Vergilius
Mint amikor a telehold fehéren 
   küld a tikkadt mezőre hűs fagyot,
sugara reszket a folyón, az éren	
   s szűk martjai közt a vízár ragyog;

mint amikor a csalogány a lombból 
   panasszal zengi be a bús tavaszt,
a vándor áll s egy szőke fejre gondol 
   és elteli a lelkét a malaszt;

mint gyermeke sírhalmára az anya,
az égre néz fel, csillapul jaja,
s a szenvedése csöndesülve leng el;

mint messze hegy és mint a messze 
tenger, lombok, miken a szellő andalog, 
ilyen magasztos, költő, a dalod.
Versek
Szonettek