Romeo és Júlia/Harmadik felvonás


1. SZÍN
Verona. Köztér.
Mercutio, Benvolio, apród és szolgák jönnek
BENVOLIO	Mercutio, kérlek, siessünk innen.
Forró a nap, Capuleték kijöttek.
És hajbakapnánk, hogyha ránk találnak.
Forró napon jobban forr a bolond vér.
MERCUTIO	Te is szakasztott olyan vagy, mint azok a tisztek, akik mihelyt átlépik a csapszék küszöbét, az asztalra dobják kardjukat, és így fogadkoznak: „Isten adja, hogy ne legyen rá szükségem.” De alig hajtanak föl két kupát, már a csapos vérét is csapra verik, akár van rá szükség, akár nincs.
BENVOLIO	Hát csakugyan ilyenféle fickó volnék?
MERCUTIO	Ide hallgass. Olyan heves vérű verekedő vagy, mint bármelyik talián. Úgy kijössz a sodrodból, hogy azonnal megbolondulsz, s úgy megbolondulsz, hogy azonnal kijössz a sodrodból.
BENVOLIO	Ne mondd!
MERCUTIO	Úgy bizony. Ha két olyan fickó élne a föld hátán, mint te, akkor nemsokára egy se volna, mert az egyik bizonyára agyonverné a másikat. Te például belekötsz abba, akinek a szakállában egy szállal több szőr van vagy kevesebb, mint a tiédben. Belekötsz abba, aki diót tör, ha másért nem, hát azért, mert a szemed diószínű, s ilyesmi neked okvetlenül szemet szúr. Fejed úgy tele van kötekedéssel, mint tojás a sárgájával, pedig a sok verekedésben ugyancsak kilyukasztották a fejedet, akár egy tojást. Belekötöttél abba is, aki köhögött az utcán, hogy ne keltse föl valahogy azt a kutyát, amelyik a napon aludt. Vagy talán nem kezdtél ki egy szabóval is, mert új zekéjét húsvét előtt vette föl? Aztán egy másikkal, mert új cipellőjébe ócska szalagot biggyesz¬tett? Mégis te akarnál engem visszatartani a kötözködéstől.
BENVOLIO	Ha olyan kötözködő volnék, mint te, az életemért egy garast se adnának.
MERCUTIO	Hát ki ad érte többet? Te garasos himpellér.
BENVOLIO	Fejemre, itt jönnek Capuleték.
MERCUTIO	Sarkamra, én nem bánom.
Tybalt, kíséretével
TYBALT	Légy a nyomomba. Jó napot, urak.
Egy szóra kérem egyikőtöket.
MERCUTIO	Miért csak egy szóra? Toldd meg valamivel, s mondd, hogy egy kardvágásra is.
TYBALT	Állok elébe, mihelyt alkalmat adsz rá.
MERCUTIO	Én ugyan nem adok neked alkalmat se. Szerezzél magadnak.
TYBALT	Mercutio, te egy húron pendülsz Romeóval.
MERCUTIO	Egy húron pendülök? Hát mióta nézel bennünket hegedűsöknek? Ha azonban mindenáron azoknak tartasz, majd elhegedüllek. Itt a nyí¬rettyűm. Ezzel foglak megtáncoltatni. Akkor majd meglátod, hogyan pendülünk egy húron.
BENVOLIO	Ne pörlekedjünk itt a népes utcán:
Egy csöndesebb köztérre menjetek.
Ott intézzétek el ezt a civódást,
Vagy váljunk széjjel. Minden szem reánk néz.
MERCUTIO	Csak nézzenek, azért van a szemük.
Én senki kedvéért se moccanok.
TYBALT	Hát béke véled: itt az én legényem.
Romeo jön
MERCUTIO	Akasszanak föl, hogy ha ő legényed.
Állj a porondra és akkor legénykedj.
Majd megmutatja ő, ki a legény.
TYBALT	Romeo, oly határtalan gyűlöllek,
Hogy most csak egy szót mondhatok: Te rongy!
ROMEO	Tybalt, szeretni téged van okom,
Ez menti, hogy megfékezem dühöm
Ily üdvözletre: rongy én nem vagyok:
Élj boldogul. Látom, nem ösmersz engem.
TYBALT	Tacskó, ilyesmi sose mentheti,
Hogy megsértettél. Rajta, rántsd ki kardod.
ROMEO	Nem, nem igaz, én nem sértettelek meg.
Jobban szeretlek, mintsem sejtheted.
Míg nem tudod meg, hogy miért szeretlek,
Jó Capulet - s e név oly drága nékem,
Mint a sajátom -, kérlek, érd be ezzel.
MERCUTIO	Ó, gyáva, becstelen, hunyász alázat!
Alla stoccata,  döntse el a kard.
Tybalt, patkányfogó te, indulunk hát?
TYBALT	Mit akarsz tőlem?
MERCUTIO	Semmit, jó macskakirály, pusztán kilenc életed közül az egyiket. Ezzel majd csak elbánok, sőt ha jól viseled magad, akkor kicserzem a másik nyolcat is. Egy-kettő, rántsd ki kardod, különben kirántalak, mint egy csirkét.
TYBALT	Állok elébe.
ROMEO	Mercutio, dugd vissza kardodat.
MERCUTIO	Passado, rajta, rajta!
Vívnak
ROMEO	Benvolio, húzz kardot, csapd le kardjuk,
Urak gyalázat, hagyjátok már abba!
Tybalt! Mercutio! - A hercegünk
Nem tűr Verona utcáin vívást.
Tybalt! Mercutióm! - állj.
Tybalt és barátai el
MERCUTIO				Megsebeztek.
Jaj, dögvész mind a két családra! Végem.
Elment s kutya baja.
