Az ősi küldött I. - A csallóközi hattyú/III. Reggeli ragyogásban
<div style="width: 50em; margin: 2em auto; text-align:justify">

III.
</p>

Lassan virradt. A hajnali szürke farkas behúzott karmokkal, puha talpon
 hátrált az erdők felé. Aztán már csak a fák alatt volt, aztán onnan is tovább
 osont.

    Kék derengések futkostak szét a didergő földeken s a monostorudvaron is
 előkapkodták a homályból állatok, emberek formáját.

    Mikor Ung felserkent, megesküdött volna, hogy el sem aludt. A monostori
 egyházból most is kihallatszott a barátok zsoltározó éneke és az udvarfákról
 harmatos kis madárszók feleltek. De ő azért közben valamit mégis álmodhatott,
 mert, amint ébredtében nyújtóznia kellett, két ökölbe fordult keze kinyílt és
 a karja valakit ölelt, aki nem is volt ott...

    „Exurge Christe, adjuva, nos”... zsongott ki a templomból. Ő csendesen
 ismételte magában „Kelj fel Krisztus, segíts meg minket”... Egyszerre
 feleszmélt. Átaludta volna, mikor Primát harangoztak? Hiszen már a hajnali
 Horákat végzik a barátok és a malomban sem forognak többé üresen a
 morzsolókövek.

    Hirtelen felült a hideg füvön. A tiszta, nagy hajnal is hideg és csípős volt,
 de ő mégsem fázott. Egy bundásguba kerekedett föléje az éjtszakában és a
 lábánál bólogatva, ott kuporgott Pünkösd, fejtől pedig mintha öreg tilalomfa
 lenne, Vutuk állt őrséget.

    Felszökött a fűből és megrázta magát, mint a pusztákban ébredő csikó.

    A zsilip felett megmosakodott a patak csendesre fogott vizében s két
 tenyerével rendre igazította a haját. Szépen oda simult úri feje formájához,
 csak a halántékánál nem boldogult vele. Kibokrosodott és elugrott valamelyest
 az arca vonalától.

    Aztán válogathatott. Pünkösd lehordta utána ünneplő ruháit, sáfránnyalfestett
 selyem zekéjét, violaszín flandriai posztóköpenyegét s mintha a szolga is azt
 akarta volna, amit a gazdája, nagy igyekvéssel fűzögette a bőrszallagokat az
 oldalán a sok karikába. Átbuktatta fején a gyűrűs páncélinget s a legszebbik
 övet csatolta a derekára. A páncéling mint ömlő ezüst tapadt a testére. A
 sisakján csörrent a nyakvédő háló, mikor Pünkösd az álla alatt összeszijjazta.
 Mire elkészültek, felkelt a nap az erdőkből s a zúgó előtt tétovázó vízben,
 mintha hívták volna, megjelent Ung képe. Pünkösd szeme rajtafeledkezett. Ő
 maga is, mielőtt indult volna, álltó helyében egy kissé visszafordult és a
 válla felett lenézett a ragyogó tükörbe.

    A szemöldöke kíváncsian felhúzódott. Egy kényeskedő fiatal mosolygás
 ellenállhatatlanul felvonta az ajkát.

    Hadd lássák!... Tudják meg, kivel van dolguk, akik tegnap kóborlócska vitéznek
 csúfolták.

    Mire elbúcsúzott a hamuszürke hebdomadárius baráttól s az éjtszakai menedékért
 és a lova patkójáért öt pénzt belecsörrentett az alamizsnás fráter
 zsákocskájába, már egyéb utasok csatlósai is nyergeltek a füvön. Az urak
 készülődtek.

    Egyszerre többen egyirányba néztek.

    A kelő napban megcsillámlott az udvar, mikor Ung lóra szállott. Két
 cselédszolgája is igen kihúzta magát, amint fiatal gazdájuk mögött a monostori
 gyepün átügettek.

    Fentről az ordas toronyból soká nézett az őrségtartó barát a távolodó lovas
 vitéz után. Daróc kámzsájában ő is fiatal volt és a szeme mégis olyan szomorú.

