A harangok
I

Halld, a szánon a harang, 
       szép ezüst-harang! 
Mily világát a vigságnak zengi ez a hang!
halld, mint pendül, kondul, csendül
át az éj jeges legén,
míg a csillagnak, mely fent ül, 
fénye kristályfényesen dül 
keresztül a lég egén. 
Ritmussá fut ám
mintegy titkos rím után
össze a csilingelés itt, melyre bong a sok harang, 
sok harang, giling-galang,
       gingalang –
és e csengés és e bongás, melyre bong a sok harang.

                            II

Halld, az esküvő-harang, 
       lágy arany-harang!
Mily boldogság bőségéről búg e lanyha hang!
Át a balzsam-éj legén
kéj kereng az énekén!
S az arany-harang alól 
hinta-hang
olvatag patakja foly,
melyet holdat nézve hallgat a komoly 
him-galamb.
Ó, e rezgő érc alatt
mennyi gazdag, enyhe hangzat-ár fakad!
S mint dagad!
Mint szakad
a jövőbe! S ingatag 
mámorába mint ragad
e merengés, e csapongás, 
melyre cseng e sok harang, 
sok harang, giling-galang, 
       gingalang – 
és e zengés és e zsongás, melyre leng e sok harang.

                            III

Halld, a hangos vészharang, 
       réz-harang!
Milyen rém-regét regél e zord zivatar-hang!
Vad sikoly, vad rémület
veri, hökkent éj, füled!
Oly nagyon fél, nem beszél:
hogyha ily nagy a veszély, 
minden hang
lármás kegyelem-kiáltás a kegyetlen tűz felé. 
Rémült irgalom-könyörgés a siket-vad tűz felé, 
melyet egyre fellebb-fellebb
őrült vágya űz felé,
hogy –  ma, vagy sohsem –  de fellebb 
tán a sápadt hold-arc mellett
égne és nem itt alant. 
Ó, e sok harang.
Mely kétséget kong a hang!
Rettenet!
Mind mint búg és bong és bőg!
Milyen borzalom, mit ők
a vonagló lég keblébe öntenek, 
mégis érzi jól a fül
e zugásból, 
pattogásból: 
nő-e a vész, vagy elül;
mégis jelzi jól a hang, 
mint sikoltás,
lárma, oltás,
árad a vész, vagy lappang,
amint árad, vagy kifárad a haragban a harang, 
sok harang,
sok harang, giling-galang, 
       gingalang – 
és zugásban és bugásban mind a kongó sok harang.

                            IV

Halld, a harsány nagyharang, 
       vas-harang!
Mennyi ünnepélyes gondolatra hí e hang!
Hányszor csendes éjjelen
borzadunk, ha hirtelen,
mint egy néma jóslat kél a vad harang-moraj, 
mert minden hang, mely ömöl
a rozsdás torok mögöl 
egy sohaj
s a harangozók csapatja, 
amely fenn a tornyot lakja. 
Ah, e raj!
mely nagy érc-nyelvet lenditve 
monotón zenére csal,
s ember-szivre hengeritve 
köveket, tell kedve –  jaj! 
Ez nem ember, nem is állat, 
nem is asszony –  ó utálat!
Ez a raj: manó
és királyuk a harang-vonó 
vonja –  csingi –  lingi –  lang 
       lang!
vonja, mert övé a rang –  
s egy peánt ver a harang. 
S keble tágul, gingalang, 
úgy mulat, hogy víg a hang 
táncol és fel-felrikkant –  
ritmussá fut ám
össze titkos rím után 
hangja s a harang-peán 
gingalang!
Ritmussá fut ám 
össze titkos rím után 
mind a sok nyögő harang, 
száz zugó harang,
mind a zokogó harang –  
ritmussá fut ám
össze mind a, mind a hang, 
boldog titkos rím után 
száz nyögő, zugó harang, 
mind a, mind a sok harang, 
sok harang, giling-galang, 
       gingalang – 
mind a kongás, mind a bongás, melyre bong a sok harang.
Versek