BENVOLIO	Mi, megsebeztek?
MERCUTIO	Csak karcolás, de nekem épp elég.
Hol az apródom? Hozz, kölyök, seborvost.
Apród el
ROMEO	Bátorság, pajtás. A sebed nem oly nagy.
MERCUTIO	Na, nem oly mély, mint egy kút, nem is oly széles, mint egy templom¬ajtó, de hát nekem éppen elég: szólíts meg holnap, meglátod, milyen komoly ember leszek. Annyi szent, engem kifüstöltek ebből a világ¬ból: dögvész mind a két családra. Tyhű a keservét, egy ilyen kutya, egy ilyen patkány, egy ilyen egér hogy halálra karmolt. Ez a szájhős, ez a zsivány, ez a gazfickó valósággal könyvből vív. Mi az ördögbe is jöttél közénk? Épp a kardod alatt sebeztek meg.
ROMEO	Én jót akartam.
MERCUTIO	Segíts egy házba hát, Benvolio,
Elájulok. Dögvész mindkét családra.
Ők tettek engem férgek ételévé.
Nekem ugyan megadták - átok, átok!
Benvoliótól és szolgáktól támogatva el
ROMEO	Ez a nemes, a herceg rokona,
Igaz barátom itt hever leszúrva,
Miattam, és a becsületemen folt,
Tybalt szitkától, ki egy óra óta
A sógorom. Jaj, édes Júliám,
Szépséged engem nővé lágyitott.
Most megpuhult bátorságom acélja.
Benvolio visszajön.
BENVOLIO	Ó, Romeo! Jó Mercutio meghalt!
Ez a dicső lélek felhőkbe vágyott,
Nagyon korán elrúgta ezt a földet.
ROMEO	Sok bús napom lesz még ily fekete:
Jön majd a vég, ez itt csak kezdete.
BENVOLIO	A vad Tybalt im újra visszajön.
ROMEO	Él és ujjong s Mercutio megölve.
Szállj vissza hát az égbe, bölcs kimélet,
Eztán vezess el, tűzszemű harag.
Tybalt visszatér
Tybalt, előbb engem „rongy”-nak neveztél,
Vond vissza ezt. Mert Mercutio lelke
Még itt kereng most a fejünk fölött
És várja lelked, hogy kövesse őt:
Te, vagy én, vagy mindketten elkísérjük. -
TYBALT	Hitvány kölyök, ki véle összeálltál,
Most véle mégysz majd.
ROMEO			Ezt ez döntse el.
Vívnak, Tybalt elesik
BENVOLIO	Romeo, fuss, rohanj!
Polgárok az utcán, Tybalt megölve: -
Mit nézel? - a herceg halálra ítél,
Ha kézrejutsz. - Szedd az irhád, el, el!
ROMEO	Jaj, én balsors bolondja.
BENVOLIO				Hát mit állasz?
Romeo el. Polgárok, tisztek jönnek
ELSŐ TISZT	Hol az, aki Mercutiót megölte?
Tybalt, az a gyilkos hova futott?
BENVOLIO	Itten hever Tybalt.
ELSŐ TISZT				Kelj föl, kövess.
A hercegünk nevében, jöjj, ha tudsz még.
Herceg kíséretével, Montague, Capulet, Montague-né, Capuletné és mások
HERCEG	Ki kezdte ezt a véres hercehurcát?
BENVOLIO	Ó, herceg, elmondom, hogy rendre lásd
A végzetes harcot, a bús csapást.
Itt fekszik az, kit Romeo döfött le,
S ki hős öcséd, Mercutiót ledöfte.
CAPULETNÉ	Tybalt öcsém! Ó, a bátyám fia! -
Ó, herceg! Ó, férjem! - Hát hullnia
Kellett vérének? - Herceg, most ezért,
A mi vérünkért onts Montague-vért.
Ó, én öcsém, öcsém!
HERCEG	Benvolio, a pörpatvart ki kezdte?
BENVOLIO	Tybalt, kinek Romeo lett a veszte.
Romeo mondta, hogy miért civódik
Ily semmiség miatt, eszébe hozta
Magas tilalmad - mindezt lágy szavakkal,
Nyugodt nézéssel, hajlott-laza térddel -
S Tybalt dühe a nyájas békítésre
Süket maradt. Ám amikor acélját
Rászögzi hős Mercutio szivére,
S az feldühödve vissza-visszaszúr,
Egyik kezével félrecsapva bőszen
A hűs halált, másikkal visszaküldve
Tybaltnak, aki fortélyos cselével
Felel: Romeo hangosan kiáltoz:
„Elég fiúk”! - s gyorsabban, mint a nyelve,
Ügyes acélja szétveri a kardjuk,
Közéjük ugrik s pont e kard alatt
Tybalt halálra szúrja - rút döféssel -
Mercutiót, mire Tybalt megugrik.
Ám Romeóhoz nyomban visszajő,
Kiben csak ekkor forr föl a harag,
Mint villám csapnak össze, nincs időm
Kardot se húzni, és Tybalt halott már.
Romeo fut, látom szaladni, ó:
Ha nincs így, haljon meg Benvolio.
CAPULETNÉ	Ő is rokon, fajtája Montague,
Nem mond valót, minden szavába düh:
Huszan támadtak ellene, amíg
Ezt az egyet levágták kardjaik.
Romeo gyilkos, bosszúért kiáltok,
Nem élhet ő, ki megölé Tybaltot.
HERCEG	Meg. És ő Mercutiót ölte meg.
Az ő áldott véréért ki fizet?
MONTAGUE	Nem Romeo, Mercutio barátja.
Tybaltot ő, mint a törvény kivánja,
Halálnak adta.
