Epistola I.
Rousseauként a magány s természet ölébe heverve 
Üdvözlégy Gábor, vén szepesi remete, 
Mert gyönyörű nyelvünk antik mértékre legillőbb 
Disztihonos versben írom e szép sorokat?! 
Hogy vagy öreg, mint vagy, mi csinálsz, mily
                                                        míveket írsz ott
Bércek ormain és völgyek ölén egyedül? 
Én, hazai remeket s idegen lánglelket imádó, 
Nemzetem és a világ mestereit tanulom. 
Életem olyan most, amilyen ez a puszta nagy alföld, 
Egyhangú, néma, ó de azért gyönyörű! 
Mint itt tündérként palotát rak a déli verőfény, 
Lelkem vára aként épül a csönd közepett. 
Hamlettel csak a port, a halált keresém szemeimmel, 
S most a magány a szeretet ifjui kedvre derít. 
Múltam kincsei mind: emlékek tűnt szerelemből 
És a barátságból; lengenek ím körülem 
Barna leány s szőke, rózsás köd fényiben úszók, 
Sok derekas ifjú, kiknek a társa valék! 
Kik nevük' egykor még hírnek anyakönyvibe írják, 
S kikkel együtt én is álmodozom s hevülök. 
Ámde Phaétonként tört szárnyon hullok a napba, 
Ó, de a láng fogad ott, isteni, mennyei tűz! 
S inkább fönn vesszek gyors röptű vágyak egében, 
Mint a vakond idelent túrjam a sárt meg a port! 
Félszegen és fecsegőn tűntem szemeidbe gyakorta, 
Ám hidd el Gábor, jobb vagyok, mint a hirem! 
Természet s lángész szemlélete érleli bennem 
Azt a magot, melyből még aratand a hazám! 
Te pedig, erdei tölgy vagy a bérc bús méla fenyője, 
Nézz le reám végre, hegyről a völgybe tekints!
Vagy tán vén pennás szerelem nyila sajg a balodban, 
Tán a Sztrahon Nelli szép szeme vont oda fel? 
Jókai is öregen szerelem rózsáiba botlott, 
S Goethe Hades küszöbén Eros ölébe hevert!
Versek