A malom (Émile Verhaeren)
A vén malom forog az estbe lent, 
fölötte az ég mélabús, mogorva, 
repül, repül a seszínű vitorla, 
kereng, kereng és újra csak kereng,

A durva küllők, mint esdő karok 
lehullanak s felszállanak kinyúlva, 
aztán leesnek a sötétbe újra, 
a lég sötét, a pusztaság halott.

Bús téli nap ül az alvó tanyán,
az ég felé kígyózik pár keréknyom,
a messze ösvény árnyas, hosszú, vékony,
még fönn a felleg is fáradt talán.

Pár bükkfa-kunyhó a homályba hal, 
a bús csoport egy földszegélyre guggol, 
rézlámpa csillog minden ócska zugból, 
fényébe reszket az ablak s a fal.

S az ócska viskók a domboldalon 
ronggyal kitoldott, bús ablakszemükkel 
csak nézik a küllőt, mely lopva tűn fel 
s forog-forog és meghal a malom.
Versek