A vándor könyvébe
Kit változó kép csalogat tovább,
  S nagy messze földek tájain ragad,
  Ki jársz hullámon, havas bérceken:
  Megáldja Isten! vándor, útadat!
Eszedbe jusson, ha a vágy veled
  Egy helyről másra nyugtalan siet:
  Egész világé hogy mégsem lehetsz,
  Egész világ nem lehet a tied!
S hogy lelked egykor lész fáradt madár,
  Előtte fény s zaj: fárasztó, unott;
  A zajgó körből nyugalomba vágy,
  Ohajtván csak egy bizalmas zugot.
Azért hatalmas, nagy népek között,
  El ne felejtsd hazád és nemzeted!
  Mig a világ azoknak birtoka:
  Ennek mindene az, ha szereted!
Tekintsd meg a nagyok sírszobrait,
  De őseidnek hamvát ne feledd...
  Ne, a fényes, dús paloták miatt:
  Az egyszerű kis szalmafedelet!

TAVASSZAL.

Vídul a föld ábrázatja,
A jó Isten megmutatja
Néked ember, hogy szeret,
Adván újra kenyeret!

Gazdagon rügyeztek a fák,
S majdan bimbaik kinyitják;
S őszre, termett ágai
Földig fognak hajlani.

Télen által kik megéltek:
Járnak már a dolgos méhek;
S nem soká a puszta sejt
Méztől leszen drága, telt.

Szemzik már a szőlő-tőke,
Örvend szivünk jó előre,
Mikor hordó, átalag
Musttal telve állnak.

A meleg hó lágy pelyhében
Megmaradt az őszi szépen;
És ha nem jő rá csapás:
Vidám lesz az aratás.

Eregesd ki a jószágot,
Készíts ekét, készíts jármot!
Szánts, vess, - törd az ugarat.
Aki nem vet, nem arat.

Munkásság az élet sója,
A romlástól mely megójja;
S csak az, aki nem hevert:
Várhat áldást és sükert.

Ne légy mégis vak reménnyel!
Okosan nézz őszre széjjel:
Az esztendő mit adott?
- S nyugtán dicsérd a napot!
Versek