Igazság
Vak vagy-e te szent Igazság?
Néked látni kellene;
Látni, mint hevűl a gazság
Jámborságnak ellene.
"Nem valék vak, hív Igazság,
Láttam, mit mivelt a Gazság
Lest intézvén s szopván vért,
S adtam néki méltó bért.

     Ajkát méreg haboztatta,
És dühödve vívt velem,
S eltiporván megszaggatta
Vérrel ázó kebelem,
S hogy ne látnék vad szüvébe,
Fátyolt vont szemem fölébe;
S nem rettegvén már tanút
Nyílt bűnének tágas út."

     Szépre, rútra hát így gondot
Nem tarthatnak szemeid,
Szent Igazság, és e fontot
Még is hordják kezeid!
"Szépre, rútra nincsen gondom,
S nem magamnak függ így fontom,
Mely kezemben semmi bért
Százak óta már nem mért.

     Tartom azt ujjam hegyéből,
Elmeredve, mint csontváz;
S a gonosz rablott kincséből
Serpenyőmbe terhet ráz.
A teher sujt bús erőben,
S a lebillent serpenyőben,
- Borzadjon bár föld és ég, -
Néki száll a nyereség."

     Hát befátylozott szemével,
Kinn e pompás kapunál,
S rosszra fordúlt mértékével
Istenséged őrt mért áll?
"Ah, benn ültem hajdanában,
S szózatom zengő hangjában,
Fennálló székem körül
Megcsendült sok gyáva fül!

     S már itt állok elnémítva,
Bús orczámon zápor s szél;
S a gonosz nem háborítva
Benn veszélyes kénynek él.
Zúg csapása villámának,
S romján más boldogságának,
Melyet rogyni vígan lát,
Alkot márványpalotát."

     Szent Igazság, és honodnak
Hol vagynak határai?
Szenvedsz, s vissza nem ragadnak
Hű szerelmed szárnyai?
"Jámbor, fenn hazám az égben,
Mondhatatlan messzeségben,
A csillagpályák között,
S már valóm felköltözött.

     Ám tekintsd e hidegséget
Arczom holt vonásain,
És tapintsd e keménységet
Testem márvány tagjain:
S ím befátyolzott szemével
Rosszra fordúlt mértékével,
S kinn e pompás kapunál -
Lelketlen kép ami áll!"

(Cseke, 1824. február)
Versek