Művész reggeli dala (Goethe, Kazinczy Ferenc fordítása)
Templomtok ím épűlve áll,
   Kilencz szent szűzeim,
S e szív, mint szentek-szentje, kész
   Elfogni titeket.

Midőn hajnaltt felébredek,
   Víg kedvvel és heven,
Örökké-élők, ragyogva ti
   Körűlem állatok.

Felétek nyúlnak karjaim,
   Dallá lesz a szent hév,
S öröm zengzet lebeg vele
   Lantomnak húrjain.

Oltárhoz lépek, s olvasom
   Térdemre bukva le
A szent Homérnak könyveiben
   Liturgiám szakát.

S midőn a zajba beviszen,
   Oroszlán hőseihez,
S boszút lihegve istenfiak
   Szekerzenek elő.

S hullong a ló a szekér előtt,
   S ellenség és barát
Alatta s rajt’ fetrengenek –
   Ő zúza le maga,

A hősfi; lángkardjával, egy
   Csapassál tízezert,
Míglen viszont egy isteni
   Kar őt is megkapá,

S már a máglyára száll alá,
   Melyet gyújtott maga,
S az ellenség a szép testet
   Piszkokkal illeti.

S egyszerre a szén lesz fegyverem,
   S lakom magas falát
A vérmezőnek lángoló
   Hullámai ellepik.

Elő ! Elő ! Elő ! riad
   Az ellenségi zaj.
Pajzs pajzstól cseng, kardtól sisak,
   S a hulltaknak halál.

Tolongok a küzdők között;
   Körül fogák vitéz
Hős társai, még vitézbbek ők
   Dühök könyűiben.

Fogjátok fel! vigyétek ki!
   Ki, táborba vele!
Öntözzetek rá balzsamot
   S könyet, halotti díszt!

S ha itt lelem magam megint,
   Te vársz, kedves, reám.
Te, te, leányka, vásznamon,
   S ily hő még vásznon is!

Ah ! mint nyugvál elnyúlva itt!
   S epedve nézve rám!
S szememből végig szívemen
   Epedt a hév ecset.

E száj, e szem látásomat
   Gyönyörben úsztatá,
S mellemnek szent érzései közt
   Én új isten levék.

Térj vissza, térj, s maradj meg it
   E hű karok között!
S nem már küzdést, nem már csatát
   Most már csak tégedet!

Te léssz szerelmem, egyetlen,
   Egy ideál nekem,
Te léssz Madonna, gyermeked
   Karodba zárva be.

S kergetni foglak, nympha, maj
   Az erdők árnya közt;
Ne fusd a durva mellet, és
   Ne a meredt fület!

Én egy erős Mars, majd veled
   Elnyúlok lepleden,
S ám vonjon hálót ránk, ha kit
   Szerencsém lángba hoz.
Versek