A siket lantos
Megrendíthetlen nyugodalmad, o lant fia! Ember
     S emberevő állat fut, ha te dalra fakadsz.
Tótágast áll a természet, ijedve lebúvik
     A folyam árja, s kitér szikla, fa, hangod elől.
Csak magad, oh boldog, nem hallod e szörnyű nyikorgást
     S ennyi veszély közepett meg sem akadva danolsz.
Versek
Vörösmarty Mihály
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig