Negyedik elégia
Mikor azt kérted, hogy írjak elégiát 
e puszta birtokról, hol a szél egyre sír 
s zúg szürke ég alatt a halvány, méla nyír, 
már láttam a nyirkos bozót setétjén 
a hosszú, szalagos és lankatag ruhát.

Októberi napon a kert hűvös gyöpéről 
egy csonka Diana szökőkútként meredt fel. 
Rózsák, japán cserjék, vörös mogyoróbokrok, 
babérok, hólyagfák a bús és szép fasorban 
a szemhatár felé lej tettek messzire 
s itt kékelő ködtől fakult az ég szine.

Édesdeden ébredt lelkemben a halál. 
Gondoltam órájuk, sok régi sorson át, 
a gyermekekre, kik tépték az orgonát, 
meg hogy ebédre mint kongott a régi csengő, 
károgtak a hollók a nedves, szürke égben, 
nyugat felé esőt jelzett a szélkakas.

A lány szobája itt épp délkelet felé volt, 
a tiszafák során, nagyon közel a zöld 
halastóhoz. Csupa jávorfa-bútor állt benn. 
Egy asztalon gyűszű és olló tündökölt, 
a tükrön rémlettek homályosan a lombok 
s avittas keretén sok kék ámor mosolygott.

Puskát sütöttek el valahol a mezőn 
és az ebédlőben színes spanyolfalak. 
A porcelánokon kis, sárga madarak.
Szeptember végivel a szigorú ebédek 
némák, unalmasak voltak s nagyon setétek 
és hogy szobájából végül lejött a lány, 
megcsókolá bolond nagyatyját homlokán.

Nyilván ruhájáról álmodtam az előbb 
a korhatag padon, mit a moha benőtt. 
Még most is itt a pad a fekete fasorban 
a tűlevelű és halott fenyők között. 
Rákönyökölt a lány szomorúan, sután 
merengve a sápadt napon, ebéd után.

Te hívtál, nézzük meg még egyszer azt a házat. 
Hiszen te is tudod az ő históriáját, 
akit idő előtt emésztett el a bánat 
s oly bajba halt meg, aminek nevét 
titkolta a család, suttogtak és beszéltek, 
de mit se árult el felőle a cseléd.

Hát lassan indultunk, ballagtunk az avarban 
egész az ablakig, amelyet kinyitottunk 
a vaskallantyuval megrántva asszu fáját. 
Álltunk a fekete konyhában is zavartan 
s olyan sötét volt itt, minthogyha korom égne 
az alvó tűzhelyen, egy nyíláson, az éjbe.

Penész virágzott már lépcsők reves fokán. 
Hűs rozsda lepte be az ócska kulcsokat, 
mik a zárak mellől lógtak le csöndesen. 
Hallgattuk a szelet, künn zúgott viharosan, 
mint egy rege nyögött, sóhajtozott a fáradt 
vakáció-végi bús szél az iharosban, 
mely haldokolva még hajnalszinű ruhát kap.

Te igy szóltál hozzám: „Ez Célia szobája".
Egy tört tükör, melyről hiányzott már a ráma,
volt minden bútora. Ezt mondtad: „Itt lakott.
Nézd a tapétán azt a furcsa alakot."
A kárpiton nehéz római szekerek,
miket nagyon kedvelt a bűnös, zordon Empire,
hogy Nucingen csókolt s szeretett, mint a vámpír.

Egy ablakot tártál, a mannakása nyílt lenn. 
Ott a falon aludt már szótlanul a csengő, 
melyet a konyhából rángattak hajdanán. 
Vigyázva húztad meg drót-sodronyát s a csengő 
fájó, lassú szava a jajnál tétovábban, 
keservesen sírt-rítt a rég-halott szobában.

Legyen a béke hát, Célia, teveled. 
Szedek a kertedben majd rózsalevelet, 
fürtös jácintokat, vöröses-sárga mályvát. 
Aztán virágaim dombodra rárakom, 
hol eltemettek egy októberi napon. 
Legyen a béke hát, Célia, teveled.
Versek