Töprengés (Szalay Károly)
Kétségek árja háborog agyamban, 
Világok sorsán vivódok magammal; 
S ki meg nem értem véges földi létem: 
A végtelenben járok gondolattal. 
Mindig csak ez, hogy „küzdj és bízva bízzál!” 
Miért? kiben? Benned tán, fényes ég? 
Hol pusztuló s most született világok 
Csalóka fényű, milljó napja ég...? 
Hol nincs határa térnek és időnek, 
Kezdet s a vég határa összefoly, 
S örök titok nagy tengerébe vész el 
Könyhullatás, kétség s szelíd mosoly? 
Vagy benned bízzak, szűkhatáru élet, 
Mely labdaként dobálsz örvényiden 
S a mig körűlem léti harcz üvöltöz, 
Eszményi czélt nem látok semmiben? 
Hol az erény kereszten vérzik el, 
A míg selyempárnán henyél a bűn 
S gúnyos kaczaj zsibong fülébe annak, 
Ki ég felé tekint, kitartva, hűn?
A hol örök felejtés árnya rejti 
Annak nevét, ki lelke fényivel 
Bűvös sugárt vet százados homályba 
S egy emberöltőn új csodát müvel. 
Vagy benned bízzak, enyhadó halálom, 
Fáradt pilláimat ki béfogod; 
S kétségbe'sés vad örvényébe szálló, 
Szárnyaszegett lelkem feloldozod? 
Ki önmagadban is örök talány vagy, 
Új kételyek zárát pattantva fel, 
S kérdéseimre, hogy hová vezetsz el, 
Se föld, se ég, sem lelkünk nem felel?!
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Halvány sugárt lövel hitem világa; 
Az ész ködén az is homályba vész . . .
Szegény halandó elborongva bámul, 
Sovár szeme mig semmiségbe néz.
Versek