A század végén
1899.

Szemünk reád mélán tekint 
Húnyó század, ki sírba szállsz ma. 
Az öröklétnek ím, megint 
Ki van motolláján a pászma. 
De a motolla meg nem áll,
Szalad a végtelen fonál; 
Egy titkos kéz sodorja szálát, 
A láthatatlanul szövő …
Oh nemzetem, vajon mi vár rád?
Számodra mit hoz a jövő!?

Vén századunk tűz-lángba vont 
Vérhajnalán, míg trónok ingtak, 
Áldozva hűn vért és vagyont, 
A harczot bajnokmódra vívtad. 
A trónért mindent áldozál,
S mi volt a díj? … Ajkadra zár, 
S lelked lekötve maszlagokkal, 
Megbéniták erős karod.
Zsibbadt, nehéz, álmos tagokkal 
Feküdtél, mint a tetszhalott

A hon letűnt szebb idejét 
Csak egy-két árva lant siratta. 
De jött prófétánk, és beléd 
Lelket lopott szentelt haragja.
Alvó szived lángot fogott, 
Oldódtak a dermedt tagok, 
Rablánczod is tágulni kezdett, 
A mint feszült a büszke kar ; 
Ki a magyar! Már el se veszhet. 
Mert halni gyáván nem akar.

Ámulva hős küzdelmeden, 
Lélekzetfojtva állt Európa; 
A hősiség s honszerelem 
Neved a csillagokba rótta. 
S midőn a harczban elbukál 
S nem volt egy biztató sugár, 
Hlitted : hited ha nem veszíted,
Az ég kegyelme rád tekint, 
Hitted, hogy még a megfeszített 
Szabadság föltámad megint.

S föltámadott… Karunk szabad, 
Serényen folyhat már a munka; 
Ha ránk jó- vagy balsors szakad,
Nem vethetünk, csupán magánkra.
A nemzetek nagy versenyén 
Mit állanánk gyáván, henyén! 
Talpunk alatt mienk a föld még, 
Véren vett ősi birtokunk. 
Szeretni híven: kötelesség, 
Megvédni bátran: szent jogunk.

De hát megvédjük-é? … Miénk, 
Mit közkincsül adott a század; 
De a mit áldásnak hivénk, 
Hány volt, mi már fejünkre lázadt. 
Mit ér a büszke tudomány? 
Óh hány csalódás kelt nyomán! 
Bolond a bölcs, koldus a gazdag, 
A hit szavát ha megveti, 
Mig a szegényt a mérges maszlag 
Vad őrületbe kergeti.

Távol moraj, még gyönge nesz, 
Csap olykor figyelő fülembe;
Jaj annak, a ki künn evez, 
S úszik a csalfa árral szembe. 
Megmondja-é azt bármi jós,
Hogy partot ér-e a hajós?
A habtajték az égre fecscsen,
Harsog a szél, villám lobog, 
Nyög a hnjó, bordája recscsen, 
És elborítják a habok...

El, el, ti árnyak ! ... Keleten
Kél az új század viradatja.
Hiszem, hogy rád, én nemzetem,
Gondot visel a népek atyja.
Van egy kéz a felhők felett,
Oltalmát kérni ne feledd.
Higyj és remélj, légy hű magadhoz,
Légy tervre gyors, tettben erős ;
S ne félj, a sors ha tán vihart hoz, —
Viharban is megáll a hős!
Versek