A poesis hajdan és most
Halljuk! miket mond a lekötött kalóz*:
Tündér változatok műhelye a világ,
 	Mint a poesis bájalakja:
 	Ámde csak egy az igaz, nagy és jó,
Melyek mosolygó jelcime lett a szép,
Hogy mint a szerelem játszi gyönyör kezén
 	Folytassa titkon a teremtés
 	Műve örök folyamát gyönyörrel.
Ennek teremtő ihlete alkotá
Hellász rózsakorán a vidor életet,
 	Midőn mosolygó égieknek
 	Innepein lebegett az ének,
A szépet érző emberek ajkain
Szívből szívbe gyönyört zengve s vidám erényt,
 	Midőn a nyájas áldozóknak
 	Nyájas örömbe’ jelent meg a menny;
Ó, a poesis rózsaszin ujjai
Fonják azt az öröm gyenge virágiból:
 	Örömre intve csalta össze
 	A vadonok ridegült lakóit.
Most a halandó, mint ama büszke lyány,
Villámfénybe vonult isten ölén enyész*:
 	A szent poesis néma hattyú,
 	S hallgat örökre hideg vizekben.
Szűnj meg te is hát zárt fület és kebelt
A szép ifju világ bájira inteni:
 	Halottas ének zúg felette,
 	Mint mikor Afrika sámielje
A port az éggel összezavarva dúl,
Forró porvihara fojtja az életet.
 	Oh, a halandó lyányka szíve
 	Emberi szép kebelén viruljon.
Mint a mosolygó Hellenisé, midőn
A félisteneket szülte szerelmiben;
 	Gyönyörre nyílt szív nyíladozza
 	A szeretet csuda két virágit:
A szent poesist és a dicső erényt,
Mellyek hajdan öröm ünnepivé kenék
 	A nagy görög nép boldog éltét,
 	S létrehozák örök ideálit.
Versek