Stanzák
Hogy szeretem a völgy ölében
     sötéten
pompázó négy szárnyát az ében
monostornak, mit fény fereszt!
Mellette birtok, hol a báró
     immár ó
kastélyán van egy csókra-váró
szenteltvíztartó és kereszt!

Ükei a hegyek hegyének,
     az ének
titeket énekel, ti vének,
szikár, komor emlékeink,
a menny kövét hiába ontja,
     a csonka,
ledőlt hegyláncok csorba csontja
vagytok, agg templomok, ti mind.

Szeretem, hogyha tornyotokban
     kilobban
a villámfény s elül titokban,
szeretem lépcsőtök sorát,
mely mélyen kanyarog a falban,
     s ha dal van
a templomban, ekhózza halkan
az oszlop és pillér tovább.

Ó, amikor üvölt morogván
     az orkán
s tépi a hegy haját mogorván,
mely őszies és sárga már,
hogy szeretem a vad kesergőt,
     az erdőt,
s a tornyot, ezt az ősi csertőt,
mely mint egy gránit-szálfa áll.

Én szeretem vecsernye-tájon,
     hogy fájón
vérzik az alkony és az álom,
zárdák aranyrózsás nyilát!
A gót oszlopsorok merengnek,
     és lentebb
a jó, öreg atléta-szentek
érettünk mondanak imát! 
Versek