szirttetőn a kondor egyedűl, 
A csillámló havon véres fényben fürödve, 
Várván az éjtengert, hogy árjával befödje. 
Midőn megérkezik, benn kéjjel elmerűl 
S látván a déli fényt, a mint ragyogva ontja 
Az éjtenger partján vakító sugarát, 
A gyönyörtől hörög, elkezd reszketni tolla, 
Kinyújtja vágyatag, izmos, pelyhes nyakát, 
Az Andesek havát megcsapdosván kevélyen 
Rekedt kiáltással a mennyekig lebeg 
S túl az élők hónán, a sötét gömb felett 
Kitárva szárnyait, elszendereg a légben.
Versek