A temető árvái
Szemét kinyitotta, 
de csöndbe lecsukták; 
arcára vetették 
a hószínű gyolcsot; 
a néma szobából
kiment, aki ott volt, 
zokogva az egyik, 
hallgatva a másik.

A földön a mécses 
fellobbadozott még, 
a falra vetette 
a ravatal árnyát; 
s a tompa homályban 
láthattuk a hulla 
rajzát a derengő 
falon feketülni.

A hajnal is ébredt, 
percent a sugára, 
s zajongva ocsudott 
álmából az ember. 
És ez a fonákság, 
életlobogás künn, 
árnyékborulat lenn, 
szivembe hatoltak: — 
„Ó jaj, mily magukra 
maradnak a holtak!”

Sietve cepelték 
a néma koporsót 
és letevék egy 
kápolna ölébe, 
behintve a testet, 
a pormaradékot 
sötét lepedőkkel, 
rőt gyertyavilággal.

Elhalt a harangszó 
síró muzsikája, 
egy árva anyóka 
morzsolta imáját; 
a templomon átment, 
a kis kapu kordult, 
és újra üres lett, 
magányos a templom.

Fenn a toronyóra 
percent ütemesen, 
a gyertya viasza 
sercent a sötétben. 
Oly mély szomorúság, 
oly puszta sivárság 
lengett körül engem, 
s a gyertya csak olvadt: 
„Ó jaj, mily magukra 
maradnak a holtak!”

Ércnyelvü harangszó 
kongott a toronyban, 
zokogva beszélte 
végső búcsúszóját. 
És gyászfeketében 
lépdelt a rokonság, 
barátjai mentek 
a hulla nyomában.

Künn a temetőben 
egy ócska zugolyban, 
a sír csunya gödre 
megásva reá várt.
Betettük a testét, 
lefödve serényen, 
s hallgatva vonult el 
a néma kiséret.

És a temetőcsősz 
kezébe kapával, 
nótát dudorászva, 
eltünt a sírok közt. 
Az éjszaka rebbent, 
csönd szállt a sírokra, 
úgy álltak előttem, 
mint éji, komor had: 
„Ó jaj, mily magukra 
maradnak a holtak!”

S ha jő a jeges tél 
s a végtelen éjjel 
s reszketnek a viskók 
a fergetegektől 
s paskolja a zápor 
az ablakok alját, 
ők jutnak eszembe, 
az árva halottak.

Őket veri folyton 
az éjjeli zápor, 
sírjukba röhög le 
az északi szélvész. 
Fagy hat le a mélybe 
és megveszi csontjuk, 
sóhajtva reped szét 
a deszkakoporsó!...
- - - - - - - - - - - - - - -  

Por lesz-e a porból? 
Vagy győz-e a lélek? 
Vagy minden anyag csak 
sár, hullamaradvány? 
Én nem tudom, ámde 
sarkomban a rejtély, 
rejtélye az éjnek, 
egy éji sikolynak,   
mert szörnyű magukra 
maradnak a holtak!
Versek