Nyári dél falun
Nyáj nem legel a puszta síkon, 
A pásztor árnyékot keres; 
Alszik a por a hamvas úton, 
Szekerén meg a szekeres.

A kovács: mühelyében alszik, 
Az álláson a kőmüves;
A hentes hortyogása hallszik, 
Két karja még vértől veres.

A háztetőn galambok ülnek, 
Teknőszélen darázs forog; 
A két talpán elszenderült eb 
Álmában mérgesen morog.

A fecsegésbe belefáradt 
A mosónék nyelves hada, 
A ruha szemvakítva szárad 
Verő napfényen amoda.

Pihen a vessző, benn a padba 
A gyermeknép akárhogy ül; 
S a halk, keserves á-bé-ab-ba 
Olykor egy méhdongás vegyül. . .

Azért gabnán a forró szélnek 
Húzódó fátyla száll, lebeg,
S mint hárfahúron, zöngicsélnek 
A napsugáron a legyek.

A vén anyókák, rokkát tartva, 
Ajtó előtt a küszöbön, 
Minthogyha meg volnának halva, 
Ugy ülnek a keskeny kövön.

De meghitten, az ablakokban 
Egy-egy szerelmes pár susog,
– Éjfélkor sem lehetne jobban – 
No persze, ők nem álmosok.

Versek

fr:Midi au village