A rab
Ki szép s jó vagy, mint égnek angyala, 
Hozzád sohajt e börtön gyászdala, 
Vágyam tiéd, melytől keblem dagad, 
Mig kínaim rablánca nem szakad.

Ülök magányban én sápadt alak, 
Őriznek zárvasak, szirtkőfalak, 
Távol tőlem honom, szerelmesem, 
Szemem törten mereng, s könnynedvesen.

Lehajtanám pihenni bús fejem, 
De vasba vert kezemre hogy tegyem? 
Imádva égre nyújtanám e kart, 
De ah békóm lábörve visszatart.

Enyhet vajon, mikor találok én? 
Ki gyújt reménysugárt búm éjjelén? 
Hazám felől ím ott fölleg repül, 
Szárnyán, te drága hölgy, fényképed ül.

Ó jer, vidítsd föl e komor lakot, 
Leplezd le a hótiszta homlokot, 
Én azt sovár ajkú idvezletem 
Hőn lángoló csókjával illetem.

Beh megsimítanám a hajfodort, 
Melyet válladra a szellő sodort, 
Beh átölelném e hattyúnyakat, 
De félek, sértné a békólakat.

Mint tiszta csillag ég bogárszemed, 
S ah mily szelíd, midőn reám veted, 
És mintha törlené bársonykezed 
Az arcomon leomló könnyeket.

Én balgatag, mindez csak képzelet, 
Mily egy ábrándozó rabé lehet, 
Ez is szalad tőlem, mert íme jön 
Az őr, ki űz szigort a börtönön.

Már este van, zárt nyit bilincsemen, 
A fölmezet le hagyja öltenem, 
S megint rámcsukja a békói zárt, 
S fagyos mosollyal mond jó éjszakát.

„Jó éjszakát!” keserves gúnyszavak, 
Melyek szivet ketté hasítanak: 
Csak Isten tudja, és a rab maga, 
Mily tőrdöfés az ily jó éjszaka.

Az éj leszálla, s nyugalomra int, 
De a rabnak hoz óriásnyi kint, 
Láz dúlja véremet, nem alhatom, 
Tenger gyanánt zajong indúlatom.

Ez ingerült idegzetű kebel 
Két eltökélett szenvedélyt nevel: 
Egyet szerettimért, s érted hazám, 
Halállelpel borong a másikán. 
Versek