A manchy
Fehér ruhába, mely felhőként folyt körül, 
     Manilla manchyn ülve fenn,
Jövél a városba a zöld hegyek közül, 
     Minden vasárnap reggelen.

A templomban tisztán csengett a kis harang, 
     Friss széltől hajlongott a nád,
S szikrázva lövelte a síkon ott alant 
     A tűz-nap, arany sugarát.

Pereccel lábain, kösöntyüvel karán, 
     Sárga kendővel a fején,
Két hindu vitte volt, lépkedve szaporán, 
     Nádból font ágyad könnyedén.

Hajlékony testökön fehér volt a mezök, 
     Ideges térdök mozgaták,
Vállokon bambuszrúd, csipőn a két kezök, 
     Mentek a tó partján tovább.

Az úton alacsony kunyhók közt, hol a vén 
     Kreol mind kinn ült és pipált,
Vidám feketék közt a honi dobzenén 
     Az ő lábok is táncra állt.

Tamarin-illattól áradt a tiszta lég, 
     S a csillogó hullámokat,
Végtelen vonalban, egészen ellepék 
     A ködbe tűnő madarak.

S míg lecsüggött piros papucsából kibújt 
     Rózsás lábod a manchyrul,
A letcsis-fák alatt, melyek gyümölcse úgy, 
     Mint bíbor ajkad nem pirul;

S egy pompás pillangó, lebegve tétován, 
     Virágnak nézve ült le rád,
Egy percre megpihent kis lábad friss haván, 
     Ott hagyva rajta hímporát;

Patyolat párnádon láttam arany-hajad, 
     A lebbenő függöny megett,
S az álmot tettető hosszú pillák alatt 
     Sötét ametiszt szemedet.

A hegyről így jövél minden vasárnapon, 
     A nagy-misére már korán,
Ifjúi kellemed díszében gazdagon, 
     Hindúid lépte ritmusán.

Most te is ott pihensz, a homok ágyba lenn, 
     Tengermorajtól zúgva be,
Halottaim között, kik oly drágák nekem, 
     Szivem szép hajnal-álma te.

Versek

fr:Le Manchy