Kossuth
Kihalnak ősi, büszke rendek, 
elpusztul a királyi ház,
de a természet mégse retteg, 
fa- s ón-lomokra nem vigyáz.

Ám a Kossuth-sarj él örökkön, 
fejök fölött száz csillag ég;
s ha dúl a pallós és a börtön, 
felkél a hérosz-ivadék.

A természetnek lángja nem hűl, 
mert változatlan célja lent
s ha a silány dőzsöl, a mennybül 
jő a próféta és a szent...

Ő volt az úr szent trombitája, 
mint ébresztő parancsa szállt.
Győzött a lánc? E hang — hiába! — 
túldörgé a láncot, halált!
Versek