Az ősi küldött I. - A csallóközi hattyú/VI. Harangok és vizek
<div style="width: 50em; margin: 2em auto; text-align:justify">

VI.
</p>

A nagy Dunán csillogva úszott felfele a hajnal. Már futva jött a napfény a
 füvön és gyorsan osont az udvar hűvösébe. A földekről varjak repültek föl.
 Elnyúló seregeik, mint hosszú fekete ostorok, kacskaringós karikákat
 suhintottak bele az égbe. Egyszerre lecsapott az ostor Komáromra és sötét
 vonala károgón ott maradt a falak peremén.

    A barátok Primára húzták szent András harangját.

    Ung fel akart ébredni, mégis mindíg ujra elaludt és félöntudatban a vágyódása
 igazgatta el az álmait. Az ablaktábla világító nyílásán át ekkorra már egészen
 behajlott a reggel a kamrába, de ő nem tudta, hogy a nap süt olyan szépen,
 mintha könnyű, meleg kis kezét valaki a fején tartaná.

    Eljött a mi napunk... Édesen, megfoghatatlanul szaladt ez át a szívén és ettől
 felkönyökölt Jákó elfoglalt ágyán. A keze játszani kezdett a szénára terített
 medvebőrön. Erre-arra fésülte a puha mély bundát, kis ösvényeket vont benne a
 mutatóujjával. Felborzolta, lecirógatta, mint az otthoni komondor szőrét és az
 ajkán egész idő alatt rajta maradt az álomból hozott mosolygás. Aztán
 meglepetten lassan körülnézett. A feje mozdulatával hátravetette a haját. A
 mozdulatától-e, vagy egyébtől, maga sem tudta, de hirtelen valami más indult
 el a homloka mögött. Hogyan került ő ide vissza a zavaros éjtszakából? A keze
 már nem játszott a medveszőrrel. Megint érezte maga körül a tegnapi fekete
 falak szorongatását. A csodálatos piactűz füstjének kesernyés szagát is érezte
 az ágy elé dobált ruháin. És álmodta, vagy igazán látta-e akkor egy
 rácsrostély mögött Kinga kis arcát a felvöröslő fényben?

    A megugrott Bekére nem gondolt többé, valamilyen félbenmaradt dolog volt ez a
 fejében.

    Szemközt káprázva cikázott a nap Jákó szegre akasztott nagy pallosán. Egyre a
 képébe cikázott, mintha azzal a hadra élesített fegyverrel valaki számonkérőn
 a szeme közé világított volna s messziről már szinte a csallóközi ispán száraz,
 kemény hangja is odahallatszott: „Hát te se állsz a királyhoz?”... Zavarában
 temérdek tüzes szeg kezdte szurkálni az arcát. Hogyisne állna hozzá... de neki
 elsőbben Kingát kell most biztos helyre vinni...

    A homlokára szorította a kezét. Mi volt ez? Minden szétrepül, amire gondolni
 akar, mintha pelyhes pitypangot fújna szét a szél.

    — Pitypang... — titkolódzó hangon mondta és halkan elragadtatottan nevetett,
 mint akkor, mikor két gyerek jegyet váltott a magasvirágos kolontói réten s a
 fiú pitypangszárból gyűrűt fűzött a kislány kezére...

    Keményre edzett fiatal teste ellenállhatatlan vággyal nyujtózott bele a
 napfénybe: „De most már az enyém lesz!”

    És életében még sohasem volt ilyen boldog reggele.

    Ragyogó, magas hullám kapta el. Már minden alatta maradt: a veszély, a
 bizonytalanság, az éjféli iszonyat, elmúlt évek magányos szenvedései, vad
 sóvárgások, lázadó kínok. Olyan új és elhasználatlan lett, mintha most kezdene
 élni, fenn a hullám tetején, még azon is felül, önmaga felett a testén kívül,
 áradó örömben, repülő tavaszi szélben, ujjongó fényben. Nevetett és mégis
 sírni tudott volna, semmiért, csak úgy, hálából, mert ennyi sok boldogság van
 a világon.

    — Kinga!... — még a neve hangzása is belecsókolt a szájába és a szívében
 gyönyörűt kurjantott ettől a vér.

    Ha belehajíthatná a süvegét a mennyországba, ha belevághatná a sarkantyúját a
 világ oldalába!