HERCEG			S ezzel rést ütött
A mi jogunkon: számkiűzzük őt.
Patvarkodó viszálytok én is érzem,
Vérem csöpög, a csúnya harcba vérzem.
De oly nagy sarcot mérek én ki rátok,
Hogy majd titeket is lesujt ez átok.
Süket leszek a vádra és panaszra,
Nem lesz imának, könnynek semmi haszna,
Ne szóljatok: Romeo fusson el,
Halálfia, ha bárki rája lel.
A testet el, parancsomat teszik most.
Mind gyilkos az, ki szánja még a gyilkost.
Mind el

2. SZÍN
Capuleték gyümölcsöskertje
JÚLIA	(jön) Vágtassatok, tűzlábu paripák ti
Phoebus lakába: Phaëthon,  jó kocsis te,
Verd ostoroddal ménjeid nyugatra.
Hozz felleges éjt énnekem azonnal. -
Vond össze kárpitod, szerelmes éj,
A Nap szemét kötözd be s Romeo
Nem-látva-hallva fusson karjaimba.
Szerelmeseknek a Szépség világít,
Fényében áldoznak, s vak szerelemnek
Az éj való. Jöjj, jöjj, te nyájas Éj,
Tisztes matróna talpig feketében.
Taníts meg nyerni-veszteni a játszmán,
Melyen a tét: két szív szűz tisztasága.
Takard be az arcomba csapkodó vért
Bús köpenyeddel, hogy a vakmerő vágy
Ártatlannak hihesse önmagát.
Jöjj, Éj - jöjj, Romeo - te Nap az Éjben,
Mert úgy lebegsz majd az Éj szárnyain,
Olyan fehéren, mint hollón a hó.
Jöjj, édes Éj, te lágy, fekete-pillás,
Add Romeómat, és ha meghal egyszer,
Vedd vissza, morzsold apró csillagokká.
Oly szép lesz akkor az ég arculatja,
Hogy a világ az Éjbe fog szeretni
S már nem imádja a ledér Napot.
Megvettem a Szerelem palotáját,
De nem lakom még benne s bár eladták,
Nem adták át még: lassan múl e nap. -
Mint ama éj a nyugtalan gyereknek,
Ki az ünnepre új ruhát kapott
S még nem húzhatja föl. Ó, itt a dajkám,
Hírt hoz. A nyelv, mely Romeo nevét
Kiejti, mindig égi dalt zenél.
Dajka a kötélhágcsóval jön
Mi hír, daduska, mit hozol? A hágcsót?
Romeo küldi?
DAJKA			Azt hozom, a hágcsót.
A földre dobja
JÚLIA	Ó, jaj, mi hír? Mért tördeled kezed?
DAJKA	Ó, jaj nekünk. Meghalt, halott, halott.
Végünk, kisasszonykám, ez a mi végünk.
Ó, szörnyűség - nincs már, nem él, halott.
JÚLIA	Lehet az Ég ilyen gonosz?
DAJKA				Az Ég nem.
De Romeo lehet. Ó, Romeo! -
Ki hitte volna róla? - Romeo! -
JÚLIA	Miféle ördög vagy, hogy így gyötörsz?
Ily kín csupán a zord pokolban ordít.
Romeo öngyilkos? Ha az, felelj: az.
S e kurta az több mérget hoz nekem majd,
Mint baziliszk  halállövő szeme.
Ez az-ra nem leszek az, aki voltam.
Vagy hunyd be a szemed s úgy válaszolj: az.
Mondd: az, s ha él, felelj tagadva: nem.
Ez dönti el halálom, életem.
DAJKA	Hisz láttam a sebét, ennen-szememmel.
Ó, Istenem - itt volt mellén a seb:
Oly szörnyű hulla volt, oly szörnyű-véres,
Mint a hamu, fakó, vérébe fagyva,
Csupa aludt vér - ott ájultam el.
JÚLIA	Ó, szív, szakadj meg! - tört szívem, repedj meg!
Szemem, bezárlak, légy örökre rab te!
A porba, portest, az élet oly olcsó.
Födjön be Romeóval egy koporsó.
DAJKA	Ó, ó, Tybalt, te legjobb pártfogóm!
Kedves Tybalt! Te fínom úriember!
Miért is kellett halálodat megérnem!
JÚLIA	Mi szélvihar fúj itten összevissza?
Megölte Romeót s Tybalt halott?
Ó, jó unokabátyám, jobb uram, te!
Zengj végítélet harsonája, harsogj,
Mert hát ki él, ha meghalt ez a kettő?
DAJKA	Tybalt nem él, Romeo számkivetve,
Ő ölte meg Tybaltot s számkiűzték.
JÚLIA	Nagy ég! - Romeo ölte meg Tybaltot?
DAJKA	Ő, ő bizony - irtózatos -, de így van.
JÚLIA	Ó, kígyószív rózsálló szín alatt!
Sárkány lakott-e ily dicső odúban?
Nyájas tyrannus! Angyali cudar!
Farkasfogó bárány! Hollók galambja!
Undokságoknak égi látszata!
Kész ellentéte annak, mit mutattál! -
Te kárhozott szent és tisztes gazember!
Ó, természet, mi dolgod a pokolban,
Hogy egy ily ördögi gonoszt a tiszta testnek
Gyorsan-múló mennyországába zártál? -
Kötöttek-e ily gyatra könyvet ily szép
Kötésbe? Ó, hogy élhet a csalárdság
E cifra kastélyban!
DAJKA			Ne higgy nekik,
Mind hűtelen, mind hitszegő a férfi,
Mind kétszínű, álnok, gaz, semmiházi.
Jaj, hol legényem? Szíverősítőt:
Megvénít a gond. Amit Romeo tett,
Szégyenletes.
