Az ősi küldött I. - A csallóközi hattyú/VII. Az ő éjtszakájuk
<div style="width: 50em; margin: 2em auto; text-align:justify">
 
VII.
</p>

A házakban már betakarták a tűzhelyeken a parazsat. Csülök is betakargatta
 pernyével Jákó úr elhagyott tűzhelyét, hogy napkeltéig életben maradjon és a
 vendég asztaláról is felszedte az ételhulladékokat. Az udvaron csak az alomban
 elpihent állatok ritkuló mozdulása hallatszott olykor.

    Ung a kútnak dűlve várta az idő múlását. A káván könyökölt, állát a két
 tenyerébe fogta és nézte maga alatt a lucskos aknában növekvő homályt. Aztán,
 mintha a magasból fénylő kavics hullott volna a vízbe, egy csillag képe
 villant meg odalenn.

    Jelt adott az éjtszaka és ő nem várt tovább. Csak a kardját vitte magával és
 prémes ujjasát, hogy Kinga ne fázzék útban a vizen.

    A sötétség mély és csendes volt. A szomszéd udvarfalon belül már nehéz, fáradt
 álmukat aludták az emberek és a barmok. De az asszonyház oldalában ma is
 virrasztott a tegnapi ablak. A fény olyan kerek sárga foltban esett ki a
 fatábla világítónyílására feszített ökörhólyagon, mintha borostyánkövön át
 hullana a fűre. A pitvarkamra ajtaja most nem volt nyitva, mégis meglátszott a
 falban. Vékony tűzsáv derengett az élén. És ez belülről jött. Az ajtó a
 félfának dűlve csak támaszkodott. Ébren várták őt odabenn...

    Ung álomszerű boldogságban tapogatott előre. A szíve még a két kezében is vert.
 Ez a dobogás átterjedt az ujjaiból a bokrokra, a fákra, az egész kis kertre.
 Talpa alatt reszketve lüktetett a hideg tavaszi föld és odafenn a magas
 csillagokban is az ő szíve lüktetett a világtalan város fuldokló gyötrelme
 felett.

    Megállt, megint ment egy darabot. A fénysáv az arcához ért, mintha kinyúlt
 volna érte, hogy besegítse a sötétből.

    Megérintette az ajtót, de az ajtó nem engedett, ütközve visszalendült.

    Odabenn Kinga állta el a küszöböt. Hallgatva állt és csodálatosan mosolygott.

    — Vártál? — kérdezte Ung, mialatt a lócára dobta prémes ujjasát.

    — Mióta elváltunk mindig vártalak.

    Kinga ma nem viselte fején az asszonykendő rabságát. Az arca és az álla szabad
 volt. Hullámos fekete hajának a növése belekéklett fehér homlokába és a szeme
 gyönyörűen égett.

    Ung kinyújtotta feléje a kezét:

    — Eltiltottál és vártál, és én egész nap olyan boldogtalan voltam...

    Mélyülő csend támadt közöttük, mintha elhalón egy hárfán abbamaradt volna a
 zene.

    — Hallod, kint is elhallgatott már minden...

    — Érettünk van ez, Kinga, hogy elmenjünk ketten a csenden át.

    De ő lehajtotta a fejét:

    — Maradj így mellettem, még egy keveset, olyan jó, hogy a világon csak a te
 lélekzésed hallszik.

    Ung, mint egy tavaszi ágat visszahajlította karjába a testét és egészen fölé
 hajolt:

    — Milyen szép vagy... és mostantól mindéltig az enyém vagy, tudod? — Két
 ujjával elválasztotta az ajkát, mintha szoros fiatal virágot akarna időnek
 előtte nyílásra bírni és hosszan megcsókolta a kinyílt virágot.

    Kinga szemében elhomályosult a fény. Mire újból feltámadt, kék árnyékokat
 hozott a pillái alá a végtelenből. És az ő bájoló erőtlenségében Ung a szívére
 szorította a saját erejét.

    Az ár ragadni kezdte őket. Kinga, kevéssel előbb még szédülve fogódzott a
 vállába, most hirtelen eleresztette őt. A keze összekulcsolódott az álla alatt.

