A doktor bácsi
A doktor bácsi.

    Áldott aranyember.
    Világító, nyugodt szemei kékek.
    Komoly szigorral lép be a szobába,
    szemébe nézek és csöppet se félek.
    Borzongva érzem biztos újjait,
    ha kis, sovány bordáimon kopog.
    Ősz bajusza a fagytól zuzmarás,
    hideg kezén arany gyűrűsorok.
    Oly tiszta és oly jó. Ő ír medicínát,
    keserűt, édest, sárgát vagy lilát.
    Az ő kezéből hull a paplanomra
    nagynéha egy halvány, szelíd virág.
    Rá gondolok, ha szörnyű éjszakákon
    párnáimon oly egyedül sirok.
    Ő az egészség és a bizonyosság,
    titkok tudója és csupa titok.
    Gazdag, nyugodt. Nehéz bundája ott lóg,
    prémét szelíden prémezi homály.
    De elmegy innen és itthágy magamra,
    színházba tér, vagy csöndbe vacsorál...
    Ilyenkor látom otthon s páholyában,
    amint valami víg tréfán nevet.
    De kék szeme egyszerre elsötétül,
    rám gondol, mit csinál a kis beteg?

    A béke ő, a part, a rév, az élet.
    Jaj, hányszor néztem jó arcába hosszan,
    míg ájuló álomba lengve árván,
    kis ágyamon, mint egy bús, barna bárkán,
    ködös habok közt ringatóztam.
Versek