Théodore de Banville-nak
Az Istennő haját csavartad kézre hévvel, 
S úgy vallott friss, kemény ökölre e fogás, 
Úgy volt fölénnyel és hanyag bájjal csodás, 
Mintha ifjú zsivány birkózik kedvesével.

Üde szemed kora tudástól volt tüzes, 
S mutattad már, amíg dús építészi dölyföd 
Biztos formát merész, nagy vázlatokban öltött, 
Hogy értt korod minő zamattal lesz izes.

Költő! vérünk zuhog, kifoly vakon keringve 
Minden kis póruson, s talán a Kentaur inge, 
Melytől mint bús patak nyíltak meg az erek,

Háromszor volt a nyál finom mérgébe ojtott, 
Melyet a szörnykigyók dühödt torkára fojtott
Bölcsőjén Herkules, a rettentő gyerek!
Versek
Szonettek
Tóth Árpád