Rossihoz
Ó Rossi, láttalak hosszú, sötét köpenybe 
kínozni a halvány, szelíd Ophéliát, 
láttam tigrisdühöd, hogy szétdőlt egy világ, 
s sírtál, szerelmed a zsebkendőbe temetve.

Láttam Leart, Macbethet s hullattam sűrű könnyűt,
hogy a holt Júliát csókoltad csendbe, te
antik Itália fennkölt szerelmese,
de ezen az estén nagyobb voltál és szörnyűbb.

Ez volt a legnagyobb gyönyör és borzalom, 
hogy a zord terzinák zömök vaskürtjein 
zengett aranyszavad s csengett a büszke rím;

s úgy láttam — mostan is remeg egész valóm — 
hogy arcát a pokol vöröslő lángja éri, 
s szavalja verseit, maga Alighieri.
Versek
Szonettek