    — Nem, ne így... Vétek, amit mi cselekszünk, talán minden vétek, ami közöttünk
 olyan szép...

    — Szabad vagy Kinga és az úttól se félj.

    Ő tétovázva nézett maga elé.

    — Mégis véteknek gondolom, jóllehet az Úr Jézus meghagyta az ő papjainak
 általa, hogy szeressük egymást, de nem ezenképpen... Ung, azért csak maradj a
 közelemben, aludni küldtem a szolgálókat, Beke pediglen nem tért meg és ha
 netán nagy nehéz hadimén jönne felfele a sikátoron, úgy-e meghallanók a
 patkócsattogást?...

    — Ki jönne ide éjjórán, lovon?...

    — Ung, miért nézel ki egyre az ajtón? Jer vissza hozzám, ma biztonságosan
 lehetünk, jer ülj mellém ide a tűzhelyhez, mint régen... Mire gondolsz?... Hát
 nem emlékezel?... Odahaza minálunk, ha Kolontóról jöttél, télvíz idején, a
 havas pusztákon át... Nézd, e lócapárnát is ide tettem, miközben vártalak.
 Hogy vártalak és még mit sem meséltél viszontagságos nagy utazásaidról és
 vásárokról és népségekről és külső tartományokról, amerre jártál, és sok
 okulásodról...

    Ungnak ettől egyszerre szétszálltak a gondjai. Régi fiús nevetésével nevetett:

    — Mire való volt mind ama tudomány tanulása? Mire való, ha mondom, hogy
 megtanultam a latin betűvetésnek jegyeit és az antifonáknak jegyeit is és
 megismertem a penitenciák könyveit és tanultam a kalendárium olvasását?
 Szeretlek Kinga és most tavasz van.

    — Hát mondjad ezt, — Kinga szemében csillogott a fény. — Hogy megváltoztál,
 mióta sokfele jártál. Jóllehet, mindig nyájas voltál, de most ékesebb szavú
 vagy és a ruházatod, még a hajad nyírása is olyan, mint napnyugati lovagé. Tán
 királyoknál lakozgattál, hogy ezenképpen megtanultad az udvari magaviselést?

    Lassanként vette észre, hogy Ung már nem a régi féktelen kolontói legény, noha
 mindig kényesebb volt egyebeknél. Nem részegedett le, mikor ők ittak és
 táncban vagy vigadozásban, ha a férfiak összekaptak, nem sebesített meg a
 kardjával magánál gyöngébbet.

    Ung játékosan felnevetett:

    — Jobban tetszettem néked azelőtt?

    — Így még kedvesebb vagy, — szólott Kinga és rámosolygott. — Mondd, gondoltál-e
 rám az esztendők lassú forgásában, miképpen én terád? Vagy ne mondd, amiket
 kérdek, beszélj egyébről, amik kedvedre valók. Szeretem hallani a hangodat.
 Mintha a kezed simogatna. Úgy-e nem vétkezünk, ha a hangodat hallgatom? Mesélj
 hát, édesem.

    — Majd később, majd máskor. Beszélni marad időnk mind az egész életen át,
 akkor is, mikor öregek leszünk, Kolontón a télben, a tűzhely mellett, te meg
 én. Most a csókod kell, Kinga, én asszonyom, — Ung olyan közel hajolt hozzá,
 hogy a szája az arcát érte, — a csókod... mert a szavunk holnap is mondani
 tudja, amiket ma nem mondhat el, de amelyik csók ma elmarad, az már soha sem
 lesz a többi közt. A mai csókot holnap csókolni nem lehet...

    Kinga lehúnyt szemmel hallgatta, a bőre alatt lassan, láthatóan emelkedett fel
 a halántékáig a vér. Mikor Ung elnémult, kissé elhúzódott tőle:

    — Mily dolgokat beszélsz... inkább imádkozzunk együtt. Az Úr Jézus
 kínszenvedésének ideje van eljövendőben.

    Ung mozdulatlanul nézte őt.

    — Nem akarsz? — kérdezte Kinga szomorúan.

