Negyvenkilencedik
Sokféle dolgokhoz hasonlítja magát és a szerelmet; ezt jobb részint németből fordította meg

a „Már szintén az idő” nótájára

1   Ha ki akar látni két eleven kutat,
     Kik ő forrásokból szüntelen kifolynak,
     Nézze két szememet, kik mindenkor sírnak

2   Az én szerelmesem háládatlanságán,
     Szívem gyúladásán, szörnyű kínján, búján
     Sok könyvet hullatnak, csaknem kiapadván.

3   Ha ki akar látni olthatatlan szenet,
     Nézze az én véghetetlen szerelmemet,
     Ki mint Pokol tüze, örökké csak éget.

4   Noha lángját ennek senki nem láthatja,
     De azért lelkemet fogyatton-fogyatja,
     Soha semmi bennem már meg nem olthatja.

5   Ha ki akar látni szörnyű mély sebeket,
     Nézze szerelemtűl sebesült szívemet,
     S ottan megesméri, mint gyötör engemet.

6   Ha ki akar látni egy nyomorult lelket,
     Nézze az én árva keserves fejemet,
     Kit szerelem tüze csaknem hamuvá tett.

7   Ég olthatatlanul buzgó szerelemben,
     Bízik csak egyedül egy vidám kegyesben,
     Kinek ajánlotta életét kezében.

8   Ha ki ez kínokat akarja megtudni,
     Ily kegyetlenképpen hogy bennem ki szerzi,
     Életemnél lelkem azt inkább szereti.

9   Igaz szerelmemért de lá, mennyi kínt ád,
     Ha szolgálatomért egyszer jó szemmel lát,
     Ahelyett viszontag érzem ezer kínját.

10   Híves forrás felett serkenvén álmomból,
       Fordítám magyarul vidám Juliáról,
       Mikor lelkem fűlne szerelme lángjától.
Versek