Hóp Evelin
I.
Meghalt a bájos Hóp Evelin! 
       Ülj mellé, s nézd, mi szép halott!
Ez az ágya, könyvespolca az, 
       Ő tépte le ezt a gerániumot,
Mely immár szintén haldokol. 
       A szobában minden a régi maradt:
A zsaluk bezárva, réseiken 
       Engednek át csak két sugarat.

                         II.
Tizenhat éves volt csupán, 
       S alig sejthette, ki vagyok én.
Nem is gondolt szerelemre még, 
       Egyéb cél vonta, más remény.
Kötelesség csip-csup gondjai közt 
       Majd fáradt, majd pihent kicsit,
Míg hirtelen intett néki a menny –
       És most kihűlten fekszik itt.

                         III.
Hát késő immár, Hóp Evelin? 
       Csupa szépet jósolt rólad az ég,
Mely tiszta- s igaznak alkotott, 
       Oh te szellem-, tűz- s harmat-vegyülék.
S csak mert háromszor idősb vagyok, 
       S más úton járom a föld porát:
Neked nem voltam semmi egyéb,
       Csak embertárs, felebarát?

                         IV.
Nem, nem lehet az! Hisz az Isten él, 
       Ki teremtni erős, kegyet osztani nagy,
S ki szerelmet szithat szerelemér' 
       Neki szólok: vágyam csak te vagy!
...Bár lelkem tán még sokszor él 
       Új s új alakban, új tereken, 
Sokat tanúl, sokat feled is, 
       Mig egy nap az Úr odaád nekem.

                         V. 
De eljön a nap, oh Hóp Evelin, 
       Melyen megértem, a földi tanyán 
Mért bolygott vídám szellemed 
       És szűzi tested hajdanán? 
Mért volt hajad ámbra? Ajakadon 
       Gerániumod színe mért virított? 
S a régi után új lét ha virad, 
       Mily üdvre fogsz vezérleni ott?

                         VI.
Majd szólok: «Éltem azóta sokat, 
       Majd bízakodón, majd csüggedőn,
Sokféle mezben bolygtam át 
       Sokféle tájon és időn.
De bármit elértem: egy, csak egy 
       Került el mindig a föld terein:
Rád vágytam s most megleltelek –
       Óh hogy fogadsz itt, Hóp Evelin?

                         VII.
Azóta folyton szerettelek, 
       Szivembe' hordtam éj- s napon át
A te nyilt mosolyod, piros ajkaid,
       S fürtidnek ifju aranyát…
És mostan csitt. Fogd ezt a dalt, 
       Mit drága kezedbe szoritok:
Ez titkom. Aludj most. Szellemed 
       Majd kél, emlékszik, s érteni fog!»

Versek