    Kifutott az udvarra, nekivetette magát a kútostornak s olyan vadul taszította
 a vedret a mélybe, hogy felcsattanó vizétől szivárvány lett a napsütésből.
 Aztán karcsú mezítelenségében csapkodva, dúdolva, ott mosakodott a vályúnál a
 hűvös reggelen.

    — Csülök, hé Csülök...

    Senki sem felelt. Ezt se bánta, nem baj, ha nincs is, aki öltöztesse. Lihegve
 fűzte össze magán a szíjjakat, az övet olyan szűkre rántotta a derekán, hogy
 felnyögött bele. A kis tőr odacsúszott a jobb csípője fölé. Fejébe csapta a
 süveget s futtában lekapta a szegre akasztott köpönyeget. Később vette észre:
 a Jákóé akadt a kezébe. Mindegy, minden mindegy Kingához megy... És kivágta
 maga előtt a ház ajtaját.

    Mintha földbe gyökerezett volna a lába, zsibbadtan megállt.

    A kéken aranyló reggelben magányos jelenés közeledett felé a szent András
 egyház irányából. Ungnak nagyot döngött a szíve. Kinga jött ott szent miséről.

    Kicsiny, leányos feje körül, mint napban villanó galambszárnyak, patyolat
 fátylak libbentek. Cobollyal kihányt hosszú ködmene kinyílt és összehajlott a
 lépése szerint és ilyenkor, mintha folyóvizen haladna át, térdéhez tapadt a
 köntöse.

    Ekkor egyszerre ő is meglátta Ungot. Halvány arcába hirtelen hullámban szállt
 a vér, két kinyíló keze eleresztette lépte előtt megemelt köntösét s az
 olvasója lesiklott a földre.

    Csak ez a halk neszelés hallatszott a csendben, semmi egyéb. De Kinga észre
 sem vette. Leküzdhetetlen mosolygás kezdődött az ajkán s nem állt meg ott,
 szétgyűrűzött, terjedt a szorongó beteg város felett és diadalmas fiatalsággal
 öntötte el az egész világot.

    Ung mélyen levett süveggel, földig hajolva, mintha királynéasszonyt hódolna
 meg, odanyujtotta neki az elejtett olvasót.

    A latinusok összefogódzó faházai közül épp ekkor fordultak ki Kinga
 szolgálóasszonyai. Kis csapatuk riadtan, összeverődve jött elő a sikátorból.
 Már meglátták Ungot.

    — Ki légyen amaz ott?

    — Nem ismernéd Jákó úr rókaprémes köpönyegét?

    — A biza, úr Jákó köpönyege,... hát ő is idebent rekedt? — és szegény
 kárörömmel taszigálták egymást, hogy hát ez se menekült idején. Sorsukra
 jutott ő is e betiltott helyen.

    — Fedd el az arcodat... ne tudják itt, ki vagy, — súgta Kinga sebesen — s jöjj
 el hozzám, mikor felkél a csillag.

    Jóformán meg se látszott, hogy lép, csodálatosan mégis távolodni kezdett ekkor.
 Pillanatig, egy kis emelkedőn csak a kék reggeli ég volt magasba egyenesedett
 nyúlánk alakja mögött. Ungnak úgy tetszett, ha szép csendes mozgása most
 megmaradna a mély azurban, olyan megismétlődő himzés támadna az égen, mint a
 szent apácák oltárterítőin.

    De Kinga kiment a ragyogó kékből, odébbment szomorú, szürke falak alján és ő
 fájdalmasan, csalódva már csak a tekintetével mehetett utána.

    Eddigre a szolgálóasszonyok csapata is az udvarhoz ért. Egy szikárnövésű,
 karvalyarcú némber kémlelőn visszanézett. Ung nem tudta bizonyosan, mégis úgy
 rémlett neki, hogy azok az asszonyok maguk között az éjtszakai riadalomról
 beszélnek.

    Hirtelen befordult Jákó udvarára. Az udvar fénytelenebbnek látszott, mint
 azelőtt. Csülök sem került még elő. A jászol üres volt. Az állatok bőgtek. Ung
 szénát tett a lova elé és megitatta, hogy múljék az idő. Aztán eleséget
 keresett magának az élésházban és megint kijött. A kútágas árnyéka közben nem
 mozdult a füvön. Minden megállt és elvesztette jelentését. Felvett egy követ a
 földről, darabig forgatta a tenyerében, de nem tudta, hogy teszi. Mikor
 ráeszmélt, dühösen belecsapta a kútba.