    Ung feltekintett rá: ez itt marad, mindigre itt marad szegény és őrségen várja
 a halált. Ő pedig elmegy s övé az élet és a szabadság... Visszaintett,
 szánalomból intett, mert az a másik is fiatal volt. Aztán megeresztette a lova
 kantárszárát és belegázolt az érintetlen reggelbe.

    A messze hegyek mögül óriási fénylő pallósával ekkor suhintott a nap a Vágba.
 Csillámló rengések futottak szét a vízről és a kitárt völgy ragyogni kezdett.

    Büszke erőt érzett magában. Megmutatja nekik! Csak azért is megmutatja az
 egész világnak s nem lesz olyan, aki neki ellentálljon. Még azok a tegnapi
 főemberek is, csak jöjjön el az idő, azok is meghódolják majd, mint egy
 fejedelmet és leveszik a süvegüket a jeles vitéz előtt. Ő pedig könnyed
 fejhajtással lepillant rájuk a nyeregből s mondja: „Ékes főemberek, ha tudni
 akarjátok, én ama kóborlócska vitéz vagyok!”

    A lovak sörényét lebegtette a szellő. Új szántások szaga érzett a levegőben.
 Ung vérében tavaszi mámorok nótáztak. S mintha egy láthatatlan kéz ismét
 felfele vonta volna szépvágású szája vonalát, az ajka szegletéből valamilyen
 emlékező mosolygás révedt messze, messzire s befordult az otthoni udvarra. Az
 anyja szép kék szeme felnéz a rokka iramodó kerekéről, épp idenéz és a mutató
 ujjával megfenyegeti.

    Már megint olyanokat gondol, mint kisfiú korában, mikor vad zendüléseiért
 bezárták a téli tűzkamrába s ő nem győzte többé öklével az ajtót döngetni.
 Akkor nyugtatta így magát: lesz ez még másként is, kirugja a vályogfalat és
 elbujdosik a sutból a tündöklő világba. És csodákat tesz a nagy jeles vitéz.
 Csillagok hullanak a haragjától, a vértje zörejétől megremeg a levegő, mikor
 lóháton pompázó fénnyel bevonul a megmentett városba. Szólnak a tülkök, még a
 szerzetes atyafiak is meghúzzák a harangokat, fehér szüzek virágokat dobnak a
 lova lába elé és mindenki megsüvegeli. Aztán már a túlsó végen is utat nyit a
 népség. Jön az anyja az eleven embersövény között, ráborul a lova nyakára. Ő
 pedig lehajlik hozzá és nagylelkűen megbocsátja, hogy egykor a téli tűzkamrába
 zárta: „Mert hiszen, asszonyanyám nem tudta, ki vagyok”...

    Felnevetett csengő, fiús nevetéssel: és a tartományi bán is látni fogja ezt!
 Mika comes is... „Tegyétek csak fel a süvegeiteket ti comesek és bánok” —
 kegyelemben ezt mondja nekik. És... Kinga is ott lesz, mikor majd igaz lesz.

    Jókedvében rövid szárat fogott, a sarkantyújával is egyre táncoltatta a lovát.

    Szemközt gyalogos emberek jöttek. Megálltak az út mentén.

    — Ez oszt szépen üli a lovát! — és utána bámészkodtak, míg ő velehaladó
 árnyékának kényes táncát nézte a füvön.

    Mire a nap ezüstpallosa már hegyével tűzött a Vág vizébe, mintha felülről
 esett volna a folyóba, nem messze a parttól, egy lankás mögül útszéli csárda
 jött elő. Udvarán szegény vándorló népség delelt. Odébb magányosan, mint
 valami ijedt, borzas állat, kivetett emberféle kuporgott a fa alatt. A fél
 karja hiányzott s rongyaiból ki-ki bújt a csonkja. Mocskos arcán tüzes bélyeg
 forradásos nyoma látszott. A delelő vándorlók, mint éhes kutyának, odavetették
 néki a halak lerágott kalászát s a nyálas kenyérhéjat. De még ezt is úgy
 vetették, hogy mindíg utána kellett másznia egy darabon.

    Ilyenkor nagy nevetés támadt.

