A bolognai Certosa előtt
Kedves a nap, ha kilépsz a halottak néma lakából;
       Vélnéd, isteni csók éri az arcaidat :

Fénynek csókja, amely szétárad, míglen a tücskök
       Zengik végtelenül Messidor énekeit :

Tenger a sík, mely reszket, amelyből feltünedeznek
       Kastélyok, falvak, mint csupa kis szigetek.

Messzire kígyóznak, nyárfáktól szegve, az útak,
       S karcsú ivű hídak szeldelik át a folyót.

S minden láng meg azúrkékség. A verónai hegyről
       Két felhőcske tekint egymaga errefelé.

Délia! enyhe zefír fú rád a Guardia mellől,
       Mely az Apenninről ér koszorúsan ide.

S lengeti fátyolodat, s meg-meg lebbentgeti sokszor
       Márvány homlokodon éjszinü fürteidet.

Édes! míg lesimítgatod, és szemeidbül az üdvöt
       Ámor most is még egyre igérgeti csak :

Hallgasd, szívemben hozzád mit zengnek a múzsák,
       Hallgasd, hogy mit szól mind, ki a földbe' pihen.

Ím e domb alján szendergnek az umbrok ; a bárdjuk
       Elsőnek zavará itten a bérci magányt ;

S alszanak etruszkok, kik, kürt és lándsa kezökben,
       Néztek e zöld halmok misztikus árnyaira ;

S rőthaju kelták is, kik a harc sebeit lelocsolni
       Reno hüvös vizeit szívesen üdvözölék ;

S római törzsbeliek, meg a hosszú hajzatu lombard,
       Aki utolsónak lepte el azt a tetőt.

Alszanak ők, s velők a mieink. Dél lángol a dombon
       S szólnak a síri lakók, és te fogadd a szavuk :

Boldogok, ezt mondják, kik fönn járhattok a halmon
       S kikre aranyszínü nap küldi meleg sugarát !

Nektek mormol az ér, a hímes uton lesietve,
       Nektek zeng a madár, suttog a szélben a lomb.

S mosolyog annyi virág, mely ujúl évente a földön,
       És a csillag, amely örökös égi virág!

Szednivaló a virág, mely gyorsan fonnyad : a csillag
       Mely sose múlhatik el, az az imádni való.

Rothadt a koszorú a mi nedves, tar koponyánkon –
       Fürteitekre ti friss rózsafüzért tegyetek!

Fázunk lent, egyedül... Ti szeressetek, és a tünékeny
       Létre derítsen fényt a szerelem, mely örök!

Versek