Erdei ének valahonnan
Fejünket majd szépen lehajtjuk, 
most a bokrok közt hálunk, mint a 
madarak, neszelve hogy ropog 
a fiatal őzbak csontja amint 
álmában elnyúlva csak nő a 
pázsiton, mert barátunk látod, 
és talán még két hét; agancsa 
helyén már szép apró dúdorok 
nőnek és elbőgi álmában 
magát, hogy fölriadunk; előbb, 
mint a virágok nyitnák ajkuk 
a harmat előtt, előbb, – előbb, 
a hangjukat imádó részeg 
madarak énekénél, mert jaj! 
oly messze még a derengés is; 
majd heverünk csak alvó bokrok 
leveleit tépdesve félve 
ujjaink között babonásan 
nyitott szemekkel nézzük egymást.

Radnóti Miklós versei