JÚLIA		Pörsenjen ki a nyelved,
Hogy így beszélsz. Ő nem szégyenre lett.
Elszégyenülne homlokán a szégyen:
Ez az a trón, melyen a tisztességet
A földgolyón királlyá koronázzák.
Jaj, mily bolond voltam, hogy sértegettem!
DAJKA	Hát így beszélsz a bátyád gyilkosáról?
JÚLIA	Beszélhetek-e másképp az uramról?
Szegény uram, neved milyen nyelv áldja,
Ha háromórás asszonyod lehordja? -
De mért is ölted meg bátyám, te gaz?
Mert gaz bátyám megölte volna férjem.
Hát balga könny, menj vissza kútfejedhez:
Csupán a búnak jár ki ez adó.
S így - tévedésből - áldozz az örömnek.
Él férjem, kit majdhogy megölt Tybalt.
S Tybalt halott, ki majd megölte férjem.
Mily nagyszerű; miért sírok tehát?
Egy szó - sötétebb, mint Tybalt halála,
Gyilkolt meg engem: vajha elfeledném,
De úgy belevésődött az agyamba,
Mint szörnyű tett a bűnösök fejébe:
„Tybalt halott, Romeo számkivetve”,
E „számkivetve”, e szó „számkivetve”
Ölt meg sok száz Tybaltot. A halála
Gyász volna, nagy, ha ennyi volna csak:
De hogyha a zord gyász nem jár magában,
S okvetlenül hoz még több új csapást is,
Mért nem követte ezt: „Tybalt halott”,
„Meghalt apád”, „anyád” vagy mind a kettő,
Hogy újra sírjak, újra fölzokogjak?
De hogy Tybalt után hátvéd gyanánt jött:
„Romeo számkivetve”, mind megölték,
Apám, anyám, Tybaltot, Romeót
És Júliát. - „Romeo számkivetve” -
Nincs vég, határ, mérték e szóba semmi,
Nincs mód halálos mélységére menni.
Apám, anyám, daduska, merre van hát?
DAJKA	Tybalt holttesténél, mind őt siratják.
Hozzájuk mennél? Én majd elvezetlek.
JÚLIA	Hadd mossák könnyeikkel a sebét.
Nekem marad Romeómért, elég.
Vedd föl a hágcsót: ez is árva lett,
Elhagyta Romeo, mint engemet.
Kívánta, hogy ágyamhoz út legyen,
De mint leány halok meg, özvegyen.
Jöjj, hágcsó, jöjj, dadus, nászágyba vágyom,
Nem Romeo, Halál csókol ez ágyon.
DAJKA	Menj a szobádba: Romeót hozom.
Ő megvigasztal, a helyét kitudtam.
Nem hallod? Itt lesz, még ma éjjel itt lesz.
Lőrinc barát tanyáján rejtezik.
JÚLIA	Add neki gyűrűm, hisz szivem ura,
S kérd, jöjjön el a végső búcsura.
Elmennek

3. SZÍN
Lőrinc barát cellája, Lőrinc barát bejön
LŐRINC	Jer, Romeo, te félénk, árva lélek:
Beléd bolondult már a Csüggedés.
Szegény, te a Bánattal egybekeltél.
Romeo jön
ROMEO	Mi hír, atyám? Miképp ítélt a herceg?
Mily gond kíván megösmerkedni vélem,
Mely még nem ösmert?
LŐRINC			E bús társaságban,
Édes fiam, te régről otthonos vagy:
A hercegünk ítéletét közölném.
ROMEO	Az ő ítélete a végítélet.
LŐRINC	Nyájas ítélet hagyta el az ajkát -
Halál helyett csak száműzésre ítélt.
ROMEO	Mit: „száműzés”. Szánj meg s mondd, hogy „halál”.
A száműzés szörnyebb szemmel tekint rám,
Mint a halál. Ne mondd hát: „száműzés”.
LŐRINC	Csak Veronából száműzött ki téged:
No, csillapodjál: széles e világ.
ROMEO	Veronán kívül nincs nekem világ,
Csak tisztítótűz, gyötretés, pokol.
Ki száműz innen, száműz a világból,
És ez halál - rossz szó a „száműzés” rá:
Ha a halált száműzésnek hivod,
Aranybárddal csapod le a fejem
S mosolygasz a csapáson, mely megölt.
LŐRINC	Ó, durva hálátlanság! Nagyralátás!
A bűnödért halál jár, ám a herceg
Pártodra kelt, a törvényt félrerúgta,
A vad „halál” szót „száműzés”-re váltva,
Ez kedves irgalom s te mégse látod.
ROMEO	Ez gyötretés, nem irgalom: a menny ott,
Hol Júlia, és minden macska, eb,
A kis egér, minden silány teremtmény
A mennybe van itt és őt nézheti,
Csak Romeo nem: - minden ronda döglégy
Jobban, becsültebben, vigabban élhet,
Mint Romeo: hisz az reá repülhet,
Szép Júliám csodás-fehér kezére,
Halhatlan áldást lophat ajkain,
Mik szűzi félszükben pirultak úgy el,
Hogy még magukat is csókolni bűn;
De Romeo nem, nem - őt számkiűzték:
Ott vannak a legyek s én itt legyek? -
S te nem „halál”-ról szólsz, de „száműzés”-ről?
Hát nincs-e mérged, gyilkos-élű késed,
Más gyors halálod, mely nem ily cudar,
Hogy ezzel ölsz meg engem: „számkiűztek”?
Pokolba bömbölik e szót, atyám,
A kárhozottak: hogy van hát szived,
Szent gyóntatóm, én jámbor bűnbocsátóm,
Kit karjaim a kebelemre fűztek,
Széttépni szívem ezzel: „számkiűztek”?