    Miért nem megy el Kingához? Miért hallgat a szavára?... Kíváncsian nézett
 végig magán. Mi leli? A Kinga gyöngesége parancsolna az ő erejének? Ez új volt,
 s mintha álmában zavarnák, türelmetlenül a város irányába fordította a fejét.

    Valahonnan messziről templomi éneklés hallatszott. Az udvar túlsó végén
 levágódott a kapudorong. Váratlanul Csülök állt mögötte.

    — Gaz lator, hol csavarogtál eddig?

    Az ember lapos, sárga arcát töredelmesen emelte fel hozzá, de azért
 megroggyant gyűrött alakja félrehajlott, mintha ütéstől félne.

    — Ó uram, nem lehet mán innen menekülni...

    — Hát szökni akartál?

    Csülöknek a feje is reszketett.

    — Azonképpen vót az, hogy a szabadok közül jó eleve sokak elfutamodtak, oszt
 nem tértek meg, sem a gazdám, sem pediglen Ders úr, miértis ennek utána a
 nemtelen népek is kifutamodtak az udvarokból a mezőkbe. De én házőrzőnek bent
 maradtam, — bőgve felordított és nehéz zuhanással térdre esett ekkor, — ne
 bántsatok uram, amúgy is elviszen a dög.

    Ung rámeredt. Most fogta fel, hogy ez így van. Tán a boldogsága nem eresztette
 eddig hozzá ezt az iszonyatot?

    Az udvaroscselédnek még a szeméből is kiáltozott a rémület:

    — Mán csakis imádkozni lehet itt annak, aki tud, meg káromkodni annak, aki mer.
 Jaj, uram, villások állják el a körülvaló utakat, oszt hótra verik a
 nyavalyának miatta, ki eme betiltott városból közéjük kimegy.

    Ungnak a gyomrába ütött, amit hallott, mégis ellene szegült. Az ördögöt is
 leöli, ha az útjába áll! És hetyke akarattal hitte is, hogy így lesz. Minden
 bajhoz hozzá nőtt még az ő ereje!

    A piac felől megint odahozta a szél az éneklést.

    Csülök feljajgatott ettől:

    — Halljátok... ezenképpen megyen minden napon. Amazok lent, szent Andrásnál,
 zsoltárokkal az Istent könyörgik, egyebek pediglen az ő udvaraikon
 szidalmazzák és káromolják az Urat, mert nem segít, és isznak és rettenetesen
 lerészegednek, hogy már ne tudják a szörnyűségeket, amik itt történnek.

    Ung nem hallgatott oda, magában vívódott: merre vigye Kingát ebből a
 halálgyűrűből? Szeme a messzibe nézett. Akármerre, még ma éjjel a Vágon vagy a
 Dunán, akármennyi pénzért, valamelyik révész csak átveti őket. És odatúl majd
 segít az Isten.

    — Az Isten... — nem tudta, hogy fennhangon mondja. — Hát segít-e ezeken?

    — Verten ver bennünket! — kiáltotta Csülök. — Fellobbant az ő szörnyűséges
 tüze ellenünk, hogy összerontsa a mi tetemünket. Jaj, nem tudjátok ti,
 miképpen vagyon itt. A nyavalya keltére futamodik apa a fiától, lány meg az
 anyjától. Ó uram, siralom helye ez...

    Ung elfordult tőle. Eleget tudott. Sietnie kellett. Vállára kapta a kútkávára
 vetett köpönyeget. Jákó rókaprémje jól szolgált eddig is. Csülök térdenállva,
 bámészan nézett utána.

    Már a latinusok sikátorán haladt lefele.

    Közben magasabbra került a nap az égen. Langyos melegétől erre-arra émelyítő
 szagok mozdultak fel. Mikor éjjel itt botorkált a lován, egészen ilyen édeskés
 rossz szagot érzett.

    Megrázkódott tőle. Most már eszébe jutott, hogy ez mi lehet. Éppen ekkor az
 egyik roskatag faházba különös emberek fordultak be. Az arcukon piszkos rongy
 volt keresztbe kötve. Még a kezükre is rongyot csavartak.

    Láttukra vad riadalom támadt a sikátorban:

    — A halotthurcolók!

