Velence
Velencén rőt az este,
nem ing a bárka teste,
nyugszik halásza mind,
    lámpás sem int.

De űlve esti parton
a bronz oroszlán zordon
s nehéz talpat emel
    az égre fel.

Körül, a habban ázva,
hajók s dereglyék száza,
mint halk kócsagsereg,
    úgy szendereg.

S fölöttük, míg az estben
száll vízi pára resten,
és könnyű szél kereng, -
    zászlócska leng.

A hold az Ég piarcán
elbúvik, s szende arcán
csillagos fellegek
    fátyla lebeg:

A Szent Kereszt-apátnő,
ha ölti fátyolát ő,
így hull rá árnyvető
    sűrű redő...

S a vén palota-ormok
s a sok bús ívü csarnok
s lovag-lépcsőn a sok
    hószínü fok

s hidak, az út-erekkel
s a mord szobrú terekkel
s a rév, mely rengni kél,
    ha száll a szél,

mind hallgat: néma város,
csak egy-két alabárdos
jár, hol bástyázva áll
    az árzenál.

Ó, most, míg hold dereng itt,
hány drága lány mereng itt,
hány gyöngyvirág, remek,
vár, les, remeg...

Ragyogni báli éjen,
hány öltözik kevélyen
s éjszín álarcot ölt
    tükre előtt.

Fekszik párfőmös ágyban
a szép Vanína vágyban,
s aléltan, még ölel, -
    így alszik el.

S Nárcísa a bolondos,
víg gondolán kalandos
mámor közt, hajnalig
    dalol, iszik...

S ugyé, Itáliába
kissé mindenki kába,
s gyönyörre adja itt
    bús napjait?

Ne bánjuk hát, ha kong a
vén dózse-kastély lomha
avitt órája zord,
    bús óra-sort.

Számláljuk, édes, inkább
makrancos, szép rubinszád
csókját, melyet vagy ád,
    vagy megbocsát!

S számláljuk sok-sok könnyed
bájad s az enyhe könnyet,
melyet fakaszt az éj,
    s a drága kéj!
Versek