Omló, gyöngyház-szinű ruhájában
Omló, gyöngyház-szinű ruhájában ha jár, 
Mozgását már a tánc halk bűbájába rejti, 
Olyan, mint nagy kígyó, mely titkos szóra vár,
S a ritmust szent fakír bot végén ringva lejti.

Mint roppant pusztaság azúrja és kopár 
Homokja, mely a bús emberjajt meg se sejti, 
Mint nagy háló gyanánt szétrezgő tengerár, 
Kibomló közönyét egykedvűn szerte-ejti.

Két szép csiszolt szeme ragyog ásványosan, 
S mélyén e különös, örök-talányu lénynek, 
Kiben szűz angyal és antik szfinx társul élnek,

És aki csupa fény, acél, gyémánt s arany, 
Hiú csillag gyanánt, mely fénylik elhagyottan, 
A meddő nő rideg fensége ég fagyottan.
Versek
Szonettek
Tóth Árpád