A Hattyú
Andromaché, ma rád gondolok! ─ A kis árva 
Folyóra, hol sötét tükörben ragyogott 
Özvegyi bánatod roppant királyisága 
S a csalfa Simois könnyedtől csobogott ─,

Ma termékenyítő iszapjától lett sáros 
Emlékem, járva épp az új Carrousselen. 
─ A vén Párizs oda! ─ (hajh, változik a város, 
És oly gyorsan, ahogy halandók szíve sem!)

Csak lelkem látja még az eltűnt baraktábort, 
Oszloptörzsek s fejek dirib-darab díszét, 
Giz-gazt, kőtömböket, amikre zölden ráforrt 
A hínár, limlomot, zavart fényt szerteszét.

Itt valamikor egy állatsereglet állott; 
S itt láttam egyszer én, egy reggel, amikor 
Hűs, fakó ég alatt ébred a Munka, s pállott 
Gőzökkel a szemét a csöndes légbe forr,

Egy hattyút: ketrecét otthagyta, és sután a
Szárazt kaparva a hártyás láb fájva járt,
Húzódott i rögön a hószín toll utána,	
S egy kiszáradt vizű árok mellett kitárt

Csőrrel idegesen fürdött a lomha porban, 
Zengtek szivében az otthoni, dús tavak: 
„Óh, víz, zokogsz-e még, villám, zuhansz-e zordan?” ─ 
Gyakorta íátom őt, bús mítoszt, furcsa vak

Balvégzet madarát, ki mint Ovidiusban 
Az ember, nézi a gúnyos, zordkék eget, 
S görcsös nyakán sovár fejét felnyújtva búsan 
Vádakkal illeti a rossz isteneket!

                            2

Párizs megváltozik, de renyhe bánatomban 
Nincs rezzenés! Kövek, állványok, új falak, 
Ódon külvárosok: jelképpé válnak nyomban, 
S rám dús emlékeim kősúllyal omlanak.

Itt is, a Louvre előtt, a régi kép igaz ma: 
Nagy hattyúm kél elém, az őrült gesztusok, 
Félszegen is dicső száműzetése gyásza, 
Az örök, szörnyű vágy! ─ és rád is gondolok,

Andromaché, kiért hős férje karja holtán     
Vad Pyrrhus nyúlt ki, hogy rab-állatul vigye, 
S ki sírtál az üres sír mellett elomolván, 
Helenos asszonya, s jaj, Hektor özvegye!

S gondolok a sovány, hektikás néger lányra, 
Ki itt sárban lohol, s elrévülő szeme 
Kókuszligetre vár s dús, messzi Afrikára: 
A köd roppant falán hátha átintene ─,

S mindenkire, ki már sohsem talál a vesztett 
Üdvre, soha! soha! kit könnyek kortya vár, 
S kit emlejére Bú jó farkasa eresztett!
Kis árvákra, kiket les a virághalál!     

Lelkem így bujdosik, és a vadonba verve 
Sok vén Emlék telin búgó kürtje rian: 
Szigetekre vetett matrózok vad keserve... 
Foglyok... vert seregek!... és jaj, még annyian!
Versek