Cleopátra
Nagy csöndbe tornyának párkánykövére dűl,
s míg ég a füstölő, hódítva, szertelen 
és pántlikás, kékes hajfurtje szétterül, 
szivébe tengerként dagad a Szerelem.

Lilás szemhéj alól bámul, vad kéjt lehell, 
elfogja a párnák ölén az ájulat; 
nehéz arany láncot himbál a gyenge mell, 
s lágy arca unalmat, lázas gyönyört mutat.

A szobrokon leng a nap rózsabúcsuja, 
a bársony-árnyú est varázsos és buja, 
és hogy a krokodil a nagy folyóba rí,

görcstől vonaglanak fehérlő ujjai, 
borzong s magát puhán a vágynak adja át, 
és érzi már, egy kéz zilálja a haját.

                                2

Az éj a Níluson lomhán száll szerteszét... 
Látják a csillagok térdelni ottan őt, 
sápadtan küldi el a félő szolganőt, 
s rongyokra tépdesi fényes király-mezét.

Tornácán megfeszül, őrjöngve hentereg, 
érett-gyümölcs-testén a vágy fuvalma száll, 
mezítlenül fetreng! mint a tüzes nadály, 
s isszák lehelletét a perzselő szelek.

Égő szemekkel néz és azt akarja ma, 
hogy illatozza be a földet hús-szaga. 
Ez a sötét virág, az égő kéjszirom,

s a Szfinx — körötte az unalmas, nagy fövény ─
égő tüzet érez reves gránitkövén,
s halk reszketés fut át a végtelen sikon.
Versek
Szonettek