Megint Páris felé
Unt hegyek, kik maradtok
	S elémkacagó völgyek.
	Jaj, jaj, jaj,
	Nincs akiktõl búcsúzzak
	S akiket üdvözöljek.
	 
	Lelkemen elhagyott táj
	S közelgõ: feketén ül.
	Jaj, jaj, jaj,
	Oktalan minden ország,
	Ha az ember megvénül.
	 
	Rohanó vonatomból
	Néha félve kinézek.
	Jaj, jaj, jaj,
	Öt év alatt vakult meg
	Annyi látás, igézet.
	 
 	*
 
	Páris, Páris, mindjárt itt lesz,
	Szépen, szerelmesen, lágyan,
	Könnyesen és fiatalon
	Valamikor hogy kivántam.
	 
	Hogy vigyáztam, hogy akartam,
	Megindultan, vággyal telten,
	Messze fényét, híres fényét
	Önmagamtól irigyeltem.
	 
	Páris, Páris, mindjárt itt lesz,
	De én mit akarok tõle?
	Ni-ni-ni, már idelátszik
	Fényköd-selymes szemfödõje.
	 
	Fölcsillog az éges égig
	Én Párisom csillogása.
	Óh, más Páris, most érkezik
	Te régi gyerkõcöd mása.

	*
 
	Sebzett száz kézzel fogdos össze
	Száz nagy polip, valótlan emlék:
	Mintha nagyon sokan lesnének
	S kergetnének egy bús estének.
	 
	Egek, be zûrös a világ,
	Be bús az este, ami jön,
	Mintha ezredmagammal lennék
	S mintha mégis
	Nagyon-nagyon egyedül lennék.
	 
	*
 
	Se terv, se kedv, se pénz, se asszony,
	Álomporoktól zúg a fejem,
	Nincs, ami Párisban marasszon,
	Nincs, ami életben marasszon. 
Versek