Dal (Gabriele D’Annunzio)
Az álmatag égen 
a Hold teje csorran: 
a lomb a fasorban 
hozzá epedez föl
                     fehéren.

Neszt visz tova fájón 
a szél, a tűnő is, 
és bőg az ünő is, 
párját hívogatja
                     a tájon.

Az égi úrasszony 
jön s véle a vágyak, 
hangok, pihe-lágyak 
s nem hallja az édes
                     panasz-szóm.

Hol mámora ringott, 
még gödrös a párna, 
és nélküle árva, 
testvértelenek mind
                     a bimbók.

De nincs, aki szívem 
csókkal telehinti... 
Ó szív s szemeim ti, 
haljunk meg az éjbe,
                     szelíden.
Versek