Istenek, szellemek (Magyar mythologia)
A magy. pog. vallás isteneirőli adatok, dii scythici, scythica numina. dii patrii. Mars. Hercules hadisten. Damasek. Úr. Ármány. Manó. Fene. Nyavalya. Guta. Mirigy. Csoma. Dobroc. Láz. A mono- és polytheismus a magy. ősvallásb.
――――――――――
Az eddigiből kitűnhetett a magy. ősvallás hite egy legfőbb lényben, ki istennek neveztetett; a további kérdés: birt-e a magy. mythologia, több más istenekrőli képzettel, szorosb polytheisticus értelemben?
     Theophylakt (7. 8) szerint: a turkok imádják egyedűl és istennek nevezik azt, ki az eget alkotta. Ricard. (fact. ung. Endlicher 252) nec idola venerantur áll, minek ellenkezője legalább ily jelenségre vehető volna. Régi krónikai, és legendai hagyományunkban az istent a magy. pogány korból, majd egyes, majd többes számi változatos felemlítéssel találjuk. Anonym.: (39, 50, 56) deus tradidit duci Arpad, — adjutor erat dominus, Arpad dominum orans; chr. bud. 56: volebat deus ut citius descenderent in hungariam st.; és ismét, Anon. 13: diis immortalibus magnas victimas fecerunt. Hartvic 6: apud se cepit — Gejza — meditari qualiter subiectum sibi populum unius dei cultu manciparet, — baptismatis unda lotos unum dominum colere compulit. Ditmár (7) szerint is, a már keresztyén Gejza az egy isten mellett még régi isteneinek is áldozott. A gerardi legenda Vionnáli variansb. (Batthyan. ed. 347) mondatik a pogány vallásért felkelőkről: scythicaque numina recolere; hasonlón az ennek, (vagy mint én inkább vélném, egy, mind a kettőnek valamint a mai krónikáknak, alapul szolgáló közös kútfő), nyomán interpollált: edict. Andr. I a corp. jur. prophanas et scythicas ceremonias et falsos deos abrogarent. Tur. 2. 39, bud. 93 st. krónikákb. a Béla alatti pog. forradalom leirásában: de multis deabus una nomine Rasdi.
     Ezen határozatlan, és csupán a classicus nyelvi kifejezés, mint: victimas diis immortalibus, — vagy keresztyén irói phrasisokra, mint: unum dominum, falsos deos, utaló adatoknál határozottabbak, azon bár gyengébb eredetiségű későbbi tudósítások, melyek az istenségek neveit is még tudni akarják. Bonfini (i. kiad. 96) tudósítva a jelenetről, midőn Deésnél Árpád, a magyar honból meghozott föld, fű, viz jelveket, áldozatkint népe színe előtt felmutatja, véle Mars pater és parens Hercules istenek nevét hívatja segélyül, és: Marti ac Herculi progenitori — um. — istrianam aquam ex more libavit. Szinte így (118) Kuppát, Istvánt vádlólag beszélteti: externae quam suae gentis studiosior et amantior Martem, Herculem, patriosque deos quorum numinibus res ungarica adoleverat, aboleri iussit. Hasonlón a Péter alatti felkelésben énekelteti a pogány párt kürtölőit (aeneatores):
ungarus quicunqne esto                                                  antiquas ceremonias resumito,
scyticos deos recolito,                                                  qui contra sanctionem dixerit,
feceritve capitalis esto,                                                   ac hostis ungaricae gentis
haud aliter atque si Martis Herculisve aris                  ac focis vim intulerit promulgato.
Valaminthogy az egész nemzeti vallási Péter, András és Béla alatti mozgalom, erős hatással volt, mint azt a krónikai élénk leirások, és még késő emlékezetek is tanúsítják, (l. p. (Galeotti de dict. et fact. Math. 6, 29), ugy a közlött rímelt sorok is, minők példaul a krónikai leirásban szinte előkerülnek:     „inceperunt comedere equinas pulpas
                                                                                 et omnino facere pessimas culpas”
már is némi hagyományos nyomot sejtethetnének. Igy említi róla még Székely (cronicája 165): mert az mongiac vala hog attol fogva is szerenczeiöc elhailot volna töllöc, miotta keresztienne löttec volna. Hasonlón Bonfinihoz, vagy hogy csak utána nevezik akkép, ezen isteneket későbbi krónika iróink, mint Heltai (chron. 22): Árpád — áldoza a kürtbeli duna vizet az Marsnak és Herculesnek; Lisznyai (cronica 213): Mars és Hercules isteneket segítségül hivák — azután Marsnak és Herculesnek scithiai módon sok áldozatokat tőnek.
