Petőfihez
Mint a szegény utas, nyájas ház asszonyát — 
─ Ki őt, télvíz-időn, tűzhelyén fogadja ─ 
Elhagyván, egyszerre, bús érzés hatja át, 
S a kedvencz gyermeket hosszan csókolgatja :

Mi is, Magyarország vendége, francziák,
Sietünk — hazádnak óh! jeles, nagy fia,
Virággal kezünkben, honvéd-költő! hozzád,
Ki honának dalolt, és érte meghala.

Óh! lángész tüzével, harczmezőn estél el! 
Fennáll az érczszobor, Sírod nem tudni hol!... 
De nem sajnálkozom a testvér irigyel —
Tiednél hősibb sors, nem ér senkit, sehol.

Holl fújó paripák nagy szíved' tiporva
Meghaltál, ezután hogy halhatatlan élj, 
Vadrózsa-bokor hajt ─ hiszem ─ e helyen ma,
Mely a szerelemről s szabadságról beszél!

Vadrózsa-bokorban él még a te lelked ! 
És ha mellette egy mátkapár elhalad: 
Forróbb a csók, édesb a szó, a lehellet, 
Ha arról a jegyes egy levelet szakaszt.

Estenden, bokorra, a fülemüle ül ─ 
E szárnyas, e szabad, egyszerű énekes, 
S vadrózsa-illattól a mint megrészegül.
Dala és csillagfény annál tüzesebb lesz!
Versek