Dugovics Titusz
Csitt, tárogató! — Hagyd zengenem őt
Piczi lantom húrjaival!
— Hányszor kicsiké, nagy hősök előtt 
A pálma-dics, a diadal!

Harmincz nap a harcz áll; fal, bástya bedől, 
Köd űl a nap arczán füst fellegitől; 
Gúnyolni borultát, felhői alól 
Délnek közepén ki-kicsillan a hold.

Már ina-szakadtig küzdött a magyar, 
Vérhabja patakzik, s mint bérczi sudar, 
Mit al- meg a felszél ide s tova hajt, 
Hogy törzsöke recscsen, koronája sohajt:

Úgy pusztul a népség, úgy agg a vezér:
«Ezér' foly-e vérünk? Virasztok ezér'?
Jaj, Nándor ha eldől, utána a hon — 
S kontyos töröké lesz a puszta vadon ...»

Öt nap nem aludt már, a hatodikán,
— A harcz szünetelvén — pihenni kiván. 
De aggva közelget fekhelyihez : 
Helyette a résen helyt állni ki lesz?

S megszólal a tornyon egy ifju vitéz: 
«Majd lesz, ki helyetted hclytállani kész — 
Kicsillan a csillag, a nap ha lemén, 
Míg Húnyadi szunyad — im őrködöm én!»

S elszúnyada Húnyad' — de álma zavart, 
Sompolygani látja a várhoz a tart, 
Imbolygani látja a várfalakat: 
Hová a török lép, utána szakad.

Hah, álmodom-é?» föl-fölriadoz —
«Hej, hol van a kardom? » — de kelni haboz, 
És visszahanyatlik, pillája nehéz —, 
De éber a tornyon az ifjú vitéz.

Lenn mozdul az ellen, éj leple alatt, 
Közelíti valóban a puszta falat; 
Megszegni, galád, a fegyver-szünetet, 
Meglepni a békén pihenő sereget.

Meglepni a várat, tódul sok ezer; 
Lármát — a magyart meglepni — se ver. 
Halkan, gyalog is, csalfán közeleg,
Míg ágyúival már mind ott a sereg.

Egyszerre sok ágyu dördűl... De hamar 
Ébrednek az alvók — mind «Talpra magyar!» 
Ébred Hunyad is ; boszús, de nem félvén, 
Ott áll maga is, bátor hada élén.

A hídon a falhoz tódul a török, 
Föl ágyu dörög, nyíl szárnya zörög; 
Fal bomlik is itt-ott, de erősen áll az, 
Törökök nyilára megy sűrün a válasz.

Megmászni kísérli sok a falakat,
De visszasüvöltő nyilakba akad.
Borítja a harczot az éji homály...
S fenn — Húnyad — alatta a vára csak áll.

Nincs hát a pogány közt, nem félve halált, 
Most a ki e várnak megmászsza falát, 
Biztatva, vezetve, haladna elűl, 
S kitűzze a holdat, diadalmi jelűl?!

Nyomán az egész had hogy törne elő, 
Támadna szivökben oly bátor erő: 
Nincs veszve a harcz még, egy hős ha akad, 
Ott fenn lesz a hold, ott fenn lesz a had!

És ime kiválik, törtetve elő, 
Egy ifjú török, a hold-emelő, 
Bérczek fia, kit nem ijeszt meredék, 
Egy kő ha kiáll, neki lépcsőnek elég!

És mind magasabbra nyomul a török... 
De várva vigyáz rá a bástya fölött 
Húnyadi őre, kit éj árnya takar.
—S egyszerre az ormon fölbukkan a tar.

Rá a magyar ugrik; de gyors a pogány, 
S áll talpon előtte a bástya fokán; 
Meglebben a félhold, mit jobb keze tart, 
Mig bal keze torkon fogj' a magyart.

«Megállj!» riad ez rá. — «Veszsz!» ordít a tar. 
Fürgébb a török, de erősb a magyar.
—«Feltűzöm a holdat! Allah, segíts!»
—«Nem ezt soha, kontyos ! ha itt veszek is!»
	
És kétes a harcz — s kétségbe esett: 
Ha lesz-e ma Krisztus egyháza mecset?
—S mindegyre megújul — mint két fenevad 
—Birkóznak — a bástya döng lábok alatt.
 	
Féltérdre lenyomja most egyik a mást; 
Most lankad ez, az győz szemlátomást. 
Úgy méri — kiséri: ki bírja, ki veszt: 
Felhőkben a hold, ormán a kereszt.

Most elborul a hold, — most ing a kereszt —
Ez nyomja le azt most, az újra emezt; 
Most, most, dulakodva a fal peremén — 
Ott ásít a mély — «Eh, végét vetem én!»

S igyekszik a mélybe taszítani le...
Az megveti sarkát, nem bírva vele — 
Már-már a török győz, ... s diadallal ahol: 
Felhői közűl kicsillan a hold...

S míg küzdenek ők — a bástya körűl 
A harcz riadalma egy perczre el-űl, 
Elhallgat egy perczre az ágyú-torok, 
S döbbenve megállnak a harczi sorok.

Ha győz a török, ha kitűzve a jel: 
Nem tartj' a pogány-hadat semmi se' fel!
S ha győz a magyar, a hold ha bukik: 
Nincsen török, a ki még győzni tud itt!

És hosszú a harcz — vagy néhány percze ha tart? 
S jő több török is már, segítni a tart, 
Hadd álljon a hold fenn, bukjék a kereszt — 
De látja a másik s nem várja be ezt.

Most vég-erejét még összeszedi, 
Derékon a tart megkapja, veti 
Magát, vele azt is, a mélybe alá...
Győzött a kereszt — Isten úgy akará!

Épp egyet a tornyon kong a harang...
Visszhangja is egy zuhanás csak alant...
Két hősnek hogy egyenlő volt erejök: 
Egy szikla kövén locscsan velejök!

                         *

Zeng-é dal a tarról, moshék sudarán? 
Vajj' könnyez-e érte egy húri leány?
— De puszta barom-szám harczán a török — 
S a húri-gyönyör csak nagynak örök...

De érted, oh ifjú magyar, ki magad' 
Önként oda dobtad, lány szíve szakad! 
Siratva, vigaszt nyer rád büszke anyád...
— Más, Szűz-Anya nyújtja a dics-koronát.

S míg Krisztus egébe angyal-kar emel: 
Maga Hunyadi másnap díszszel temet el. 
S mint pálma, hired nő sírodon is,
Késő dal is emleget im, Dugovics!
Versek
Balladák