    — Nem tudok, — Ung hangja ingadozott, — ha láttad volna ama processiót... és
 csak a varjak károgtak az égen. De én elfutamodtam a dunai halászokhoz. Tudod-e,
 még emez éjjelen átvetnek a tulsó partra... És ott a halászoknál sütötte a
 nap a fejemet. A víz tiszta volt. Ott a folyónál... ott tudtam volna imádkozni.

    — Én az egyházban imádkoztam, az oltárlépcsőn... Éretted imádkozom Ung...
 ameddig élek.

    — Soká, soká, — és közel lehellete kioltotta Kinga ajka közt a hangját.

    — Mi volt ez?

    Mint két riadt madár, szédülve kapták el egymástól a fejüket. Odakint egy
 elhajított kő csattant a falon. De Kinga másként hallotta. Ijedelmén
 ködszerűen átrettent egy nagy fekete hadimén kísérteties közeledése.
 Iszonyodva elfedte a szemét.

    — Jön... hallod-e, hogy csattog a patkója a sikátoron?

    Ung már a kertben volt, már áthajolt a falon.

    — Te vagy? — kérdezte fojtottan, lefelé fordított arccal.

    — Én vagyok, úr vitéz, — suttogta fel a sötétből a halászlegény, — sok dolgok
 történnek, a túlnansó oldalon éktelen tüzeket gyujtottak a villások, lobog
 mind a part, ég a nádas, egyre-másra fegyveresek sokaságai vonulnak. Az
 esztergomi rév útján vonulnak és a királyi naszádosok is mondják...

    — Mit mondanak?

    — ...hogy amazok hadba szállnak, meg hogy a tatárok mán felégettek egy közeles
 püspöki helyet, miértis a naszádosok kifutottak a vizekre, oszt elragadozták a
 halásznép sajkáit. A mi dereglyénket is elvitték...

    Ung lekiáltott rá.

    — De uram, — felelte a legény izgatottan, — nem lehet ma által kelni! Minden
 látszik, mintha nappal lenne. Holnap majd visszavesszük a dereglyét, osztán
 szolgálatodra leszek uram. Pusztítson el a fekete dög, vájják ki a szememet a
 varjak, ha itt nem leszek...

    — Megállj!

    A legény már eltűnt az éjtszakában.

    Ung alatt dűlni kezdett a fal, úgy dult, mintha vele együtt reménytelenül
 belezuhanna a haldokló városba. Valahol kóborló kutyák vonítottak. A Duna
 irányából halvány vörösség lihegett fel az égre.

    Még a vizek is lángolnak és a nagy tüzekben fegyverre kelt népek vonulnak a
 tatárok ellen. Ő pedig csak tehetetlenül vesztegel és vár. A csillagok nem
 hullanak le a haragjától, a fegyverei zörejétől még az egér se szalad meg...
 Égőn felvágott az arcába a szégyen és a gondolatai gyötrötten kerestek rést a
 szabadulásra. Iramodva futni kezdtek körbe-körbe a halálgyűrűn belül, de
 mindenütt csak elállt utakba ütköztek:

    — Ma nem akarta az Isten, — suttogta Kinga és a vállára tette a kezét. Egész
 idő alatt mellette volt, de ő nem vette észre.

    — Eressz, hadd mehessek! Másik révészt keresek a parton.

    — Nem eresztelek, — nyugtatta Kinga, — hiszen, erősítette amaz, elvették a
 naszádosok még a sajkákat is. Velem maradj, édes szívem, ki tudja meddig —
 elhallgatott egy pillanatra, mint aki elfelejtette, hogy magáról hogyan is
 beszéljen. Mire a gondolata visszatalált a szavakhoz, már csak Ungot
 tartóztatta, általa szívszakadva, mintha akaratos gyerekkel bánnék és az arca
 végtelenül szomorú volt a sötétben: — Holnap, — most ő mondta ezt, de milyen
 halkan mondta, mialatt kézenfogva vonta kedvesét a pitvarkamrába, a
 tűzhelypadhoz. Aztán állva maradt előtte és míg eltünődve nézte őt, tenyerével
 dédelgetőn fel-felborzalta halántékánál engedetlenkedő haját. Egyszerre
 magához szorította. A térdük melege összeért.

