Emlékek (Vajda János)
I.

Mikor ottan andalogva
Álmodoztunk a ligetben...
Bár felednem jobb is volna,
Mind hiába, nem felejtem.

Úgy néztél rám, oly szerényen,
Mintha mégis ember volnál...
És ha tündér? ─ voltaképen
Jobb a többi halandónál.

Jól esett így édelegnem;
Bár utólag egyre bánom,
Hogy ─ ha már ily Tamás lettem ─
Nem volt annyi bátorságom:

A kis gödröt ajakadban,
Játszi fürtöd' a hó vállon
Miért meg nem tapogattam;
Hogy mi vagy, való, vagy álom?

               II.

Csak ki vele most szaporán
Ez a titkos hajnalóra.
Most megy a tündérkirálylány
Megfürödni le a tóra.

Orgazdád lesz a sötét lomb,
És ne félj a kerge széltül.
Fű, fa, levél mind megbomlott
S reszket az mind esze nélkül.

És a víz vonagló kéjjel
Csókolgatja holdfény-testét.
Te se nézhedd ép elmével...
És ez lesz még a szerencséd.

Elnémulva, bámészkodva,
Mint a többi kövült béka ─
Legalább nem bőgsz, torkodba
Rekedvén a „Heuréka!”

               III.

Az erdőn a csalogányok
Vigan élnek, szerelemnek.
A pipiskék, a sármányok
Az utakon egybekelnek.

A padon, a fasor alján
Üldögél az ifju vándor.
Bólogató levél a fán
Majd leszédül sohajától.

Haja, mint a szomorufűz
Lóg alá a somfabotra.
Párzó veréb játékot űz,
Ő meg írogat a porba:

„Kis madárkák, könnyü nektek!
Egyitek sem olyan dőre
Kérdeni: a vőlegénynek
Van-e rangja, kutya-bőre?”
Versek