Zarándokló fák
Mikor a haldokló sugárnyaláb
a vérző, őszi föld szívébe markol,
az ónszínű, kopár keresztutakról
zarándokolni indulnak a fák,  

a bánatuktól nagyra nyulanak, 
jámbor, szelíd, kegyes, gondolkodó mind, 
a levelük sír, sír és egyre bólint, 
szomorú lombjuk könnyez, hallgatag.

Amerre nézel, mennek mindenütt
kettős sorokban, ó vajon mióta? —
A fényt keresi a fák légiója,
a nap, a nap hatalmas mágnesük.

A köpenyeik csupa aranyok, 
rájuk esik az alvó, csöndes, esti 
fény és a szélük haloványra festi, 
a poros úton tömjén kavarog.

Haladnak a hegy bús szikláin át, 
láttukra az ember döbbenve hallgat. 
Titokzatos tanyák és törpe falvak 
lerogynak és úgy mondanak imát.
Versek