A hullámnézőhöz
Ha állsz a magas parton s hozzád sóhajtva szól a sötétes hullám
És a vizek nyelvén mormol halk bucsuzót,
Fátyolos szemeid nyomon kisérik-e őt, testnélküli vándort,
Míg eltűnik ezüst mécses társai közt?

Nézd csak, hogy sarjad ki az egyik ölén remegve a másik,
Nézd csak, hogy mulik el mind egymás kebelén;
Köztük örökkön ott szárnyal a Halál árnyékhajója,
Köztük a nász is örök s nem fogy az új ivadék.

Képe a zord mulandóságnak, képe a mulhatatlanságnak
Lábad előtt a folyam, mely gyürüt ölt gyürübe,
S komoly játékát még akkor is űzi, nem unva, mikor mi
Már utasok leszünk ott, ama néma hajón.

Majd sok idő multán, ha megint itt állsz, a vén vízre merengve,
És levegő-sziveden átfuj az alkonyi szél,
S a szép unokák, ugrálva a sárga homokban s mitsem érezve, gyanítva
Átfutják öledet, honnan ükapjuk eredt,

Boldog mosollyal nézöl utánuk s minden gondolatod lesz egy hasonlat:
«Létünk, mint a folyam, el nem apad sohasem,
S ha már nem léphetsz kétszer egyazon folyóba, megláthatod, halandó,
Új hullámban az ót, új ivadékban az őst.»

Ó, de ne nézz tovább, lázas, ragyogó szem, ne siess a jövőbe,
Nemcsak a tér, az idő távola is feketít,
Elhal a fény az idők horizontján, minden sötéten elomlik
És üresen pereg a dőlt szinházban a film.

Lesz egy utolsó éjszaka, a Szerelem máglyája sikoltva kialszik
S végsőt int a Halál Angyala szárnyaival,
S hol dolga nincs többé, elhagyja, veszett hajó kapitánya, a Földet
Ő is utolsónak s más csillagra röpül.

Ó, ne keresd akkor magadat, fajodat, - úgyis hiába bolyongnál,
Bús kert lesz a világ, eltemetett temető, -
Ám a folyó még zajdul, tűnik és bomlik az éjszinű hullám,
Példa marad, mikoron már példázni se kell.
Versek