A Shakespeare-ünnephez
A Shakespeare-jubileum megünneplése a háború alatt kétszeresen kötelességünk: ha valamikor, a nemzeti elnyomatás korszakában, az irodalom, már puszta létével is, zsarnok önkény s erős cenzúra alatt, a nemzeti kultúra különállásának biztos jele és záloga volt; úgy ma, megfordítva, az európai kultúra elpusztíthatatlan egységét és testvériségét kell, minden önkény ellen, puszta létével, dokumentálnia. Shakespeare neve igazán tipikusan jelentős erre az egységre: minden nagy író közül ő az, aki leginkább az egész világé: a németeké szinte éppannyira, mint az angoloké. Irodalmi hagyományainknál fogva a mienk is.

Nemes kötelességét teljesítette a magyar Shakespeare Társaság is, mikor a Shakespeare kultuszát egy nagy és a szokottnál gazdagabb jubileumi évkönyv kiadásával demonstrálja. Azonban minden elismerésünk mellett is a törekvés nemessége iránt: ez a kötet elszomorító hatással volt reánk. Hát nem tudja a magyar irodalom Shakespeare nagy, meggyümölcsöztető szelleme iránt jobban leróni háláját, mint a felesleges dolgozatok e sivár tömegével? Mikor annyi feladat volna még! mikor a nagy költő művei nyelvünkön nagyrészt csak érthetetlen és érdemetlen fordításokban olvashatók, melyeket hiába iparkodnak foltozni, tatarozni, mint az alapjukban hibás épületeket!

Mi szükségünk van e filológiai dolgozatokra? agyontárgyalt vagy teljesen érdektelen kérdések másodkézből való fejtegetéseire? Mi szükség Shakespeare hatását kutatni jelentéktelen modern német írókban, mikor egészen jelentékeny modern magyar írók számára nincs szavunk, nincs szemünk? Mi szükség Lemouton Emilia réges-régi s már a maguk korában is teljesen értéktelen fordításait méltatni, mikor közkézen forgó fordításainkat megrostálni volna az első feladat? A kötetnek legjobb, legirodalmibb (sőt valóban egészen előkelő) tónusban megírt cikke Shakespeare-t és Aranyt hasonlítja össze, egyedül azon az alapon, hogy mindkettejük működése három korszakra osztható: nem egészen felesleges-e még ez is? Nem osztható-e majdnem bárkinek működése fel így, s nem inkább az-e a kivétel, ha (mint az előkelő író igazán találó megjegyzése szerint például Jókai írói pályáján) nem találjuk külön az ifjúság, férfikor, és aggulás jellemző hangulatait?

Valóban csodálatos volna, hogy a legelőkelőbb magyar irodalmi társaság legszebb törekvései ily meddő könyvet tudnak csak produkálni: ha nem tudnók azt, hogy a magyar irodalom, immár, úgy látszik, vigasztalanul, két pártra tagolódott: melyek egymást elismerni nem képesek: s éppen azon párt, melynek kezében vannak a hivatalos eszközök, a történelmi jog, Shakespeare-t ünnepelni: nem látszik képesnek elég emberi és szellemi erőt mozgósítani, melyek az ünneplést méltóvá tehetnék. Mit szólna Arany (kinek szellemére hivatkoznak) a tehetségek ily könnyű szívű nélkülözéséhez, s a közepes filológiának ehhez a kultuszához?

Nekünk, fiataloknak, bátorítást és elismerést nem várva, sőt féltékenykedésekre és rágalmakra elkészülve, kell megtennünk, amit, hivatalos eszközök és történelmi jog nélkül, megtenni tudunk.

Hogy mennyire lehet a maiaknál értelmesebb és költőibb Shakespeare-fordításokat reményleni, néhány kísérlettel óhajtom megmutatni, melyek semmi nagyobb értékre sem tartanak igényt, mint hogy egy fokkal jobbak a meglevőknél. Valóban nem nehéz azokat egy fokkal túlszárnyalni.

Shakespeare leglíraibb nyilatkozásait választottam: két szonettet, s a Tempest befejezését, Prospero híres jeleneteit, melyeket annyi olvasó érzett a művészetéről lemondó költő alig leplezett önvallomásának. A szonettek fordítása, a forma zártságánál s a tisztázatlan kérdések sokaságánál fogva a legnagyobb nehézségeket adja, s valóban, minden mai Shakespeare-fordításaink közül a szonetteké a legkevésbé érthető. Shakespeare szonettjei a mai átlagember etikájától annyira távol állanak, hogy első tekintetre szinte az erkölcstelen költemények hatását teszik. Mégis e ciklus egyetlen műve a költőnek, mely életéről közvetlenebbül árul el egyet-mást - s erkölcstelen lehetett az az élet? s bűnjelek e versek? Koruk - a reneszánsz! - nem látott bennük erkölcstelent: egyszerűen "mézzel folyóknak" nevezte őket, gyönyörködött bennük. Mi sem mérhetjük korunk átlagának relatív mértékével e föld egyik legnagyobb szellemét: s ha halványnak is találjuk Morsbach érvelését (melyet Ferenczi Zoltán a Shakespeare-tár-ban ismertet): teljesen rokonszenvezünk vele, mikor minden szenzációhajhász kommentálást a költő emlékétől távol kíván tartani.