     Hasonlón találjuk már a classicus iróknál idegen népek istenei neveit, sajátjaikkal, sőt a későbbi krónikásoknál ősi saját pogány vallásuk istenei elnevezéseit a classicus mythos ismertebb nevei alkalmazásával adva. Herodot már a skythák hadistenét és tűztiszteletét Ares és Vestával magyarázza; szinte talólag ismerteti Tacitus (9) a germán isteneket: deum maxime Mercurium colunt. Herculem ac Martem animalibus placant. Isidi sacrificant. Julius Caes. (d. b. Gal. 6. 21) már előbb természetelem tiszteletet jellemez: deorum numero eos solos colunt quos cernunt, solem et Vulcanum et lunam. A Gothoknál Jornandes (5): Mars quem Gothi semper asperrima placavere victima. Paul. Diac. (1. 9) a longobardok istenségét Wodant, Mercurral értelmezi; ezekben egyiránt az ismert classicus mythologiai megfelelő nevek, mintegy magyarázatul szolgáltak, a homályos máris ismeretlen honi istenségek helyébe, vagy hogy a latin szövegben, azoknak a megfelelő latin névvel adása, alkalmasb volt. Ily értelemben volna vehető tehát Bonfini adata is, ha épen rá nézve a nehézség különösen elő nem gördül, hogy, mint történetiróink mondják, a históriai igazságot classicismusra törekvő irályának egynél többször feláldozta, és ennek kifejezéseit, egészen eltérő visszássággal, e modorban gyakran még a keresztyén hitbéli előadásban is alkalmazta. Másfelül felvilágosításul szolgálhat a körülmény is, hogy valamint már a legrégibb krónikai és legendai nyomokban folytonosan skytha őseredeti visszaemlékezések, hagyomány és származásra utaltatunk, úgy az ősvallásra nézve is a szokott kifejezés: scythici dii, scythica numina, mintegy az általánosb: more paganismi, dii patrii st. mellett határozottabb jelentéssel áll; így még későbbi krónikásoknál is: Székely chron.(151): scithianac mogia szerint (161) megengednec nekic a scithabeli hitet. Lisznyai (213): scithiai módon st. Mi már magában igen közel alkalmat adhatott, a Herodot s más classicusokból ismért skytha istenségek, — minőknek különösen Ares ― Mars hadisten, Hercules az istenített hős, (a hylei, skytha eredetrőli mondánál fogva) tartattak, — alkalmazására, mi eltekintve már a való, vagy költött skytha eredetrei visszatekintés nélkül is, igen illett hason hadakozó rajra, minő nemzetünk; és annálinkább talált, midőn a legősibb hagyományos tudat ily skytha eredetet folyvást emlegetett, az attilai biographusok által már a húnoknak is ezen Mars és Herkules istenségek tulajdoníttattak, és bizonyos nyomokban példaul épen a hadisten skytha kardtiszteletérőli, s a hún-magyar attilai kardróli hagyományban, ezen hit folytonosan élt; a továbbiakban pedig a tudomány és vizsgálat, mindinkább igyekezett új és új összefüggési védveket felismérni. Mind a mellett maga egy ily skytha mythosi tudat, annyira homályos és kétséges, hogy a tudósításokból rá nézve is csak véleményezve volna kimutatható, mennyire, s mikép birta amaz néki tulajdonított istenekrőli fogalmakat és neveket; annál kétesebb volna azoknak saját mythologiánkban áthozatal általi megállapításuk. Valamint másfelül e nevek és fogalmaknak használata, régi íróinknál s emlékeinkben igen okszerűnek mutatkozik; és én e tekintetben a legnagyobb bizonyító és állító erőt abban tulajdonítanék nekik, ha bennök isteni epithethonok fordítása v. kifejezése volna kimutatható, minőt Mars: a hadistenre, Hercules az erős istenre, vagy valamely istenített ős nemzeti hősre nézve kifejezhetne; — mindenesetre közelebb álló és megfelelőbb volt a keresztyén feljegyzőnek, a fentebbi latin szavakban ily: hadak istene és erős isten vagy isteni hősrőli emlékezetet a Mars és Hercules ismeretes, s jelentékeny pogány isten nevekkel adni, mintsem: a deus exercituum, v. fortitudinis, v. divus heros st. nem csupán pogány kifejezésekkel. Egyébiránt a magánálló, s csak mintegy átmenőleg felötlő helyek kétes voltát, nem vagyunk itt képesek egyéb adatokkal istápolni, a mi belőle legjobban talál a skytha Ares ― hadisten kardjáróli hagyományt, lejebb illetőbb helyen érendjük (jelvek XVI).
     Székely (cron. 149) említ továbbá egy Damasek nevű istent: Csaba, Attila fia testamentomában um. ezen Damasek istenre, Heltainál (21): az ő istenökre Damasekre fogadtatja népével, előbbi honuk, Pannonia földére visszamenetük. Valjon az itt pusztán álló név némi hagyományos tudattal maradt-e fen, vagy csupán költött, minőkint azt már Cornides (r. v. 21) visszaútasította, nehéz meghatározni. Véleményem szerint benne szinte, skytha mythosi reflexio — valjon eredeti vagy tudományos? — foroghat fen. Herodotnál (4. 59): regii scythae, etiam Neptuno sacrificant, nominatur autem Neptunus: Thamimasedes; Anquetil du Perron (zendav.) a Herodotnali skytha istenségek neveit zendparziból fejtegetve: Thamimasedes-t ― Damasdes-sel értelmezi a tama-zadeh-ból — allen dingen zur geburt helfende. Mi a névre nézve semmi bensőbb eredeti összefüggő okozatos megfejtést nyujtani nem képes; az nyelvünkön eltérő alakjánál fogva is, semmi összeköttetésnek nem ád helyt, és addig míg bővebb hagyomány segélyére nem jövend semmi következtetésekre sem használható.