    Iszonyodva futott szét a nép. Szaladtukban sokan a tenyerükkel fogták be az
 orrukat:

    — A fekete dög van odabenn!

    Menekülő kicsiny öregasszony botlott elő.

    A sikátor felüvöltött:

    — Vissza! Vissza! — nem engedték ki. Egy bivalynyakú, mint a villám, kővel
 dobta képen. Szörnyűt sikoltott és a véres öreg arc bedőlt a küszöbön.

    Mindenki ellenség lett, aki a beteg házból jött. Mindenki ordított:

    — Mért nem marad bévül! Úgy kell neki! — és dühösen csattogott a felszedett
 sár a halottas ház falán. A zeg-zugos kitérőkön pedig, mintha királyvárás
 lenne, színtelen lánggal égtek a napvilágban az utcai tisztítótűzek.

    Ung zavaros tekintettel tétovázott. Merre szabadulhatna el innen?

    A sikátor alsó végén nagy fekete kereszt kanyarodott be. Lobogva, csapkodva
 már templomi zászlók is jöttek, mint póznák tetejére felemelt sokszínű tüzek.
 Alattuk emberi fejek hánytorogtak. Vad siralomban bugyborékolt a Mindszentek
 litániája. A hangok hólyagokká dagadtak és szétpattantak a sötét faházak
 oldalán. Egyszerre kongva jajgatni kezdtek szent András tornyai is.

    — Verik a harangokat...

    Ung a falnak szorult. Az utcai tisztítótüzek füstjén át tolongva özönlött felé
 a könyörgő processzió. Legelől dömés kolduló barátok jöttek és kettesével
 monostorbeli testvérek. A karinges klerikusok sápadt kis gyertyái közt az
 őszszakállas, hajlott celebráns gvardián vitte magasra emelten a szent
 ereklyetartót.

    Mögötte felbomlott a rend. A szentek kihozott faszobrai tántorogtak a sokaság
 felett. Összezavarodtak a sorok. Lesütött szemű apácák riadalmában idegen arcú
 izgatott férfiak futottak, öklükkel verték a mellüket és kiáltoztak, mint az
 elkárhozottak.

    Ungnak a fülébe hasogattak ezek a hangok. Öntudatlanul már valami régi
 gyerekkíváncsiság ágaskodott benne. A kiáltozó férfiak sikátorbeli olaszok
 lehettek, mindenféle kézművesek, beköltözött jövevények, akiktől
 méltóságteljes elzárkózottságban különültek el a mozdulatlan komor magyar
 arcok. „Ők nem üvöltenek” — pillanatra rajtuk feledkezett a tekintete. —
 „Milyen másképpen könyörgik az Urat. Még az Istenhez is úgy néznek az égbe,
 mint mikor pusztai pásztortűzbe néznek és nem rebben a szemük”... Különös
 dolog ez. Mióta a napnyugati országokból haza fordult, jobban látszik itthon
 minden, mint annakelőtte...

    Odébb akart volna indulni, de a menet megint nekinyomta a falnak. A topogó
 fulladt tolongás zsúfolódva feszítette kétoldalt a házakat. Lejjebb, mintha a
 kolduló barátok temploma alól a szegények temetője is jönni kezdett volna,
 korhadt kis fakeresztek kapaszkodtak felfele a sikátoron. Reszkető fejű vének
 hozták a sírkereszteket azonmód földesen, ahogyan kitépték. És még mindíg nem
 fogytak el...

    Ung már szinte elviselhetetlenül undorodott tőlük. Sebesszájú anyókák,
 könnyező szüzek, sápadt asszonyok, kézenvonszolt síró gyerekek... mintha mind
 egyenesen az ő szemébe tolonganának bele.

    De ő azért mégis kívül áll, nem tartozik hozzájuk! Egészen kívül áll ezeknek a
 nyomorúságán, állati félelmén, esdeklő szenvedésén, mert ő... ma reggel olyan
 boldog volt...

    És a feje felett a siralom seregeinek bűnbánati zsoltárai beleomlottak a
 harangkongásba.

    Rettentő zűrzavar támadt ebből is.

    A hátulsók nem hallották, mit kezdtek elől. Zokogó áhítatukban egészen mást
 énekeltek, s míg a középütt tolongók felett bomlottan örvénylettek össze a
 menet két végéről felcsapkodó hangok, rendületlenül ők is harsogták a maguk
 zsoltárát:

    — Minden lélek dícsérje az Urat...

