A macska (Charles Baudelaire)
1 

Jöjj a szívemre, Macska, hízelegve,
     a karmaid húzd vissza hát.
Hadd szédülök arany pokolszemedbe,
     amely merő érc és agát. 

Ha borzolom rugékony macskahátad,
     elönt a reszkető öröm.
Ittas kezem piheg s remegve áthat
     szikrákat ontó szőrödön.

Őt látom a lelkemben. Ég szeme,
     mint tiéd, szép állatom,
mély és hideg, villámlik, s öl vele.
 
És drága testén áthatón
     finom lég, kéjes illatár
igéző vészfuvalma jár.

                              2

Bundája barna, szőke, rőt,
s illatja az arcodba fú,
nehéz, varázsos illatú,
ki megsimítja egyszer őt.

Családi szentélyt, házat ó;
ha lép, fény ég a ház körül,
ítél, megihlet, tűzhöz ül,
tán isten is, tán csak manó.

Ha nézem egykor egymagam,
meredten és szerelmesen,
figyelve villog a szemem,
s magába mélyed az agyam.

Látom ─ s kigyullad erre főm ─
a két opálszem lánggolyót,
e két lámpát a lángolót,
mely rám lövell s ég kérdezőn.
Versek
Szonettek

fr:Les Fleurs du mal/1857/Le Chat (« Viens, mon beau chat, sur mon cœur amoureux »)