A vihar
Ha csendes a világ: fejem hol nyugtatom?
Mikor kél, merre tör zugó fuvallatom?
  Időmet, útamat nem tudja senki sem...
Hanem váratlanúl, midőn felriadok:
Ki nem fárasztanak bércek, sivatagok,
  S szárnyam a gondolat rohamával viszen.

Setétség fogja be jöttömre az eget,
Viz áradással, hegy omlással fenyeget,
  S reng a föld, mintha el-mulnia kellene.
Mi bajod gyáva szív? Miért versz annyira?
Miért ellenem a meddő átok s ima;
  Nem vagyok én a rom s kiirtás szelleme!

A kikelet, nyár s tél örök rendben jön el,
Sugárt hint a nap, az anyaföld szűl, növel,
  Kutfejéről a gyors folyó alázajog;
Havaznak a felhők, majd esőt ejtenek,
Forró lávát szórnak a tűzhányó hegyek,
- Én is csak tisztemet végzem, mikép azok!

Mért a sirám s panasz, egy-két zöld lomb miatt,
Mivel romlása lőn s a fáról leszakadt,
  Melyet véletlenül karom megragada?
Én a száraz s korhadt galyat tépem, töröm,
- Mely mint holt s éktelen tag állt a törzsökön, -
  Hogy dúsabb légyen a fának virúlata.

Oh, hogy nem értitek: jöttöm miért vagyon!
Ha elhatalmazott már a szapora gyom,
  S a heverő földnek sok undok férge nő!
Midőn, fenn a magas bérceknek tetején,
Nehéz köd és mérges párázat ül henyén,
  S völgyben, lapályokon a hőség rekkenő!

Felfordult a tenger, ha kezem rácsapott,
Örvényt örvény nyel el, hab tornyosít habot -
  De megbüzhödéstől ment a roppant elem;
És mig foly a vizen a háborús viszály,
Hallgasd meg jól, amit kiált: reá ne szállj,
  Ha tán félsz, tán vagy a kormányra képtelen!

Az ember képzel és alkot, - fennállanak
Az ívek, oszlopok, a bástyák és falak,
  S midőn megütközött müvében homlokom:
Eltűnik pompa, fény - s arról, hogy ott valék,
Beszél idomtalan, uratlan omladék...
  Bölcs, ki sziklán épít, bolond, ki homokon!

Hadd járjak széjjel én! tartván itéletet
A bűnös álomban fekvő világ felett,
  Melyet nem ébreszt más, csak a rátört veszély;
De mig egész világ, rosz s gyáva megijed:
Ösmerj fel engem, - és álld meg bátran helyed.
  Légy éber, hű s igaz, - légy férfiú, - s ne félj!
Versek