LŐRINC	Őrült szerelmes, most figyelj reám.
ROMEO	Jaj, újra azt mondod, hogy „számkiűztek”.
LŐRINC	Fegyvert adok majd, hogy e szót lebírd;
A Bú édes teje: a Bölcseség,
Ez megvigasztal, bárha számkiűztek.
ROMEO	De „számkiűztek”. - Süsd meg bölcseséged!
Ha Júliát nem adja vissza, várost
Nem mozdít el s ítéletet se másít,
Hiába minden, mit sem ér: ne szólj.
LŐRINC	Eh látom, a bolondnak füle sincs.
ROMEO	Hogy volna, ha a bölcsnek szeme sincs.
LŐRINC	Hát hadd beszéljek végre helyzetedről.
ROMEO	Amit nem értesz, arról nem beszélhetsz.
Volnál csak ifjú, férje Júliának -
Egy óra óta - s gyilkosa Tybaltnak,
Ily vad rajongó és ily száműzött,
Akkor beszélnél, tépnéd a hajad,
A földre buknál, mint most én, hogy így
Adj mértéket megásandó sírodhoz.
Földre veti magát. Kopognak
LŐRINC	Kelj föl, kopognak, bújj el, Romeo.
ROMEO	Nem én. Beteg szívem bús sóhaja
Ködként takar el a szemek elől.
Kopognak.
LŐRINC	Kopognak - ej, ki az? - Kelj, Romeo, föl.
Elfognak. Várj kicsit! Hamar, ugorj föl -
Kopognak
Fuss a szobámba. Mindjárt! Istenem,
Milyen botorság. Jó, jövök, jövök már.
Kopognak
Ki zörget úgy? Honnan jössz? Mit akarsz?
DAJKA	(kívül) Engedj be, akkor nyomban elbeszélem.
Úrnőm küld, Júlia.
LŐRINC			Isten hozott hát. -
Dajka bejön
DAJKA	Ó, szentatyám, ó, mondd meg, szentatyám,
Hol a kisúrnőm férje, Romeo?
LŐRINC	Ott a földön, könnyétől részegen.
DAJKA	Akárcsak a kisúrnőm, éppen úgy,
Akárcsak ő.
LŐRINC		Ó, gyászos együttérzés!
Siralmas átok.
DAJKA			Ő is így hever,
Pityereg és sír, egyre pityereg, sír -
Állj föl, no, állj föl, és légy férfi már:
Állj föl, no, Júliáért, érte, állj föl.
Miért is estél ily mély jajba te?
ROMEO	(fölkel) Dadus!
DAJKA	Jaj, úrfi, egyszer meghalunk mi mind.
ROMEO	Hát Júliáról szólottál te? Hogy van?
Nem tart-e vén gyilkosnak, hogy befentem
Boldogságunknak szép gyerekkorát
A vérrel, amely majdnem az övé?
Hol van tehát és mit mond az ara,
Akit bemocskolt gazságom sara?
DAJKA	Semmit se mond, csak egyre sírdogál.
Ágyára rogy, de azután fölugrik,
Tybaltot hívja, Romeót kiáltja
S megint leroskad.
ROMEO			Mintha a nevem
Lőné le, mint gyilkos fegyver golyója:
Aminthogy e név átkozott keze
Gyilkolta meg öccsét. Ó, mondd, atyám,
Testem miféle hitvány részein
Lakik e név? Mondd meg, hogy összedöntsem
E rút tanyát.
Tőrt ránt
LŐRINC		El a kezet, te őrült:
Hát férfi vagy te? Külsőd ezt kiáltja:
Könnyűd egy asszonyé s garázda tetted
Egy oktalan, bőszült vadállaté,
Te férfi-képet hordó, képtelen nő!
Mindenre képes, képtelen vadállat!
Megrémítettél: szent rendünkre mondom,
Bölcsebb, különb legénynek véltelek.
Tybaltot megölted? S magad megölnéd?
És hitvesed is, aki benned él,
Cudar dühöt zúdítva önmagadra?
Szidod az életet, eget s a földet?
Az élet, ég s föld - e három - tebenned
Találkozott s ezt egyben összetörnéd?
Pihá, tested, szerelmed és eszed -
Bár dúslakodsz bennük, mint uzsorás -
Nem arra fordítod, hogy dísz maradjon
Tested, szerelmed és eszed javára:
Mert büszke tested is merő viaszbáb,
Ha nincs mögötte férfias keménység,
Édes szerelmed kongó hitszegés csak,
Ha gyilkolod, nem ápolod szerelmed,
S eszed, mi tested és szerelmed éke,
Ily társaságban éktelen veszély lesz,
Mint lőpor az újoncok tarsolyában,
Lángokra lobban, mert balog, ügyetlen,
S nem oltalmaz meg, ám ízekre szaggat.
Hát talpra, öcskös! Még él Júliád,
Kiért előbb meghalni vágyakoztál.
Minő szerencse: majd megölt Tybalt,
S te ölted őt meg és ez is szerencse.
Csőstül potyog az áldás a nyakadba.
Szerencse udvarol díszköntösében,
S te, mint a durcás, duzzogó leányzó,
Fitymálod a szerencséd és szerelmed: -
Vigyázz, vigyázz, pórul jár az ilyen.
Menj kedvesedhez, ahogy megbeszélted,
Ágyasházába mássz be és vigasztald:
De meg ne várd, hogy az őrség fölálljon,
Mert Mantovába akkor sose jutsz át.
Itt élj s miközben házasságodat
Közhírré tesszük, megnyerjük barátaid
S a hercegünk kegyét, ki visszahí majd,
Kétszázezerszer olyan boldogan,
Mint amilyen lesujtva útrakeltél.
