A fiatal lány
A fiatal lány oly fehér, 
karján feltűrve a ruha, 
csuklója csupa zöldes ér 
      s puha.

Sohase tudni, hogy miért 
nevet. Most hallasz egy sikolyt, 
és néha — szinte-szinte sért — 
      rikolt.

Nem sejti az édes baba, 
hogy mosolyának párja nincs, 
s rózsánál rózsább ajaka 
      a kincs?

Olykor — nem mindig — azt hiszed, 
hogy okos, de csupa zavar. 
Halkan gügyög, susog, zizeg, 
      hadar.

„Ha tudnád... Mi történt velem... 
Oh drááágám! Rém boldog vagyok 
Őt láttam... szerdán." ─ Szüntelen
      gagyog.

Hogy bánatos egy-egy fiú, 
elhallgat szörnyű-komolyán, 
és nem nevet, akár a bú, 
      olyan.

A rét kanyargó útjain 
virágot szed a kis buta, 
markába pitypang, kankalin, 
      ruta.

Fehér. Arcán ragyog a hús, 
a karja hamvas puhaság. 
Hosszú, merev, s lehajtja bús 
nyakát.
Versek