Ő ad nekem témát
Az az úr, aki itt ül az asztalom mellett, öt perccel előbb ült le az asztalomhoz, és így szólt:

- Remélem, nem zavarom.

- Ó! A legkevésbé! - kiáltottam csendesen, és az üres papír fölé hajoltam, ráírva ezt a számot: öt, mintha már az ötödik kutyanyelven tartanék. Gyorsan leírtam ezt a szót: miszerint.

- De úgy látom, ön dolgozik.

- Nini - mondtam. - Csakugyan. Ha nem figyelmeztet rá, észre se veszem.

- Na, akkor nem zavarom. Mit ír?

- Ó, semmi. Igazán jelentéktelen dolog. E... egy kis színdarab. Egy kis filozófiai szakmunka a magányról. Azt fejtegetem, hogy a munkához feltétlen magány kell, tetszik tudni...

- Hehe! Ezek az újságírók. Na, akkor nem zavarom. Hosszú lesz?

- Dehogy!... Csak egy egész rövid kis dolog...

- Na, csak írja, írja, maga író.

- Hát... ha megengedi...

- Persze hogy megengedem. Tudja, ez a mindenféle írás, én már évek óta nem olvasok semmit. Nem érdemes... Az olyan ember, mint én... aki kétszer is bejárta a világot... az egy kész regény, kedves uram, az egy kész regény, higgye el... Ha én azt magának elmondanám, amiken én már keresztülmentem, akkor maga...

- Bocsánat - szólok közbe szerényen -, nem zavarja önt a társalgásban a tollpercegés?

- Dehogy, csak írjon egész nyugodtan, engem nem zavar. Az én idegeim, az én vasidegeim fel se veszik az ilyesmit... Hehe, fiatalember. Mert én nem írom meg a dolgokat... az ám! Ezt írja meg egyszer, író úr!

- Ó! Nagyon kedves...

Vállamra csap.

- Látja, én tudnék magának témát adni, azt aztán megírhatja! Amiken én keresztülmentem, ha azt egy író megírja, hát a népek azt mondják rá: na, aszongyák a népek, hát ezt csak úgy kitalálták. Ezt írja meg egy író. He! Író úr, ezt írja meg! Mi? Ehhez mit szól?

Alsó ajkát előretolja a szájára, és fölfelé bökdös a fejével.

- Nagyszerű! Ccc! ccc! - álmélkodom. - Igazán nagyszerű volna. Miért nem írja le egyszer?

Megvetően legyint.

- Tudja, kérem... nekem nem kell. Én nem bajlódom ilyesmivel. A fene ott egye ki. Mit, hogy nekem jöjjenek a kiadók... meg aztán mindjárt görcs áll a kezembe. Nem kell nekem, hagyom őket. Hanem adok én magának olyan témát egyszer, hogy ha azt megírja, aztat szétkapkodják, hogy házat épít belőle... mert olyat még nem írtak...

- Ó! Nagyon lekötelez... de igazán nem merném megfosztani...

- Mit! Nekem nem kell! Mit csinálok én vele? Na, majd egyszer elmondom magának; aztán azt írja meg, író úr, hogy én hogy kerültem Amerikába! He?

- Roppant érdekes lehetett.

Ököllel mellbe vág.

- Érdekes! Mondja, hogy: csuda. Azt mondja.

- Hát...

- Vagy azt írja meg, hogy mihez fogtam én Amerikában, amikor kikerültem. Hogy havat lapátoltam... ezzel a tulajdon két kezemmel itt ni... elhiszi? Ezzel a két kezemmel... havat lapátoltam... ezt írja meg...

Az orrom alatt hadonászik. Furcsa, már láttam szebb kezeket havat lapátolni. Nem megy a fejembe, miért ne lehetne ezekkel havat lapátolni.

- Nagyszerű! - mondom.

- Nagyszerű! Azt elhiszem. Ha én egyszer azt magának elmondom, hogy én hogy lapátoltam havat New Yorkban... hát nem lesz szüksége többé témára.

Látom magam, hogy írom a hatkötetes regényt a hólapátolásról.

- Hihetetlen! - mondom. - Mik történnek az emberrel! - mondom. - Nnna! - mondom.

Diadalmasan néz rám.

- Azt elhiszem! - mondja. - Mi? Író úr! He?... Író úr!... Tudok témát adni, mi?! Nem volt kár, hogy ideültem, mi? Tudok, mi?

- Tud! - mondom meggyőződéssel, és csodálkozással veszem észre, hogy igazán adott.
Karcolatok