    — Ne csüggedj, Ung, mindig kedvemre volt a fejed szép kevély tartása, emelve
 hordtad még a szerencsétlenségben is.

    De Ung semmit sem hallott, már csak a titokzatos meleg élet lüktetését
 figyelte homlokánál a Kinga mellében. Hogy vert a szíve, mint párja alatt
 vergődő madár.

    Felemelte hozzá esedező szemét. A keze lányos kis keble alatt a szívét kereste
 és közben, mintha beleleheltek volna a szemefényébe, idegenszerűen
 elhomályosult a tekintete:

    — Kinga...

    Egyszerre erőszakos és mohó lett a mozdulata, felkapott az álla magasába,
 nyakánál a ruhája keresztes kis fűzését akarta feltépni.

    Kinga keskeny sötét szemöldöke felívelődött a homlokában, hirtelen hátrahajló
 teste kitért a mozdulat elől és Ung keze üresen ott maradt a levegőben:

    — Hát nem akarod? — A vágy már fájdalommá lett a vérében és hátravetett fejjel
 kitárta asszonya felé a karját. A tekintetük némán viaskodott egész idő alatt.
 De Kinga még mindig távolodott és hátráló árnyéka a falon ráborult ekkor a
 feszületre.

    — Uram, ne vígy minket a kísértetbe...

    Ung keze lecsattant a térdére.

    Most Kinga volt az erősebb. Magányosan, szabadon állt a mécsvilágban és mikor
 megszólalt, tiltó volt a hangja:

    — Akaratomnak ellenére tettem Dersnek hitet. De Isten parancsolatjából
 megállom ama hittevésemet.

    — Hiszen meghalt, megszabadultál tőle! — kiáltotta Ung keservesen.

    — Ám ő megmondotta, el ne higyjem, csakis ha megtér gazdátlan lova.

    Ung előre ugrott, mintha fellobogó dühében rá akarná vetni magát, hogy
 leszaggasson róla mindent, amivel Ders holtan is tartóztatja.

    Vaksötét kívánás rázta meg a testét.

    Kinga felkiáltott:

    — Miért nézel így rám? Ne így! Ez emlékeztet, félek tőled... — és a keze a
 feszülethez kapott.

    Ung arca eltorzult:

    — Félsz tőlem? — dadogta bizonytalanul, — tőlem, aki szeretlek, miképpen te az
 Istent szereted...

    — Ne mondj ily beszédeket!

    — Fél tőlem, — megszégyenülve, rémülten mondta ezt, s mintha visszalökték
 volna a lócára esett. A haja előre csüngött és féloldalt mély árnyékot vetett
 az arcára. A szíve rendetlenül vert. A tagjai fájtak, mintha korbács érte
 volna, a keze ökölbe szorult. Görcsösen, mereven kinyujtotta a két karját a
 térde felett, aztán mozdulatlanul így maradt.

    Kinga egész idő alatt lélekzetvesztve, riadtan figyelte. Most, hogy már nem
 szólt semmit, jobban megértette őt.

    Boldogtalanul, hosszan egymás szemébe néztek.

    — Megbocsátasz? — Ung a sebesült állat és kérlelő gyerek gyámoltalan
 tekintetével pillantott fel rá, — megbocsátod az én vágyódásom vakmerő
 bántását? Szeretsz még, mégis szeretsz?

    Kinga kétfelől a vállára támasztotta a kezét és lehajolt az arcához:

    — Másképpen szeretlek...

    Ung félszeg mozdulattal húzta őt maga mellé:

    — Mondjad hát, az egyszer mondjad, hadd tudhassam...

    — Ezt akarod?