    Ung megint menekülni akart volna a hangok háborgásából. Tépni kezdte a meleg
 sűrűséget, erre, arra rántotta a vállát. De a körmenet még mindíg szorosabban
 gyömöszölődött a szűk sikátorba. Fülledt közelségben emberi testek súrolták a
 mellét. Nehéz izzadságszag érzett, izgalomtól tikkadt lehelletek fájtak az
 arcába. És a füle mellett kínzó torokhangon szüntelenül bömbölve ordított egy
 meredtszemű ember. A tömeg egészen magába falta őt. Lassú lökésekben
 feltarthatatlanul sodorta szent András piaca felé.

    A nagy fekete kereszt kikanyarodott a térre. A színes templomi zászlók és a
 szentek füstös faszobrai akadozó himbálással úsztak előre, mintha a szétömlő
 sötét emberhömpölygés táncoltatná azokat maga felett.

    Egyre erősebben hallatszottak a harangok. Ung már meglátta szemben a négy
 zömök torony között térdeplő öreg szentegyházat. Kőhomloka nyomott és sötét
 volt. A széles pitvarlépcsőn kámzsás alakok emelkedtek. A haladó gyertyák két
 sápadt lángsora beletűnt a rézsut kisebbedő kapunyílás homályába. De a nép nem
 akart oszlani. Megrohanták a szent ereklyetartót, egymást gázolva, lihegve
 csókolta, aki elérte.

    A templomból váratlanul visszafordult a gyertyák lobogása. Egy sápadt fekete
 barát sebesen futott le a lépcsőn. A térség közepén a földből felhányt
 prédikáló helyen egyszerre, mint hánytorgó vihar felett, megjelent a hajlott
 öreg gvardián.

    Elszáradt kopasz kis feje mögött nagy sötét szögben állt el hátraesett
 csuklyája és a szakálla, mint olvadozó hó, szélesen, szürkén szivárgott szét
 behorpadt mellén.

    Mikor két karját az égre emelte, térdrevetette magát a sokaság. Szurtos
 rongyokban, cserzetlen birkabőrökben és prémes zekében szabadok és szolgák
 összekeveredve görnyedtek a piactüzek széttaposott üszkében.

    A gvardián tolmácsot vett maga mellé. Látszott az arcán, hogy idegen
 nemzetbeli, a latinusok közül való lehet. És a tolmács, mint másmilyen
 visszhang a nép nyelvén kiáltozta szét, amit ő odafent latinul mondott.

    Akik közelebb álltak, elkapkodták, tovább adták. A sokaság megrendülten
 ismételte:

    — Ó, életnek és halálnak Ura, magasságos Isten, ki a vétekben megátalkodott
 vakmerők bűnhödésére eltörlöd még a birodalmakat is, összetöröd a királyi
 pálcákat, földhöz vered a koronákat, ó, rettenetes ítéletű Isten, a mi
 pusztításunkra beküldötted a te öldöklő angyalodat, merthogy sokat vétkeztünk.

    Szörnyű félelem rázta meg a teret. A latinusok már a földön görgették a
 fejüket. A folytatódó imádság, mint végtelen olvasón, zörgő morajlásban
 morzsolódott át a piacon, a sikátorokon, a házakon, élők és haldoklók ajkán.

    „Vajjon Kinga is mondja-e?” — Ung hozzá vágyott. Öntudatlanul ő is mondani
 kezdte a sokasággal:

    — Napjaink a halál árnyékában járnak... — de a szó elakadt a szájában. Mi köze
 neki a halálhoz? Nem akarta ő ezt mondani. Hiszen a kettőjük napjai még ez
 iszonyatok között is az élet ragyogásában járnak.

    Körülötte borzalomban tovább hánytorgott a haIálos siralom:

    — Tüzet gyujtott az Úr! Megindította az ő orcája előtt a dögnyavalyát, lábai
 előtt tüzes mérges kelevények kúsznak. Kigyomlál bennünket az Isten!

    A tolmács pedig szertekiáltotta:

    — Mi mondani valótok van?

    — Mea culpa... mea culpa!...

    A vezeklő sokaság bűnvallomása már feljajgatott a téren:

    — ...sok álnokságot és csalárdságot cselekedtünk, irígység, gyűlölség,
 fösvénység, kevélység és a buja élet, mint a patak, közöttünk úgy eláradoztak...