Indulj, dadus: ajánlj úrasszonyodnak,
S kérd, házanépét küldje rögtön ágyba,
Hisz az úgyis nehéz a tompa gondtól:
Romeo nyomba megy.
DAJKA	Jaj, Istenem, hallgatnám reggelig,
Sok bölcs tanácsod: mennyi sok okosság!
Uram, megmondom úrnőmnek, hogy eljössz.
ROMEO	Mondd, s kérd meg őt, hogy szidjon össze jól.
DAJKA	Itt a gyűrűje, megkért, adjam át.
Siess, iparkodj, mert későre jár. (El)
ROMEO	No látod, ez már talpra állított!
LŐRINC	Jó éjt, siess, ezen múlik a sorsod: -
Vagy szökj, amíg az őrség föl nem áll,
Vagy virradatkor menj el álruhában:
Maradj csak Mantovában, én időnként
Legényed által hírt adok neked
Mindenről, ami itt javadra történt.
Nyújtsd a kezed, jó éjt, menj, Isten áldjon.
ROMEO	Ha az öröm nem várna, a csudás,
Be fájna most e kurta búcsuzás.
Isten veled.
Elmennek

4. SZÍN
Szoba a Capulet-házban.
Capulet, Capuletné, Páris jön
CAPULET	Ez a csapás, gróf úr, oly hirtelen jött,
Hogy rá sem értünk értesítni lányunk.
Nagyon szerette a bátyját, Tybaltot.
S én is - de születünk és meghalunk mind.
Későre jár - lányom ma már le sem jön:
Ha nem tisztel meg, gróf úr, bizton én is
Egy óra óta az ágyamban volnék.
PÁRIS	A gyászban nem való beszélni a nászról.
Jó éjt, madame, kézcsókom Júliának.
CAPULETNÉ	Reggel korán kikémlelem, hogy érez.
Ma éjjel bánatába zárkozott.
CAPULET	Én, Páris úr, előre biztosítom
Lányom szerelmét: azt hiszem, hajol majd
Atyai szómra, sőt nem kétkedem.
Asszony, keresd föl, mielőtt lefekszel,
Közöld vele Páris fiunk szerelmét,
És mondd neki - figyelj -: ezen a szerdán -
Hopp, várj kicsit, milyen nap van ma?
PÁRIS				Hétfő.
CAPULET	Hétfő! Aha. Így szerda túl hamar lesz.
Csütörtökön hát - mondd: csütörtökön
Oltár elé vezeti e nemes gróf.
Kész addig ön? Hogy tetszik e hamarság?
Nagy zajt nem is csapunk - pár jóbarát csak,
Hiszen Tybalt halála oly közel van
S még azt hihetnék, hogy nem is szerettük
A mi öcsénket, hogyha vigadoznánk.
Öt-hat barátot meghívunk magunkhoz,
És semmi több. Szóval helyes: csütörtök?
PÁRIS	Bár lenne holnap már ez a csütörtök.
CAPULET	Jó, most siessen - hát csütörtökön.
Menj Júliához, mielőtt lenyugszol,
Készítsd el, asszony, nászra az arát.
Parancsoljon, olyan késő az óra,
Hogy már korán lesz nemsokára - jó éjt.
Elmennek

5. SZÍN
Júlia hálószobája mellett nyitott tornác,
mely a gyümölcsöskertre néz.
JÚLIA	Hát már szaladsz? Még oly soká virrad meg.
A fülemüle volt, nem a pacsirta,
Az rázta össze megriadt füled.
Éjjel dalol a gránátalmafán,
Hidd, édesem, a fülemüle volt.
ROMEO	Pacsirta volt ez, a reggel heroldja,
Nem fülemüle: nézd, szívem, irigy csík
Szegi be a felhőket keleten.
Az ég gyertyái csonkig égtek, a Nap
Lábujjhegyen áll a ködös hegyormon.
Elmennem: élet, és halál: maradnom.
JÚLIA	E fény nem a Nap fénye, én tudom:
Csak meteor, mit kilehelt a Nap,
Ez lesz ma éjjel a te fáklyahordód,
És utadon világol Mantováig.
Szóval maradj. Nem kell sietned így.
ROMEO	Hát fogjanak el, vigyenek halálra.
Sebaj: hiszen te akarod. Igen,
E szürke folt nem a hajnal szeme,
Csak kósza pára a Hold homlokáról,
S nem a pacsirta csattog a magasba,
Az öblös égben, a fejünk fölött:
Elmenni rossz, jobb is maradni tán -
Jöjj hát, Halál. Így döntött Júliám.
Mi az? Beszéljünk. Ez még nem a Nap.
JÚLIA	De az, de az - fuss innen perc alatt.
Ez a pacsirta, az rikácsol itten
Erőltetett-éles trilláival.
Mondják, egyébkor édesen sikolt,
De most rikolt, mert minket szétriaszt.
Mondják, szemet cserélt a rút varanggyal,
Bár elcserélte volna véle hangját!
Mert ölelésünknek vet hangja véget,
Az éjt elűzi s véle-véle téged.
Fuss, egyre nő a fény, a fény, te édes.
ROMEO	A fény, a fény - és mindinkább setét lesz.
Dajka jön
DAJKA	Úrnőm!
JÚLIA		Dadám.
DAJKA	Anyád azonnal a szobádba jő.
Már megvirradt. Nagyon vigyázzatok. (El)
JÚLIA	Ablak, ragyogj föl, életem, borulj el.
ROMEO	Isten veled! Egy csókot és leszállok.
Leszáll
JÚLIA	Hát elmentél? Uram, szívem, barátom!
