Októberi ájtatosság
Távozzál el Uram én tőlem. - Jób könyve.

A kórus padján, honnan a rácson át
látni a templom sok kicsi villanyát
      mert az imát villany kiséri
            s új tüze régi Urunk dicséri:

a kórus padján egymagam ülök én,
mint egy kárvallott, elkeserült legény,
      bárány-e, bárány-e vagy farkas?
            Szól a litánia: lelkem, hallgass!

Uram, ki úr vagy száz seregek fölött,
teremtesz és ki ellened, eltöröd,
      világokat vegyítesz, sujtasz,
            s lelket a lomha rögökben nyujtasz,

te, kit magasztal a zenit és nadir
a jármod édes és a csapásod ír:
      jármodba fogj be, csapj meg engem,
            mért nem örök diadalmad zengem?

Mért zengem a csúf, kór kicsinyek hadát,
a földi szégyent, béka-egércsatát,
      a halni születőknek éltét,
            únt bajok újszerű visszatértét?

Tán azt hiszem, hogy sok kicsi sokra megy?
Pedig a soknál mennyire több az egy,
      az Egy, aki Valaki, mégis,
            akire hallgat a föld is, ég is.

Egész világunk mind csupa látomás,
folytatott álom, lassu lidércnyomás,
      de legcsodásabb látomásunk
            te vagy, Urunk, te vagy, égi másunk.

Te a nagy Álom, te vagy a fő Lidérc:
a tested lélek, hanem a lelked érc,
      érclelkeddel lelkünkre fekszel,
            századok ülnek el és növekszel.

Kórus padjáról, halld, sürü rácson át
küldöm tehozzád, Isten, ez új imát:
      hatalmas vagy földön és égen:
            adj, magad ellen, erőt énnékem!
Babits Mihály versei