II. 3. Delliushoz
A bal szerencsét csendesen elviseld,
A jót örömmel vedd, de határtalan
 	Vigságot eltéríts magadtól,
 	Delli, te, mint egyebek, halandó,
Akár szünetlen légy szomorú, akár
Üllő napokban fogsz eleven gyepen
 	Heverni, s pincéd belsejéből
 	Jobb borokat vigan iddogalni.
Im! a fejérlő nyárfa s magas fenyő
Egymást ölelvén, lombot eresztenek
 	Vendégre, s ím! itt oldalaslag
 	Egy patak is lesiet csörögve.
Hozass kenőcsét s bort ide, és hamar
Elhervadó szép rósa virágokat,
 	Míg birtokod, míg ép erőd van,
 	Míg komor Atropos enged élned.
Az öszveszerzett sok liget, és mező
Tibris lefolytán elmarad, elmarad
 	Tőled: takarmány, tornyozott ház,
 	Kincs örökösnek esik kezére.
Gazdag, s Inákhus gyermeke, vagy szegény,
S koldus mulass itt a szabad ég alatt,
 	Mindegy: bizony téged megáldoz
 	A könyörülni tudatlan Orkus.
Mindnyájan illyen végre jutunk: forog
Sorsunk vödörben: majdan, előbb, utóbb,
 	Kijő, s beszállít a hajóba,
 	Mellyen odább, s idegenbe mentünk.
Versek
Ódák