A vak tudós
Hosaja rabbi gyermekei mellé egy vak tudóst fogadott tanítónak. Rendszeresen együtt étkeztek. Ám egyszer vendégek érkeztek a rabbihoz ünnepi ebédre – és a vak mestert nem hívták meg.

A rabbit lelkiismerete nagyon bántotta. Félt attól, hogy a tudós sértve érzi magát, mert nem hívták meg az ebédre. Amikor este ismét találkoztak, így mentegetőzött:

– Uram, ne haragudj, hogy nem hívtalak meg. Vendégeim jöttek, és én nem akartam, hogy vakságodon megütközzenek, netán megszóljanak. Ma ezért nem étkeztünk együtt, egy asztalnál, ahogy máskor.

A rabbi nemesen bocsánatkérő szavai megindították a vak mestert, aki egy áldással felelt:

Megengesztelted nemes szavaiddalazt, akit látnak,ám aki maga nem lát. 

Azt kívánom, hogyAz, Aki lát, ám Akit nem látnak,mindig kegyesen fogadja imádat és engesztelő vezeklésedet.

––––

Hosaja rabbinak nagyon tetszett ez a gyönyörű áldás, és megkérdezte a vak tudóst, hogy honnan ismeri az áldás formáját. A vak tudós ezt válaszolta:

– Ezt az áldást az alázatos Eliézer ben Jákob rabbitól hallottam. Egyszer vele történt meg az, hogy vendégségbe vitt haza egy szegény és vak embert. A vakot az asztal mellé ültette, ám ő egy alacsony székre ült elé. A többiek a vendégseregből, akik látták Eliézer rabbi alázatát, ezt gondolták: "Ha nem egy kiváló, nagy férfi lenne ez a szegény vak, akkor Eliézer biztosan nem lenne előtte ilyen alázatos."

És gazdagon elhalmozták ajándékokkal a vakot. A vak nagyon elcsodálkozott: vajon miért kapott ilyen sok, értékes holmit? Erre elmagyarázták neki, hogy a nagy Eliézer rabbi miként tisztelte meg őt, és miként alázkodott meg előtte. A vak ekkor ezt az imát mondta Eliézer rabbiért:

Szeretetet adtálannak, akit látnak,ám aki maga nem lát. 

Azt kívánom, hogyAz, Aki lát, ám Akit nem látnak,kegyesen fogadja imádat, és mindig adjon neked szeretetet.

Vallás
Talmud