A dög
Emlékszel-e, én angyalom, a dögre,
    amit láttunk e reggelen? 
A kavicsos ösvényen füstölögve
    feküdt a bűzhödő tetem.

A lábát égre rúgta, mint a céda,
    az égő mérget izzadott, 
és hasa dögleletes rothadéka
    ontotta a csúf illatot.

A nap reásütött a húscafatra
    pecsenyévé pirítva már, 
hogy a nagy Természetnek visszaadja,
    mi néki joggal visszajár;

s az ég bámulta a remek csontvázat,
    kinyílt, mint a bimbó feje, 
de bűze oly erős volt, hogy — utálat —
    úgy szédültél a fűre le.

Donogtak rothadt gyomrán a legyecskék,
    fekete és komor üreg, 
s húsrongyait sűrű lében megesték
    a dőzsölő, sötét nyüvek.

Dagadt-apadt a lé, akár a hullám, 
    fröccsenve szörcsögött le-fel:
s úgy tetszett, hogy az élet, itt e hullán, 
    ezerszeres erőre kel.

És zene zengett, gyászos, furcsa, rémes,
    mint szél s a víz zenélt a váz, 
vagy mint a búzamag, amit a béres
    a rostában forgatva ráz.

A forma is csak rémlett, lenge álom, 
    egy vázlat volt a hulla most,
mit gyorsan összeüt művész a vásznon, 
    emlékezetből, hamarost.

A szírt mögött ravaszul meglapulva 
    egy szuka várt, egy éhes eb,
hogy dögfalatját megragadja újra, 
    sandító szemmel ránk lesett.

─ És látod, édesem, ily dög leszel te, 
    ily szörnyűséges döghalom,
te csillagom, napom, szivem szerelme, 
    te lázam és te angyalom.

Igen! ilyen leszel te báj-királynő, 
    ha megken utolszor a pap.
Feletted dudva és kövér virág nő, 
    s porladni fogsz a föld alatt.

De mégis, mindhiába mar a pondró
    és a sír minden férgei,  
mert dúlt szerelmem is a te mosolygó 
    örök szépséged élteti!
Versek