Utolsó szonett Eadhoz
Nem bánt, hogy valami másképp esett, 
Mint a szerelmi vágy előre szánta,  
Kezembe szállott egy kedves madárka, 
Elszállt, sugallván ezt az éneket. 

Hiszen miatta lett e szűk jelen, 
Mely az idő árjába folyna vissza,─ 
Az eltűnő gyönyörtől szűzi tiszta, 
Örök valóra váló győzelem ...  

Az úton, amely a sírkertbe lép,
Földem felé tart holmi szőkeség, 
Már mosolyogva rám szemet vetett.

Hogy mit művelt velem, sohase tudja, 
E nimfa, mely faunnal incseleg, 
Nem volt Ead, de én Pán lettem újra.
Versek
Szonettek