     Mit Inchofer (an. eccl. hung. 1. 36) mond: hungari quos deos colebant .... religioni illis fuit Teutae cuiusdam, deinde Dicenei, mox Cosmici, ac tandem Zamolxis cultus quos fama sapientiae passim audientes, legislatores habuerunt, adeoque temporum opinione velut inter deos receptos venerati sunt, Jornandes 18 fej. a gothokróli e helyének hamis felfogású, oktalan átírásán alapszik. Ugyan csak Jornandesnál (6) így jő elő, a Damasekhez közel járó, egy Taunases király neve, kiről: mortuum Gothi inter numina populi sui coluerunt.
     Még könnyebben áteshetünk mind annak felemlítésén, mit a későbbi írók a tárgyat olykor érintve, majdnem minden alap nélkül itt olt felhoztak; mint p. Lisznyai (cron. 1 lap) régi magyarok vallása: „a magyarok minekelőtte kereszlyénekké lettenek volna, annakelőtte Jupiter, Mars és Mercurius isteneket, és Venus istenasszonyt tisztelték és imádták”, vagy Keresztesi (Thewrewk nyelvt. felföd. 38) a mi magyar eleink a pogányságban micsoda isteneket tiszteltek: u. m. 1. Vesta v. isten. 2. Jupiter v. jó. 3. Apollo. 4. Mars. 5. Hercules. 6. Bakhus. Hasonló élhetlen, és oktalan nagyobbrészt mind az, mit nyelvünknek más nyelvekkeli rokonításai közt az ügyetlen s hivatlan etymologisatiók előhoztak, nagyobbára a legidegenebb istenelnevezéseket nyelvünkben keresve és értelmezve, mi a legtöbben, az illetők szűk látkörénél fogva, ritkán is ment a classicus mythos nehány ismértebb alakja, s a semi nyelvnyomozáson túl; az egészben, ha bár itt ott egykét mélyebb jelentést és összefüggést nyújtó megis pendíttetett — mire tárgyunk folyamán lekintettel leendünk — hiányzott a megkívántató kritikai alap, melyre építeni lehetne, és különösen az előttünk lévő tárgyra nézve, egyéb magyar ősvallási istenségi nevek és alakok kimutatásában, semmi eredmény sem eszközöltetett (l. kútf. myth. irod.).
     Mindezeknél nagyobb figyelmet érdemelnek e tekintetben, azon hagyományos, olykor még mai nyelvünkön is járatos, vagy már elavult, majd ismét eredeti értelmük mellett csupán átvitt más, vagy egészen homályos értelmű, máskor ismét csak a tájszólásokban fenlévő, vagy ott legalább eredeti értelmükben fentartott nevek és szavak, melyek majd nyilvános, majd bizonyos mellék értelmük, és használatuk, nagyobbára pedig csupán mélyebb philologiai magyarázatuk által egykori ősvallási fogalmak, nevek és jelentésekül mutatkoznak. Ilyen ismeretesebbek már világosabb mythologiai értelemmel: ördög, tündér, óriás, boszorkány, lidérc, sárkány, tátos, garaboncos; mások ismét mint: manó, úr, ármány, fene, patvar st., melyek csupán mélyebb vizsgálat nyomán volnának ilyenekül felismérhetők. Azért mindjárt e helyt, hol különösen istenségi nevek és alakok szoros vizsgálata feladatunk, kéntelenek vagyunk választást tenni ezek, és amazok közt; az előbbiek nyilván kijelölhető körüknél fogva, a polytheisticus mythologiákban is, a sajátlagibb istenektől eltérő, mintegy közvetítő fensőbb lények, szellemekül mutatkozván, saját hitregei kört képeznek, minők már a tündér, óriás, boszorkány, az állati alakú: tátos, sárkány, lidérc; úgyhogy itteni vizsgálatunk számára, csak azok maradnak fen, melyek ma már nagyobbára vesztett eredeti értelmük híjában, homályos jelentésük, majd határozatlan, majd sokalakú képzetük által a vizsgálatot itt teszik szükségessé, a mennyire netán az eddig fel nem deríthetett nevek, fogalmak, és képzetekben sajátlagi istenségek nevei forognának fen!? De már itt eleve is azon eredményre figyelmeztetünk, hogy közülök alig vagyunk képesek egyet is szorosban vett polytheisticus alakul felismérni, akárhogy fenmaradt adataink annak kimutatására ma már elégtelenek, vagy hogy a magy. mythologia nem birt többistenségi, szorosan vett képzettel, valamint már ezt eddigi kevés vizsgálói is egyhangúlag állították, mi bevezetésünkben némileg indokoltuk, és e vizsgálat nyomán még magyarázni akarjuk.
     Kezdjük rendre e fogalmak, nevek vizsgálatát a mennyire e helyt tárgyalhatók:
Ipolyi Arnold