A Vihar fordítása egészen kész immár, s nemsokára könyvalakban is sajtó alá kerül.

Ez a fordítás - bármily csodálatosan hangzik is - a háború terméke. A Vihar Shakespeare legutolsó drámája - egy meghiggadt, rezignált életfilozófia műve, oly költőé, ki nem az életet festi többé, attól inkább menekülni akar. Menekülni egy álomvilágba, ahol valami nagy, bölcs és jó Sors előtt az élet minden viszályai, ellentétei elvesztik fontosságukat, s egy távoli és verőfényes magaslatról tekintve durvaság, baj, gonoszság és minden iszonyúság oly ártalmatlanoknak, sőt mulatságosaknak látszanak, mint a göröngy, melyben a mező embere megbotlik. Mikor a nagy aggodalmak megbénították bennem az energiát és koncentrációt, melyet minden alkotás munkája oly nagy mértékben megkíván: és műfordítással akartam szellememet lekötni, és naponkint legalább órákra az életből kimenteni, ez a hangulat vonzott a legjobban.

Shakespeare fordítására nem akkor gondoltam először: a magyar Shakespeare erőltetettségei és értelmetlenségei már gyermekkoromban bántottak: ki ne kívánna az Arany, Petőfi és Vörösmarty remekművei mellé méltóbb társakat? Főleg a Rómeó és Júlia fordításának gondolata foglalkoztatott évek óta: a Shakespeare szép, folyékony verseit lehetőleg rekonstruálni az ilyenek helyett, amilyeneket a jelenlegi fordításnak mindjárt a prológjában olvasnunk kell:

E két ellenség átkos vériből
baljóslatu szerelmi pár eredt:
haláluk ált', mely gyászos s rémitő
lőn eltemetve az ős gyülölet. 
Halálra jegyzett bus szerelmeik 
és a szülői düh gyászfolyama
mit el nem olt más, csak siröbleik...

Tehát: egy folyam, amelyet egy öböl elolt: képek, melyekről, mondanom se kell, az eredetiben egyáltalán szó sincs. Sem filológiailag, sem költőileg nem jók az ilyen fordítások, és Shakespeare-t sokkal, de sokkal nehezebb olvasmánnyá teszik magyarul, mint angolul, még a magyar ember számára is. Az újabban készült fordítások pedig oly színtelenek, oly szemmel láthatólag mesterember-készítmények, hogy akkor már mégis százszor inkább a Szász Károly-félékhez fogunk visszafordulni, kiknél legalább itt-ott egy-egy színesebb népies szó, egy-egy jó magyaros kifejezés felüdít. A magyar Shakespeare-fordítást el lehetett fogadni, mikor a gyors szükség követelte, és létrehozta: de ma már talán ideje nemesebb munkákkal helyettesíteni.

A Vihar-t azonban nem ilyen gondolatokkal fordítottam, hanem tisztán hangulati szükségből, magamnak. Nem is volt kezemnél a régi fordítás, és nem is tudtam, milyen az. Egy új angol Shakespeare-szótáron kívül csak a Schlegel-féle, néhány helytől eltekintve igazán majdnem tökéletesnek mondható német fordítást használhattam. Vidéken voltam, a mozgósítás legnehézkesebb napjaiban, ahol más könyv nem állt rendelkezésemre. Szász Károly művével és minden egyébbel csak utólag vethettem össze munkámat, és nagyon kevés változtatást tehettem ez összevetések hatása alatt, anélkül hogy az első szőttes szilárdsága és színe szenvedjen. Szász Károly műve a jobbak közé tartozik: de felhasználhatatlanná tette az, hogy az eredetit majd minden oldalon három-négy sorral nyújtja, amiben persze nem követhettem, anélkül hogy a nyelv nagyon is fontos tömör hatását meg ne rontsam. Aki verset nem soronként fordít, a költő vers- és mondatépítését hamisítja meg. Így inkább csak a prózai részeknél vehettem át egyes kifejezéseket, kivált a népiesebb színekben. A dráma vége felé Szász fordítása, mint egyébkor itt is, mind lankadtabbá válik, és végre egészen ellaposul.

Mint Dante fordításomban, úgy itt is minden jogos igényt iparkodtam kielégíteni. A fordítás hálátlan mesterség, és a tapasztalás megtanított arra, hogy a magyar kritikától kevés bölcsességet várhatok. A kritikák vagy értelmetlen magasztalások vagy rosszakaratú féltékenykedések: s Dante-könyvem alkalmából legnagyképűbb kritikusom olyanféle tanácsokat adott, hogy meghunyászkodni helyett inkább használjam a nyugton maradni kifejezést, hogy felvacogtak "kissé merészen adja vissza azt, hogy vacogtatták a fogaikat", és felütődtem túlságos szabadság ahelyett, hogy felrezzentem.

De ha nem is remélhetek az ily laposságokból útbaigazítást hibáim eltüntetésére, legalább munkám becsületességének tudatát merítem belőlük. S evvel a tudattal teszem ezt a munkát is a közönség elé, aki mindeddig a legbölcsebb volt és legelismerőbb kritikusom.

Babits Mihály prózai munkái
Esszék, tanulmányok