A faliórák
Éjjel, hogy mély csönd van otthonunkban,
bot botol és mankók zaja jön,   
az idők lépcsőin föl-le surran	
a nagy óra fönn;    

vén, naiv zománcok, pár sovány szám, 
ó virágok, minden néhai; 
kongó folyosók vak éjszakáján  
elhagyottak holdjai;

síri hangok, rozzant, régi rúgók, 
titkos, elhagyott fa-ház, 
percenések, zizzek, lopva-zúgók, 
nesz, mely félve kacarász;

tölgy-tokok, árnyak edénye,
zárt koporsók a falon,        
vén kujon, aki zenélve
azt huhogja, borzalom.	

Ó az órák
útjukat sietve róják,
mint a vén cselédek
csosszannak buzgón elébed,
nagy papucsba és mezítláb        
s a szívükbe beszorítják
rettegésem éji titkát.
Versek