A fekete párduc
A fellegek fodra keletre csupa láng, 
Vakító sugarak csipkézik az eget;
Az éj csillagai, széthullt gyöngysor gyanánt, 
Az óceánba pergenek.

Az ég egyik fele ölt könnyü láng-mezet, 
Melyet kék ormáról redőkben ont alá. 
Lenn a smaragd vizen vörös háló rezeg, 
Mintha tűzeső hullna rá.

A fürtös letcsiszek, a karcsu bambuszok, 
S a cukornád között, amerre bolyg a szél, 
A harmat millió szikrája ég, ragyog,
S ezernyi hang moraja kél.

Erdők s hegyek közül, virágból és mohból 
Erős, édes illat árad mindenfele,
S a langy, finom légben gyorsan terjedve foly, 
Gyönyörrel és lázzal tele.

A szűz erdő mélyén, magános ösvenyen, 
A reggeli naptól párolgó fűvön át, 
Amerre partja közt sebes patak megyen, 
S zöld ívet sző a pálma-nád:

Jáva királynője, a fekete vadász, 
Hajnal hasadtakor hazafelé halad, 
Hol rívó kölykei fehér csontok között 
Egymás hátán gomolyganak.

Nyugtalanul, szúró szemekkel, mint a nyíl, 
S hajló karcsú testtel vigyázva sompolyog, 
Hol sűrü ágbogak sötét barlangja nyíl, 
Bársony mezén friss vérnyomok.

Maga után szarvast széjjel tagolva von, 
Elkölté már felét az éji lakomán.
S mögötte véresen s melegen szörnyü nyom 
Húzódik a nyíló mohán.

Körötte lepkeraj s vadméh-sereg csapong, 
Szép hajlékony hátát érintve könnyeden, 
Ezer kosárkaként illatot szór a lomb 
Lába elé a zöld gyepen.

Kiváncsin egy kigyó kibontja gyűrüjét 
A nagy skárlátpiros kaktusz-virág alatt, 
S fel a bokor fölé nyujtja lapos fejét
S nézi amint tovább halad.

A párduc ott kuszik a páfrány sűrüjén,
S egyszerre eltünik mohos fatörzs megett,
Csönd lesz, a lég lángol, s a nagy, a szörnyü fény
Elszenderít erdőt, eget.

Versek

fr:La Panthère noire