A vén komfortáblis ló
Szegény, csak a csontja s a bőre,
S hogy' üget, hogy' igyekszik előre; 
Feltört szügye mennyire fájhat, 
Nekifekszik mégis a hámnak.

Vén is, vak is, rokkant is a pára, 
De suhogni az ostort sohse várja; 
Biztatni se kell, kár volna a szóér', 
Anélkül is hajtja a jó vér.

S hallgatja napestig a vak ló,
A kövön hogy' csattog a patkó. 
Hall-é egyebet, gondol-e másra? 
Van-e egy kis szórakozása?

Nem ötlik-e olykor eszébe 
Vidáman a kis falu képe? 
Örök éjben s az utcai zajban 
Nem zsong-e fejében a hajdan?

Nem látja a szánnivaló vak 
Magát deli, fürge csikónak? 
Kis csengetyüjét magasan rázva, 
Iramodva, szökelve, cikázva.

Kél völgyben az út pora hosszan, 
Gyors, könnyü szekér zörög ottan, 
S ő nyargal előtte, utána,
Madarat ha röpít igy a szárnya.

Be-bevágtat a zöld gabonába, 
Tiporja kevélyen a lába.
Nyíl hosszu csapás, ahol átkarikázott, 
Letörtek a gyenge kalászok.

Megáll a szekér rakodáshoz, 
Friss széna virág-szaga szálldos; 
A csikó csak pár harapást fal,
S tovatűnik gyors futamással.

S a rét közepéhez elérve,
Mint szarvas, szökken az érbe. 
A vizet gázolja, tapossa, 
Fölfeccsen a gyöngye magosra.

Szegény szomorú gebe, téged 
Kísérnek-e vajjon e képek?
S ha ügetsz nyomorún, elepedve, 
Van-e balzsam néma sebedre?

Lásd, mint te, igás gebe, vén is, 
S fáradt, szomorú vagyok én is. 
Ki felel, töprengve ha kérdem, 
Van-e annak haszna, hogy éltem?

De lelkemet egyre kisérik 
A színek, a hangok, a sírig, 
S a bánatos éjbe, homályba 
Beragyog gyermekkorom álma.

Versek