Még büszkén vallom, hogy magyar vagyok
Még büszkén vallom, hogy magyar vagyok, 
És nagyapám, a régi katona 
hallgatja mosolyogva, boldogan, 
sebforradástól lángol homloka 
s én térde közt, hadarva szavalok, 
hogy győznek mindenütt a magyarok. 

Csak a szeme borul el néha kissé: 
Jaj, meg ne tudja ez az árva gyermek, 
hogy vannak messze, különös világok, 
s aranyba nyílnak a versailles-i kertek, 
jaj, meg ne tudja és ne lássa őket, 
ne lássa fényük és ne hallja hangjuk, 
a magyar szó a hét szilvafa alján 
körötte most még mint tengermoraj zúg. 
Óvjátok édesen az édes álmát, 
mint álmát a szegény beteg gyereknek, 
hogy meg ne tudja, élete nem élet, 
és meghalt már, bár alig született meg. 
Jaj, meg ne tudja, hogy hiába minden, 
ha dalol és ha a távolba lát, 
mert néma gyermek minden kismagyar, 
s a Nagyvilág nem érti a szavát. 

Versek