    Benn a csárdában kevesebben voltak. Földbe ledöngölt karókon támaszkodott az
 asztal táblája. A fal mentén, lenyűtt, öreg fatörzsek voltak a lócák. Középütt,
 a tető alatt, a földön égett a tűz. Felette görcsös szolgafán kormos
 bográcsban fortyogott a bőjti halászlé. Érzett a szaga. A rőzse füstje a
 szelelőn meg az ajtónyíláson át karikázott a szabadba.

    A csárdában semptei várnépekből került emberek ittak. A tizedesük ivott
 elsőnek, végig járt a korsó s megint ő ivott.

    Nagyon odanéztek, mikor Ung belépett. Egy ideig tisztességadásból csendben is
 maradtak. Utóbb összébb dugták a fejüket. Arról a megbélyegzettről folyt a szó.

    — Ismertem, mikoriban még szabados volt, — dörmögte a tizedes. De a korsó épp
 akkor kanyarodott hozzá és hirtelen befogta a száját. Nagyot húzott belőle.
 Tenyerével törölt egyet lucskos állán miközben folytatta:

    — Szent Mihály nap után negyednapra lesz kerek esztendeje, hogy néminemű
 sellyei főembernek elszabadult a lova, osztán agyonrúgta eme bilyogosnak a
 fattyát. Egyetlen kiscselédje vót az istenadta, oszt azonképpen mondják,
 akkoron vetemedett el emez s nagy vakmerésében lebunkózta a lovat, miértis a
 törvényben úgy ítéltek, merthogy főembernek vót kedvelt hadi ménje ama ló,
 mintha magára a főemberre emelt volna kezet.

    — Most aztán nézheti a keze helyét, — mondotta félhangon valamelyik.

    — Meg a bilyogot is hiába sikálja a képin, — szólt közbe a csárdásember,
 mialatt a bográcsot a szolgafáról az asztal gödrösébe tette.

    A bográcsból szétgőzölt a halleves savanyú szaga. Az emberek kenyérhéjjal
 merítettek belőle és káromkodva nyalták piszkos kezükről a lecsurgó forró
 levet.

    Ung még mindig az ajtónyílás irányába nézett. Maga sem tudta miért, a tegnapi
 urakra kellett gondolnia. Odakinn a bélyegzett ember éppen egy lerágott
 halkalász felé mászott a földön, amit röhögve odavetettek neki... Ennek itt a
 kezét vették, mert főember lovára emelte, amazok pedig... ők szabadon mernek
 háborogni még a király ellen is és nincsen bántódásuk... Eltöprengett egy
 szempillantásig... Mikoriban kiskirály volt odahaza a kolontói határban,
 eszébe se jutott volna, hogy egyiknek így van, a másiknak meg úgy. Pedig ott
 sem volt másképpen. Még sem gondolt rá soha. Csak most tűnik ez fel neki,
 mióta akadt, aki fennebbvalónak tartotta magát nálánál.

    Az asztal végében két ember valami felett nagyon alkudozott.

    — De mikor agyonverte édes bátyámat, — dörmögte az egyik.

    — Hát aztán?

    — Hiszen megmondottam mán neki is, nem akarom én emez ügyemet törvény elé
 vinni, de adjon két tinót, fizesse meg ezenképpen a bánatot, hogy
 megvigasztalódjam.

    A többiek egyébről beszéltek maguk között.

    — A kúnok régen zaklatták a helyet, — mondotta egy hórihorgas.

    — Számosan oda is vesztek.

    — Hát számosan...

    Jóideig hallgattak, mire megint mondotta a hórihorgas:

    — De elégséges vérontást vittek véghez közöttünk is!

    Az emberek az ujjukon számlálták:

    — Közrendű szabad emberek is elhullottak négyen.

    — Többen vótak, heten is lehettek ama komárombeli főemberrel, kiről nem tudta
 senki miképpen is keveredett bele.

    Ung jobban figyelt. Ismerős név ütötte meg a fülét. A tizedes mondta.
 Egyszerűen mondta. Ő pedig előre hajlott. Két keze az asztal peremét markolta:

    — Miféle Ders úrról beszéltek ti itt?

    Az emberek gyanakodva pillantottak rá. A tizedesük átkönyökölt a gyalulatlan
 tábla fölött és úgy nézte:

    — Tán közelvalód volt amaz Obor fia, Ders úr, a komárombeliek udvarbírája?

