A hó balladája
Fehér volt, mikor leesett 
S lőn szutykos barnaszín, 
Lágy volt és most dermedten áll 
Az utcák partjain – 
Mint a földredőlő tejut, 
Szikrázva szállt a hó 
S most oszló testét temetik 
A hólapátolók. 

Sötét csapat gázolja a 
Derengő éjszakát, 
Vállukról csengve hull alá 
A csákány és lapát, 
Az égből érkezett szüzet, 
A szép holdfénygolyót 
Dühödt csákánnyal tördelik 
A hólapátolók. 

Fáj a vad munka nékik is, 
A szitok füstölög, 
Szapulják, mi kenyeret ad, 
A csikorgó időt, 
Talpuk alatt jeges a föld, 
Az éj arcukba lóg, 
Így ássák-bontják a havat 
A hólapátolók. 

Ássák és bontják azt, ami 
Könnyű volt, mint a hab, – 
Most vörösbélű taligák 
Viszik a tört havat 
Oda, hol zordan megnyílik 
A csatornatorok 
És beléhányják terhüket 
A hólapátolók. 

Szél ásít a hegyek mögül, 
A lámpák inganak – 
Kortyogva, feketén csorog 
A nyirkos föld alatt 
Mi vidáman s ártatlanul 
Az égből jött, holott 
Tudta sorsát: sírba lökik 
A hólapátolók.
Versek