A fiú
Olyan szeretnék lenni, mint azok, 
kik vad lovukkal szállanak az éjbe, 
fáklyákkal, égre borzadó hajakkal, 
a hajsza roppant viharába félve. 
Legelöl állanék, mint egy ladikban, 
nagy lennék, mint felgöngyölt lobogó. 
Sötét, de rajtam fénnyel lobogó 
aranysisak. S mögöttem a sötétben 
tíz ember várna sorakozva szépen, 
oly nyugtalan sisakkal, mint enyém, 
sötét, öreg, vak s mégis csupa fény. 
Mellettem lenne egy és fújna-fújna 
a trombitával és száguldanánk 
és trombitálna utat és magányt 
és mint az álom szállnánk újra s újra; 
a házak térden állanak elébünk, 
a görbe utcán új és új magány int, 
terek terülnek; és mindent elérünk, 
zápor gyanánt zuhognak paripáink.
Versek