    Reszkető kezek kotorták a kihült piactüzek üszkét:

    — Boldogasszony Anyánk, könyörögj érettünk!

    Sokan hamut hintettek a fejükre:

    — A te szent Fiad kínszenvedéseiért!

    — Az ő drágalátos vérének hullásáért...

    Olyan rémületessé lett a tér, mint egy verem, amelyikbe halálraitélteket
 taszítottak. Az ősz barát két felemelt keze mégegyszer a magasba könyörgött.

    A tolmács kiáltotta:

    — Mindenható Isten, szánd meg pusztulásunkat és fogyásunkat és ne töröld el a
 mi házainkat, ne vedd el a mi életünket. Engedj bűneinknek megtérő napokat...
 Krisztusnak dicsőségére és dícséretére... Amen...

    Pillanatra halálos csend támadt a téren. Aztán felörvénylett a magasba a
 könyörgés végső kiáltása:

    — Csodát, csodát!

    Ég felé emelt arccal, mozdulatlanul várakozott a térdreborult nép, de sokáig
 nem történt semmi. Az áhitat félelmes lobogása már szinte hamvadni kezdett,
 mikor lassan, ijesztőn, mint óriás tűz repülő pernyéje, sötét madarak seregei
 szálltak át a piac felett. Jöttek feketén, jöttek rajokban, egyre jöttek a
 varjak. Libegő árnyékuk levetődött a térségre és a sokaság reménytelen vad
 zokogásban tört ki.

    Ung nem tudta tovább elviselni. Nem tudott ő itt az Istenhez eltalálni, nem
 tudott imádkozni. Már fejvesztetten, ököllel vert magának utat a bódult
 kétségbeesésen át.

    Kívülebb ritkulni kezdtek a közel testek. Egy magányos bámészkodóba ütközött,
 félemedett gyerekek szaladtak szét, kóborló kutyák. Elmaradoztak a házak is.
 Taposatlan fűvön futott és úgy hányta a fejét, mint dögveremből menekült szép
 fiatal állat.

    Füzek közé ért. Vizeket járt tavaszi szél vágott az arcába. Engedékeny nedves
 fövény süppedt a saruja alatt. Felszabadultan, mélyen lélekzett. Az ágak
 résein ringó csillanások villantak a szemébe. Aztán soká, soká mozdulatlanul
 nézte a Duna lassú, roppant hömpölygését.

    Miért nem jön ide a nép, ahelyett, hogy ott a sikátorban jár processziót?
 Miért nem könyörgik az Istent a papokkal itt az ősi folyó partján?...

    Le szeretett volna térdelni. Vagy leoldja a kardját?

    Valamit tennie kellene, valamilyen tisztességet kellene adni a folyónak, de
 elfelejtette a módját. Vagy sohasem is tudta? Ködszerű, elnémult emlékek
 indultak benne. Talán nem is az övéi, zavaros régiek és akárhogy is vivódott
 érettük, nem érkeztek fel a tudatáig.

    ...Folyók partján, szent forrásoknál, ősi kútfők írott köveinél, élő fák tövén...
 A kolontói öregpásztor mondotta volna, aki ezeket még a nálánál öregebb
 öregektől hallotta?

    Nagyra nyitotta a szemét, mintha akarta volna, hogy a szabad tiszta vizek
 kimossák onnan az előző szörnyű képeket.

    Váratlanul elterelődött a gondolata. Beszédet hallott. Egy fiatal hang, egy
 öreg hang... Szétválasztotta arrafele a füzest. Nem messze, parti fához kötött
 dereglyével bolondozott a Duna sodra. Ráfutott és leömlött, hintálta, vitte és
 visszalökdöste a kavicsra. Feljebb a sekélyes vízből két félmeztelen ember
 hálót húzott. Oldalt dűlve húzták a fogást. Nevettek és temérdek mozgó ezüst
 dobálta magát a lucskos fövényen.

    Ekkor vették őt észre a halászok. Megijedtek és futni kezdtek.

    — Hé, hova szaladtok? Megálljatok!

    Az öregebbik kis távolságra bizalmatlanul leselkedett vissza a parti sűrűből.
 Ung intett neki. De az ember nyugtalanul tovább vizsgálgatta. Hol Jákó
 rókaprémjét nézte, hol meg a jövevényt magát. Közben az állcsontja felett,
 mint a kopoltyúk mozogtak az ínak, fogatlan szája olyan volt, mint a döglött
 halaké.

