A vén gulyás temetése
Viszik Marczi bácsit, nem is hozzák vissza,
Hova ő most indul, nem csekély út lesz a,

Nincs is benne mód, hogy gyalog odaérjen:
Mint urat kell vinni fekete szekéren.

Harminczhat ökör van fogva a járomba. . . .
Majd csak bevontatják a paradicsomba.

Hát még a kiséret! az egyszer a fényes:
Előtte a gulya, utána a ménes;

S a lágyszívü barmok, mintha búsulnának,
Mind ollyan ostoba képeket csinálnak.

De az néki mindegy: ő már deszkát árul:
Vagy tud, vagy nem is tud e komédiárul.

A gulyát sem kérdi: hever-e? szalad-e?
Csak egyszer se’ mondja: tala te! tala te!

Csöndesen nyujtózik hátán a szekérnek;
Már nincs messze a hely, tüstént odaérnek.

Ott örök bucsút vesz tőle ménes, gulya:
Mögötte bezárul más világ kapuja.

De kiséri két pap, – két egyház imája:
No hisz valamellyik majd csak eltalálja!

S a mit száz esztendő nyilt kérdésül hagyott,
E szegény bitang juh fölleli itt, vagy ott.

Lelje is fel nyáját, lelki üdvösségét;
Béke fedje hamvát, . . . . fátyol az emlékét!
Versek