    — Ellenségem volt, — Ung hangja elrekedt, mikor kimondta. — Elvitte a tornán a
 bért. Meggyőzött egy nagy viadalban...

    — Nem ellenségetek mán többé, — szólt a tizedes egykedvűen, — merthogy leölték
 a kúnok karddal, a két szememmel láttam.

    A csárdásember lánya bort hozott egy birkabőrtömlőben. Töltött s a kis
 agyagkorsó megint szájról-szájra járt. Az emberek csípkedni kezdték a lányt,
 lerágott halfejekkel dobálóztak, trágárul nevettek is közben.

    — Hát elvégezte más, — mormogta Ung. Mereven nézte az asztalt és hasonlót
 érzett, mint tegnap, mikor az ispánt kiszólították s ő magára maradt. Derset
 is kiszólították, nem jön többé soha vissza... De egyszeribe félben maradt ez
 a gondolata. Valami történni kezdett a baloldalán a vasinge alatt. Olyasmi
 történt, mintha a szíve szűknyakú kis korsó lenne és nagy tömlőből csak
 döntenék bele a vért. A vér túlfolyik, nem tér a korsóba, égőn beleömlik még
 az arcába is.

    A szeme lángot fogott ettől és már csak azt tudta, hogy Kinga szabad. Szabad!...
 Ő pedig nem is akar a csallóközi ispánhoz menni, se a királyhoz, se a
 kolontói udvarba.

    Kitaszította az asztalt a földből, amint felszökött.

    Szemközt most is jöttek emberek az úton. Megrakott ökrösszekerek mögött
 izmaeliták és zsidó kalmárok húzódtak csapatosan észak felé, olyan sietősen,
 mintha menekülnének. A földekről parasztok néztek utánuk. Egy pásztorember
 botjára dőlve mozdulatlanul állt a rétben elheverő nyáj felett. Amazok már
 messze mentek és ők ott maradtak.

    A napsütés letűnt Ungról. Nem ragyogott a fegyverein, nem csillogott a
 szemében, az arca elsötétült, amint felnézett az égre. Odafenn, mint valami
 gonosz nagy csóka, magányos sötét felhő szállt el a nap előtt.

    Ha Kinga már elfeledte volna őt?

    Nem lehet az!... Akaratosan rázta a fejét, az arca körül csörrent a sisak
 hálója, de azért ez az új kín egy darabig mégis csak vele poroszkált. Olyasmik
 kezdték gyötörni, amikre sohasem is gondolt. Hiszen a Ders öccse él, a Kinga
 kisebbik ura! Ha előállna, s követelné?... Őt illeti törvény szerint elsőbben
 is holt bátyjaurának párja... Nyugtalanul felkalapált ettől a szíve. Eddig
 mindent olyan egyszerűnek látott. De azért ez sem tartott sokáig, hirtelen
 megint csak egyszerűre fordította magában a bonyodalmakat: „Ököllel verem szét
 a fejét, aki közénk merészkedik!” Készen volt a terve. Toronyirányt Komáromnak
 veszi útját. Megy Jákóhoz, régi cimborájához. Majd elrejti az őt most is, mint
 mikor Bálint mestertől odaszökött a pesti révből. Megy Kingáért, kíséret
 nélkül, minden tiloson át. Elviszi magának, mégha a sátán őrizné is.

    Tépni kezdte a fékszárakat, a sarkantyúja nekivadította a lovát. Amint az
 állat kínjában felszökött, hátravágódott az Ung feje. Jó ideig nem
 változtatott ezen, csak vágtatott vakon, kinyílt szájjal, vágtatott, mint a
 vágy... s mintha messze hívásra felelne, lélekzetvesztetten mondta valakinek a
 messzibe — Jövök... jövök!

    Mellette fák, bokrok, nyájak sodródtak visszafelé... szétfoszló, távol
 kolompolás.