Mindennap adj hírt nékem, minden órán,
Egy percbe nékem annyi-annyi nap van:
Jaj, mennyi-mennyi év múlik nekem majd,
Míg Romeómat újra láthatom!
ROMEO	Isten veled. Nem múlik alkalom,
Hogy hírt ne kapj felőlem, angyalom.
JÚLIA	Hát azt hiszed, találkozunk mi ismét?
ROMEO	Nem kétkedem: egy boldogabb jövőben
Kacagva szólunk majd e bánatunkról.
JÚLIA	Jaj, Istenem, oly rosszat sejt a lelkem.
Ott lenn, amint állasz, egész olyan vagy,
Akár a holttest a kriptája mélyén.
Vagy a szemem csal, vagy nagyon fehér vagy.
ROMEO	Nem, édesem, te is egész olyan vagy.
Bú issza ki vérünket. Isten áldjon. (El)
JÚLIA	Ó, Fortuna!  Forgandónak neveznek:
Ha forgandó vagy, mit akarsz te tőle,
Aki a Hűség? Fortuna, forogj hát,
Nem tartod így tán őt soká magadnál.
És visszaküldöd.
CAPULETNÉ	(belülről) Kislányom, te fönn vagy?
JÚLIA	Ki szólít engem?
Az anyám keres?
Le sem feküdt még: vagy nagyon korán kelt?
Milyen szokatlan ügybe jő ide?
Capuletné bejön
CAPULETNÉ	Hát Júliám, te itten?
JÚLIA				Nem vagyok jól.
CAPULETNÉ	Még egyre a bátyádat siratod?
Könnyel szeretnéd sírjából kimosni?
Ha kimosod, föl nem támaszthatod.
Hagyd abba hát: a könny a szív jele,
De ennyi könny, könnyelmű esztelenség.
JÚLIA	Mégis sírok, mert iszonyú csapásom.
CAPULETNÉ	De nem találod őt meg e csapáson,
Akit siratsz.
JÚLIA	(félre) Én érzem a csapásom,
S bármit tegyek, folyton siratni kell őt.
CAPULETNÉ	Kislány, nem a halálát siratod te,
Hanem hogy él a gaz, aki megölte?
JÚLIA	Miféle gaz?
CAPULETNÉ			Az a gaz Romeo.
JÚLIA	(félre) Ő és gazember száz mérföldre van.
Isten, bocsáss meg néki, mint a szívem,
Bár szívemet így nem sebezte senki.
CAPULETNÉ	Igen, hogy él az aljas gyilkosa.
JÚLIA	Jaj, volna csak a kezeim között,
De megbosszúlnám a bátyám halálát.
CAPULETNÉ	Majd bosszút állunk érte mi, ne félj:
Tehát ne sírj. Elküldök Mantovába -
Ott bujdokol földönfutó gyanánt -
S olyan itókát adatok neki,
Hogy nyomban odamegy, ahol Tybalt van:
Aztán - remélem - megnyugszol te is.
JÚLIA	Nem nyugszom én meg sohase, nem én,
Míg Romeót nem látom végre - holtan.
Szegény szívem úgy fáj rokonomért:
Anyám, ha lelnél bárkit is, aki
Odavigye, olyan mérget kevernék,
Hogy Romeo, mihelyt megízleli,
Örökre alszik. Jaj, mi gyötrelem,
Hallom nevét s nem futhatok feléje,
Hogy végtelen szerelmem - hű Tybaltért -
Bosszút vegyen azon, aki megölte!
CAPULETNÉ	Találj módot, én majd találok embert.
De most, leány, jó hírt hozok neked.
JÚLIA	Jó volna a jó hír ily rossz időben:
Mi az a jó hír, mondd nekem, anyuskám?
CAPULETNÉ	Hát gyermekem, apád, ki úgy imád,
Hogy elriassza tompa bánatod,
Olyan örömnappal lep meg maholnap,
Amit te nem vársz és én sem reméltem.
JÚLIA	Beh jó nekem, s mikor lesz ez örömnap?
CAPULETNÉ	Csütörtök reggel lesz az, kisleányom.
Egy ifjú, kedves, finom nemesúrfi,
Páris gróf majd Szent Péter templomában
Mint víg aráját oltárhoz vezet.
JÚLIA	Szent Péter templomára esküszöm,
És Szent Péterre, nem leszek arája.
Mért e sietség? Férjhez menjek, és
Még meg se kért az, aki az uram lesz.
Mondd hát, anyám, atyámnak és uramnak,
Még nem megyek én férjhez, és ha mennék,
Inkább lennék a gyűlölt Romeóé,
Mint Párisé. Jaj, micsoda örömhír.
CAPULETNÉ	Itt jő atyád, mondd el neki magad,
Meglásd, hogyan fogadja majd tetőled.
Capulet és Dajka jön
CAPULET	Ha nyugszik a nap, harmat permetez,
De hogy öcsénknek napja lepihent,
Eső szakad.
Esőcsatorna vagy, kislány? Mi, könnyben?
Zuhog a zápor? E gyöngécske test
Gályát utánoz, tengert és szelet?
Mert a szemed, mit tengernek neveznék,
Könnytől dagad-apad, aztán a tested
Sós vízbe bukdácsol, s a sóhajod
A szélvihar, mi küzdve könnyeiddel
Vihar-csapott gályádat fölborítja,
Ha hirtelen nem csillapul.
Na, asszony,
Közölted-e végzésemet vele?
CAPULETNÉ	Igen, de ő köszöni, nem akar.
Ez a bolond a sírhoz menne nőül.
CAPULET	Csitt, csöndesen, ne mérgesíts föl, asszony.
Mit „nem akar”? s még csak meg sem köszönte?
Nem büszke rá? nem örvend, hogy mi néki,
Ki érdemtelen, egy ily érdemes
Nemest találtunk végre vőlegényül?
