Takarodó (Albert Samain)
Térj meg ma, halk hajós, tűnt éveid vizére, 
S hunyt szemmel olykor tétlen fúrd légbe eveződ! 
A Múlt parkja felől egyre görnyedezőbb 
Lelked lágy szél legyinti, s szelíden inti térdre...

Most, szívedben, kopár s járt útjaitól félre, 
Keresd, hol fejfák dőlnek, a füves, bús mezőt, 
Figyeld setét legét, a múltról neszezőt, 
S hervadt kis holtjaid szivéhez csókkal érj te...

S gondolj... szemekre gondolj, mik lelkedig nyilaztak, 
S az órákra, melyekre, mint zengő húrra, gazdag 
Szerelmed aranykörme simult, s vont halk vonót...

Óh, köznap esték csöndes, bús ötvöse, hasítsd ma
Emlékid ékkövekké, és finoman csiszold,
S belőlük antik gyűrűt formálj szép ujjaidra...
Versek
Szonettek