    Az út süppedékes lett. A ló magától csendesedett. Most már egyre erősebben
 érzett a víz hűvöse is. Ballagó csobbanással kísérte az utat. A fák alatt
 patakok futkostak. Szárcsák szárnya csakpodta a vizet. Túlnan a füzek, mint
 öreg halászok, derékig álltak a lassú árban. Fenn a magasban magányos kócsagok
 szálltak át az égen.

    Ung megint belemosolygott a gondolataiba.

    Zizegő nádasok tünedeztek elő. Mint elhányt vértek, tócsák, locsogók villogtak
 a napban. Amint haladt, egyre több lett belőlük. A Vág vize szétdobálta magát
 idelenn a sík földön, ezüstdarabjai nagy tükrökbe ragyogtak össze a völgyi
 nádasok között.

    Ung megállt egy keresztútnál, öreg nyárfák alatt, hogy bevárja fegyveres
 szolgáit. De amint ott állt és várt, a tekintete már nem az utat figyelte.
 Lenyügözötten arra felé fordult, ahol Komáromnál a királyi várhely fatornyai
 tövén, mint nagy kígyófészekben tekeredtek össze az ezüst vizek.

    A csallóközi hattyú birodalma...

    Miközben nézte a füzesekből olyas neszelés hallatszott, mint mikor otthon
 asszonyanyja fonóházában surrog a rokkák kereke. De most maga a táj mondja
 hozzá a régi mesét...

    Két karjában tartja itt a földet a Duna. Kezdetben gyémántlombos, csengő
 aranyerdők alatt lovagoltak át rajta az első magyar lovasok. Közülük az egyik
 foglaló vitéz tündérlányt hozott magával feleségnek. Déli verőfényből bájoló
 tündérbábot emelt a pusztákban a lovára s nyeregben úgy hozta erre a vidékre.
 De a Délibáb-lány a Csallók közén, aranyerdők sűrűjében nem élhetett kedvére.
 Indulni készült hát haza a rónákra. Ám az idevaló vizek sehogysem engedték.
 Elfogták mikor felettük szökni akart volna, lehúzták magukhoz a mélybe s azóta
 csallóközi hattyú lett belőle...

    Ung sóvárgó vággyal ágaskodott fel a kengyelvason és az alkonyodó napban
 kigyulladt ekkor a folyók találkozása.

    A lovak dobogásának közeledtére lassú mozdulattal szembe fordult két
 szolgájával. Külön-külön mindegyikükre nézett egy darabig:

    — Hű cselédeim voltatok, — egyszerre elhallgatott és lepillantott a lova
 marjára. Mikor ismét felvetette az arcát, a két ember összerezzent.

    — Én most elbocsájtalak benneteket, — folytatta kisvártatva és olyan szokatlan
 volt ekkor a tekintete, — ti pediglen mentek napkeletnek, Kálmán király útján
 mindig a Duna folyása mentén, és meg nem álltok, míg egy Vácnak mondott helyre
 nem értek. Ott várakoztok két napot és két éjtszakát. Ha azonközben nem
 látnátok jönni, megintelen mentek a pesti révnek, által a Homokon a Tiszának
 és meg nem álltok Kolontóig. Megértettetek?

    Vutuk elképedve meredt rá. Pünkösd sebesen sokszor nyelt egymásután és ez
 hallatszott a csendben. Jó idő telt el, mire szólni tudtak.

    — Drágalátos kisebbik gazdánk, — fogta könyörgésre a vén fegyverhordozó —
 irgalmazzatok öreg fejemnek...

    — Mit szól majd asszonyanyád?... Ó, hogyan kerüljünk nélküled úratyádnak
 elébe? — szepegte Pünkösd verejtékesen, — legottan karóba húzatja fiatal
 bőrömet. Hiszen a halálba küldesz bennünket, uram...

    Ung néhány ezüstpénzt fordított Vutuk tenyerébe. Közben megszorította az ember
 kérges öreg kezét és mintha neki is fájna, megint rájuk nézett. Valamit
 mondani is akart, mert a szája egy keveset mozdult. De azért mégis inkább
 oldalt fordította a lova fejét.

    A két cselédszolga földbegyökerezve bámult utána. Már nem mertek szólni és
 követni se merte egyikük sem.

    A ló patája alatt tavalyi holt nád töredezett távolodón, aztán ez is elmúlt a
 füzesek között.