JÚLIA	Nem örvendek neki, de köszönöm.
Amit gyűlölök, annak hogy örülnék?
De köszönöm, mert a szeretet adja.
CAPULET	Mi ez a csűrés-csavarás, mi ez?
„Örvend” - „köszöni” - és „nem köszöni” -
Aztán: „nem örvend” -: Drága kis kisasszony,
Sose köszöngess és sohase örvendj,
De szedd a lábacskád csütörtökön,
Menj Párissal Szent Péter templomába,
Vagy gúzsbakötve húzlak el odáig.
Pusztulj, te sápkóros dög, ronda cafka,
Zöldbéka te!
CAPULETNÉ		Jaj, hát megháborodtál?
JÚLIA	Így térdenállva kérlek, jó atyám,
Légy most türelmes és hallgass meg engem.
CAPULET	Kösd fel magad, te cafka, lázadó rongy.
Mondom tehát - ott légy csütörtökön,
Másképp ne is kerülj szemem elé te.
Ne szólj, ne mukkanj, még csak meg se pisszenj.
Viszket tenyerem. Asszony, lásd, búsultunk,
Hogy Isten csak egy gyermeket adott,
S most arra ébredek, hogy sok ez egy is,
Átkunk, hogy a világra született.
Pusztulj, szemét!
DAJKA			Nagy Isten, védd meg őt.
Uram, ha bántod, önmagad gyalázod.
CAPULET	Á, bölcs szipirtyó? fogd be a pofád,
Te nagy-okos. Trécselj a nőcseléddel.
DAJKA	Nem rosszból mondtam.
CAPULET				Menj Isten hírével.
DAJKA	Hát szólni sem szabad?
CAPULET				Csitt, vén bolond te.
Ott künn locsogj, kofálkodj a kofákkal.
Itt erre semmi szükség.
CAPULETNÉ			Mily heves vagy.
CAPULET	A szakramentumát, megőrülök:
Éjjel-nappal, későn-korán, magamban
És társaságban, otthon, künn, imetten
És alva is, mindíg egy volt a gondom,
Hogy férjhezadjam: és most végre itt van
Egy főnemes, majd hercegi családból,
Nagybirtokos, ifjú, pallérozott,
Csupa dicső erénnyel fölruházva,
Álmodni sem lehet különbet ennél,
S e gyatra és nyöszörgő félkegyelmű,
E nyafka báb, ezt mondja a Szerencse
Ajánlatára: „Nem szeretem őt.”
„Nem kell nekem.” - „Túl fiatal vagyok.”
Hát hogyha nem mégysz hozzá, csak ne is menj:
Legelj, ahol tudsz, nincs házamban hely:
Gondold meg, én nem ösmerem a tréfát.
Mindjárt csütörtök: tedd kezed szívedre:
Ha itt maradsz, övé lész, s hogyha nem,
Kösd fel magad, koldulj, dögölj az utcán,
Mert rólad akkor leveszem a kezem
És - Isten úgy segéljen - kitagadlak.
Fontold meg ezt, én nem szegem meg esküm. (El)
JÚLIA	Hát nincs a fellegekben irgalom,
Amely keservem bús mélyére néz?
Anyuska, édes, el ne lökj magadtól.
Halaszd el a nászt, csak egy hóra-hétre.
Ha nem bírod, vesd nászi ágyamat
A kriptaboltba, hol Tybalt pihen.
CAPULETNÉ	Hozzám ne szólj, én úgyse felelek.
Végezz, amit tudsz, végeztem veled. (El)
JÚLIA	Ó, Istenem, dadus, hogyan segítsz ki?
Uram a földön, esküm égbe van.
És hogy jöhet e földre vissza esküm,
Ha az égből nem küldi vissza férjem
Elhagyva e földet? Segíts, vigasztalj.
Jajjaj, hogy az ég így megostromol
Ily gyönge lényt, aminő én vagyok.
Mit szólsz te? Nincsen egy vigaszszavad szem?
Segíts, dadus.
DAJKA		De van, van, Romeo
Száműzve, és én a fejem teszem rá,
Hogy nem mer visszajönni majd teérted,
Vagy hogyha mer, csakis titokba jön,
Hát minthogy így áll a dolog, amint áll,
Legjobb, ha mégis nőül mégysz a grófhoz.
Ó, ő nagyon szép úrfi ám!
Romeo törlőrongy mellette: sasnak
Sincs oly sebes, zöld, villogó szeme,
Mint Párisnak, úgy áldjon Isten engem.
Boldog leszel a második uraddal,
Sokkal különb, mint az első, egyébként
Az annyi, mintha már nem élne többé,
Mert bárha él is, mit sem érsz vele.
JÚLIA	Szívből beszélsz te?
DAJKA				A lelkem szerint,
Úgy áldjon Isten.
JÚLIA			Ámen.
DAJKA				Mit beszélsz?
JÚLIA	Látod, egészen megvigasztalódtam.
Siess anyámhoz, s mondd, Lőrinc baráthoz
Mentem - mert megbántottam jó atyámat -,
Meggyónni s kérni bűnbocsánatát.
DAJKA	Na jó, megyek, lásd, ez okos beszéd már. (El)
JÚLIA	Vén kárhozott. Vén, átkozott boszorkány!
Mi a nagyobb bűn: esküm megszegetni,
Vagy ócsárolni férjem ama nyelvvel,
Mely valaha az egekig dicsérte,
Százszor-ezerszer? Menj, tanácsadó:
Te és szívem kettészakadt ezentúl.
Most a baráthoz, hogy gyógyszert találjon:
S ha nem talál, én meglelem halálom.

Függöny

Romeo és Júlia