Ez is csodálatos történet
Volt egy téglaszinü, selyemszőrü kutyánk.
Zordon volt a neve.
Ha kétlábra állott, kényelmesen rányalhatott az orczámra. Az igaz, hogy én alig voltam akkor nyolcz éves, és gyakran uzsonnáztam vajaskenyeret.
Egy őszi napon egy üveg mézet küldött valaki az anyámnak. Szép, tiszta, csillogó sárga méz volt az. A méhek valószinüleg válogatott virágokból szedték a királyasszonyuknak. Egy kávéskanálnyi kóstolót kaptam belőle. Micsoda csemege volt az! Elolvadt a nyelvemen, s éreztem, hogy az édessége a testemnek minden porczikájába elömlik.
Az anyám azt mondta, hogy uzsonnakor többet ad. Méz-uzsonnánk lesz!
Szerettem volna néhány órával megelőzni az uzsonnaidőt. Néhány órával? Úgy éreztem, hogy bevárhatatlanul nagy idő választ el az uzsonnától. A nyelvemet még izgatta az édesség gyönyöre, és orromat a mézillat. Behunytam a szememet, hogy vissza tudjam képzelni az előbbi kóstolásnak minden gyönyörűségét.
Ott feküdtem a ház mögött a kertben, a nagy árnyékos almafa alatt. Fejemet a fűbe eresztettem. Körülöttem a méhek dönögtek. Szomoruan dönögtek. Talán éppen ezektől vették el a mi mézünket.
Egyszer csak suhogás támad a fűben, s hozzám surran Zordon, a selyemszőrű, téglaszinü kutya.
Elém hasalt. Ragyogó okos szemeit rám függesztette, és világos, tisztán érthető szavakkal igy szólt:
- Ich habe den Honig gegessen.
Elbámulva tekintettem reá. Azt hittem: a hallásom káprázott. Azonban a kutya bajuszán hajszálnyi vékony, fényes mézszálak csillogtak, s nehogy kételkedjem a valóságon, ujra megszólalt:
- Ja, so ist es... leider!
És eltűnt.
Kerestem mindenfelé, hogy a büntett részleteit is megtudjam tőle, de nem találtam sehol.
Fölmásztam hát az éléskamra ablakára, és a rozsdás rostélyban megfogódzva, benéztem.
Fenékig igaz volt a beszéde! Még ki is nyalta az üveget.
Istenem, milyen szomoru látvány a mézes üveg, ha ki is van nyalva!
Az apám éppen akkor jött haza. Eléje mentem és elmondtam neki a méz történetét.
- Ez csodálatos, - jegyezte meg komolyan az apám. - Kutyát még magam se hallottam beszélni.
Zordon a kutyaólban feküdt. Mikor meglátott bennünket, előszökkent, és bozontos farkát megcsóválgatva ugrált előttünk.
Megsimogattam a fejét s nyájasan szóltam hozzá:
- Beszélj Zordonkám, beszélj. Mondd meg őszintén apámnak is, hogy te etted meg a mézet. Hallgatott. Még szerencse, hogy csak a farkát csóválta és nem a fejét.
- Beszélj hát kutyácskám, - szóltam könyörgő hangon; - csak egy szót szólj, mint előbb a kertben, különben még azt gondolhatnák, hogy én torkoskodtam el a mézet.
Nem felelt. Ugy tett mintha néma volna. Oh, igazán nyomorult gaz kutya volt!
- Ne boszankodjál, - szólt az apám, - nem tesz semmit, ha nem vall: amelyitek megette a mézet, annak fájni fog a gyomra.
Apámnak igaza volt. Csakhogy az a csodálatos, hogy az a ravasz kutya ette meg a mézet, és mégis én nyögtem miatta.

) Flammarion 1890-ben a csodálatos történeteket gyűjtötte. Akkor írtam ezt azzal a szándékkal, hogy elküldöm neki. 
Novellák