Litánia (Stefan George)
Mély szomorúság 
    árnya sötétít,
Bús palotádba
    lépek, Uram...!

Hosszú utam volt, 
    lankad a testem.
Kong a fiók mind, 
    telve a kín.

Szomjú a nyelvem, 
    vágyik a borra,
vad viadal volt, 
    béna karom.

Nyújts nyugodalmat 
    tétova lábnak.
Éhes inyemnek
    törd kenyered!

A pihegésem
    álom után sír. 
Csak tenyerem van,
    lázas a száj...

Enyhe hüsöddel
    oltsd ki a lángot, 
irtsd a reményt is,
    küldd el a fényt!

Még a szivemben 
    tűz lobog egyre
s mélyen, a mélyén 
    vár a sikoly...

Öld meg a vágyat,
    zárd be sebem már.
Vedd a szerelmem 
    s üdvödet add!
Versek