A két politikus
ELSŐ

    Ötödször: ő volt, aki lábait
    Kirakta a gyülésnek asztalán,
    Mintegy jelentve, hogy lábával is
    Tud annyit, mint a többiek fejökkel.

MÁSODIK

    Csak azt szeretném tudni...

ELSŐ

    Negyedszer: ő volt, aki vítatá, hogy...

MÁSODIK

    Nem foghatom meg...

ELSŐ

    Ő volt, aki bölcsen megmutatta, hogy
    Nem minden ember, ember.

MÁSODIK

    Csak azt kivánnám tudni, vajjon én is
    Olyan nem-emberféle vagyok-e?
    Mert már, ha nem vagyunk mind emberek,
    Alig hiszem, hogy én is az vagyok.

ELSŐ

    Oh ő nagy ember!

MÁSODIK

         Ember is, nagy is!
    De légyen úgy, én inkább nem leszek
    Ember, csak ő oly, szörnyü nagy legyen.

     S mig így beszéltek a nyilt ablakon,
Látatlan kézből, mint egy-egy terítő
Oly óriás újságok hulltanak,
Elállt a szó a két bölcs ajakán.
S az ösztövérebb már nyelé mohón
A csalfa hírek zagyvalékait.
Tapasztalt szemmel mind a főbbeket
S az érdekesbet válogatva ki.
De a pohos, mint gőböly a mezőn,
Legelve mászott a nehéz betűkön,
S nem válogatva jót és érdekest,
Mi csak szemével összetalálkozék,
Tücsköt-bogárt mind összeolvasott,
Míg végre buzgósága elnyomá,
S dacára Pedro s Miguel hadának,
Kik egymást még javában öldösék,
S dacára minden Jackson s Ibrahímnak
Hallatta vastag horkantásait,
Egyszersmind megmutatva, hogy halál
S álom között, bár testvér-gyermekek,
Csak fül szerint is szörnyü a különség. 
Versek
Vörösmarty Mihály
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig