Josué utolsó országgyűlése
Mint a folyó, mely szétszakítja gátját, 
mielőtt más folyóba omlana, 
a legöregebb törzsön úgy kiált át   
utolszor Josué kemény szava.

A nevetők megbújtak holmi zugba, 
a szív, a kéz érezte a veszélyt, 
mint hogyha harminc csata zaja zúgna 
egyetlen szájban; és e száj beszélt.

És elámultak rajta újra ezek,
mint ama jerikói nagy napon,
de most a sok-sok kürt őbenne rezgett,
inogni kezdett életük, vakon,

hogy védtelen engedtek néki nyomban, 
elfogta őket görcsös borzadály, 
még meg se gondolták, hogy Gibeonban 
Ő ordította fel a napra: Állj: —

S az Isten jött már, félve, mint a szolga, 
tartotta a napot, hogy keze fájt, 
a harcos törzs fölé, magasra tolva, 
csak mert valaki kimondta az állj-t.

Ez Josué, az agg, ki mit se téve, 
alig taposta már-már a porondot 
és nyomta vállát száztíz súlyos éve. 
Most felkelt és a sátorokba rontott.

Ropogott mint a jégeső görögve: 
„Mit ígértek Istennek? Rengeteg 
isten kisért, de meg ne rengjetek. 
Mert akkor szertemorzsol az Úr ökle.”

Majd gőgösen csak ezt monda a népnek: 
„Én és házam övé vagyunk örökre.”

És erre mind: „Küldetésünkbe védj meg, 
jelet adj, gyámolítsd a tévedőt...”

De ő csak hallgatott, mint régen, egyre, 
még látták, amint felhaladt a hegyre. 
Aztán nem látták soha többet őt.
Versek