    — Jákó úr lennél csakugyan? — kérdezte végre is gyanakvó meggondolással, —
 felette megváltozott az ábrázatod mióta láttalak.

    Ung nem vette le szemét a dereglyéről:

    — Hallod-e, ma éjjel másodmagammal átvetsz a Dunán, — s hogy jól megértsék az
 akaratát, derékszíjjából kétélű tőrét is kihúzta és a hegyével a tulsó partra
 mutatott:

    — Oda.

    Az ember védekezőn kapta a feje elé begörbített karját. Két csomós térde
 egymásba rogyott.

    — Nagy sodra van most az árnak... oszt a dög veszedelmének miatta a villás
 emberek is felálltak mán...

    — Hát had álljanak, — szólt rá Ung. — Két egész dénárt adok néked, ha pediglen
 netán szabódnál, két egész halászt adok a halaknak.

    Az öreg ijedten pislogó szeme kapzsi leselkedéssel sunyított fel hozzá. Egy
 ideig csak rágta színtelen, fityegő szája szélét, aztán akadozva mormogta:

    — Ma vetettem által a vizen úr Ders belső emberét is, ama Beke nevezetű
 udvarbéli elöljárót. Oszt hiába mondottam a veszedelmet, jóllehet a karján is,
 a fején is vérzett, mégis azonképpen akarta. Igaz, hogy mán pirkadás vót akkor,
 de egyszeriben agyon is verték a villások, mikor partra hágott.

    — Agyonverték?...

    A halászok ijedten figyelték a hatalmas fegyverest, merthogy a szeme igen
 elsötétült. A fiatalabbik már taszigálni is kezdte a másikat, ne haragítsák
 ezt itt még jobban magukra. Veszedelmükre fordulhatna a vonakodás, aztán meg
 annyi temérdek pénze, mint amennyit mondott, talán még a komáromi várispánnak
 sincsen. Két egész dénár! Még a királynak sem igen lehet sokkal többje.

    — Hát hiszen...

    Ung nevetni kezdett:

    — Választottál? Ezüstdénár néked, vagy te a halaknak?

    Az idősebbik a vállát vonogatta:

    — Igaz, hogy te látod meg mi lészen odatúl...

    — Így már rendén van, öreg. Hát mikor egészen besötétedik...

    Félhangon most a fiatalabbik is beleszólt:

    — Bajos ide eltalálni vezető nélkül, éjtszakának idején.

    Ung bólintott:

    — Ama házhoz jöjj el értem, hol Kinga asszony lakik, — a szava oly halk volt,
 hogy alig hallatszott, — csendesen jöjj és ne kiálts, csak egy követ vess fel
 az udvarfalra.

    Az emberek nem mertek egyebet tudakolni. Alázatosan álltak egyhelyben és
 várták, hogy a fegyveres vitéz elbocsássa őket. De ő megfeledkezett róluk.
 Elvétett harangkongások ütődtek a levegőbe.

    A halászok összenéztek.

    — A szél veri le!

    — Szent András tornyában megint halál elé harangoznak az atyafiak...

    — Eredjetek, — Ung hangja fénytelen és szomorú lett.

    A két ember törődött, lassú lépéssel ballagott a hálóban vergődő fogáshoz.
 Árnyékuk már hosszan dűlt el a parton.

    „Ma reggel” — gondolta Ung, — „hogy ragyogott ma reggel a mi napunk...”

    Belülről ráförmedt magára. Megint felegyenesedett: „de ez az éjtszaka a mi
 éjtszakánk lesz...” és sóvárogva nézte a Dunát, amint elment innen. Bár vinné
 már kettőjüket is!... Nyugtalanul felrezzent. Egyre elmegy, — megint maga elé
 meredt, — megy és mégis itt marad, mint az időtlen idő.

    Lehajolt és ivott. A víz hideg és jó és tiszta volt. Már odatérdelt a kihűlő
 fövényre. Megmosta a kezét és az arcát. Közben zsongítón szólítgatták őt a
 vizek hangjai.

    Mikor visszafele indult, úgy tetszett néki, mintha a fövényen ott a folyónál,
 egész idő alatt az Istenre gondolt volna.