    És már megint közel ültek a falilócán a tűznél, szorosan ültek egymás mellett.
 Ung a földre nézett. Kinga elgondolkozva szűrte két keze között az ölébe
 csípőövének lecsüngő láncait:

    — Olyan sok szó van a világon, — kezdte el engedelmesen, egyre halkulón, — oly
 igen sok van és én honnan tudjam, melyik mondja, amit én neked mondani akarnék...
 Felette nehezet kivánsz... Engem eltiltottak a szótól, mióta Dersnél élek,
 csak hallgatnom volt szabad, jóllehet az Úr Jézus nyájas irgalma volt az is,
 mert ama hallgatásomban mindig rád gondoltam és... egyebet én nem is tudok. Ne
 kérdezz hát, miképpen szeretlek, ne faggass... — a szája félig kinyílt, hogy
 tovább mondja, aztán feleslegesen gyorsan mégegyszer lélekzett, mintha csak
 ezt akarta volna tenni és elhallgatott.

    A csendben Ung teste megcsúszott a lócán, már ott térdelt előtte és az arcát
 belémerítette meleg ölébe a hideg láncok közé.

    Egy darabig így maradt elfelejtkezetten és ezalatt Kinga föléje hajolt, s
 hosszan lenézett rá fátyolos szemének azzal a tekintetével, amelyet ő soha meg
 nem láthatott.

    Egyszerre eltolta magától:

    — Most már eredj el tőlem...

    Ung döbbenten hátraejtette a fejét. A tűz fénye a szemébe lángolt.

    — Ilyent kívánsz? — indulatosan, sértetten meredt rá. Még Kingától sem
 tűrhette el ezt. A felhabzott vágy visszazúgott a vérébe. Vette a kardját s a
 lócára dobott ködmönét.

    — Ung...

    De a vadul feltaszított ajtó már becsukódott mögötte.

    Kinga utána szaladt, a küszöb előtt megadóan mégis megállt. A keze lassan
 lecsúszott az ajtófán a reteszig.

    De hát miért ment el így? Miért ment el, mikor küldte? — És a könnye
 kicsordult. — Hát nem tudja?... Hiszen még ha rossz lenne, akkor is szeretné.
 Most megmondaná neki. Ha ólmot öntetne a két szemébe, akkor is csak azt kérné,
 még egyszer láthassa, ha a kezét vétetné, kérné, hogy még egyszer
 megsimogathassa és ha bárddal küldené a bakóját, kérné a bakót, várjon egy Ave
 Máriát, mert még imádkoznia kell valaki üdvözüléséért.

    Lemondóan rázta a fejét. Hiába... nem lehet azt megmondani, hogyan szereti őt!
 Szereti és mégis fájdalmat okozott neki, mégsem hallgathatta meg...

    — Én édes Jézusom, aki a mi megváltásunkért függtél a keresztfán, add tudtomra,
 mitévő legyek?

    Mint a fény átosont a homályos kamrán, leborult a feszület elé és soká
 imádkozott.

    Odakint Ung visszautasított szerelme haragjával és szégyenével tiporta a lába
 alá a kertet. Mire a falhoz ért, derékszíjjába nyomta az öklét és mégis
 hátranézett. A csukott ajtó alig látszott a sötétben, de az ablaktábla kerekre
 kivágott nyílásán át most is lehullott a fűre a belső világosság. A semmi kis
 fénytől érthetetlenül felzsongott vérében a Kinga hangja, mikor tartóztatóan a
 nevét kiáltotta. Most csakis tőle függ, hogy visszamenjen hozzá, csakis tőle,
 ha éppen úgy akarná! És a gőgje megenyhült abban, hogy nem akarja.

    A ház felől halk zörrenés zökkent bele ekkor az éjtszakába. Ung a mellében is
 érezte ezt a zökkenő zörrenést.

    Az ajtóreteszt zárta volna magára Kinga?

    Ettől a kis zörejtől összetörött Ung büszkesége. Hirtelen, gyötrőn minden
 megváltozott. A torka kiszáradt, s ő az elérhetetlennek vágyával tétovázva
 arra fele indult a kövekkel kirakott úton, ahonnan az a nesz hallatszott.

    Csak egy pillanatig marad... Vagy mégis bezörgessen?... Nem, már megy is innen...
 és leült a küszöbre s a térdére támasztotta az állát.

    Aztán így virrasztottak ők ketten az ő éjtszakájukon.