Női arckép a nyolcvanas évekből
Várakozva állt, körötte pompa, 
elborítva atlaszfüggönyökbe, 
melyek az ál-szenvedélyek tompa 
pátoszát göngyölték föl körötte;

lánykorából mintegy elsodorva, 
most egy új asszonnyá ébred ő: 
tornyos kontya fáradt és mogorva 
búval tűnik el a sok fodorba 
s őt vigyázza mindegyik redő,

hogyha vágyik, vagy tervez szegényke, 
mint lehetne a világa más: 
izgatóbb, valóbb, mint a regénybe, 
végzetes, viharzó lángolás, ─

hogy legyen számára egy-egy emlék
s ellehesse az iskátulába,
illatokkal ringatgatva lelkét;
és a naplójába már ne kába

vágyat írjon, mely, míg rójja, gyenge 
köddé olvad s szertefoszlik nyomba 
s hogy egy rózsalevelet tegyen be 
a nehéz, üres medálionba,

mely a mellét fekszi nappal-éjjel. 
Hogy az ablakon át egyszer intsen 
felgyűrűzött karcsú, kis kezével, 
erre vágyik és más vágya nincsen.
Versek