Tetőn
Tetőn vagyok ma már, ormára jutván 
Ama parányi kornak, mely enyém, 
S mely reng ma még, mint reng a kicsi hullám 
A Végtelenség roppant tengerén. 
Nagyot lélegzem itt fenn és megállok, 
Szemem' a könytől megtörülgetem, 
Hogy széttekintve lássam: merre szállok? 
És merre jöttem a tetőre fel?

A merre jöttem, mélység néz utánam, 
De hosszú útján bárha túl vagyok, 
A lelkem visszajátszik, mint az árnyban 
A nap a tájra, melyet elhagyott. 
Eltűnt koromnak, elejétől sorban, 
Álom ködén át látom képeit; 
Látom a bokrot és a zöld bokorban 
A kis madárkák rengő fészkeit. 

Vidám gyermekkor, drága, boldog álom ! 
A sík mező mienk virágival; 
Miénk az erdő, és a bércz ölében 
A vig manó velünk kaczag, rival. 
Miénk a sasfiu az égbe nyult fán, 
S a pitypalatytojás a fű között, 
S az a puha kenyér, anyakéz nyújtván, 
A mit verejték még nem öntözött. 

Látom a forrást ott a szikla alján, 
Körötte üde pázsit bársonya, 
A hol szerelmemet játszódva dallám, 
A mig a hableány elbájola. 
Tündére van, hajh! minden ifjú szívnek, 
Midőn szerelme mámorában él, 
És mint nekem, ha éveink repülnek, 
Majd arrul is csak egy emlék regél! 

De hah ! mi zúg ? mi jajszó réme hallik ? 
Örvény sodorja a kicsiny hajót; 
Az élet, ím, mint tenger árja zajlik. 
A vész süvölt, az árbocz meghajolt. 
Ah! jártam arra és a vész dühével 
Megvívtam én is a nehéz csatát; 
Sebét viseltem égető tüzével, 
Megváltva a bukás gyalázatát. 

Küzdés az élet, s bár csapás kímélje, 
Az érző szivek harcza nem szűnik ; 
És lelked is, ha nem lappangva éle, 
Százszor kemény sziklákba ütközik. 
Nyilt homlokod', mely várta koszorúját, 
Tövissel vérzi gyakran a világ ; 
Hívatlanok eszméid' összedulják, 
És áldozat lesz sokszor, a ki áld. 

Láttam a harezot, embert ember ellen 
Hiu csatákban láttam küzdeni; 
Láttam az önzést állni sanda lesben, 
Lángot sziszegvén kigyónyelvei. 
Gonosz s botor reám is tört elégszer, 
De utamon kettős paizs fedett: 
A láng dühét leküzdém hideg észszel, 
S megkönnyezém sértőmön a sebet. 

Most mái- tetőn vagyok, a táj mögöttem, 
S nyugodt mosolylyal nézek vissza rá ; 
Örvényeit és csábjait legyőztem, 
S harczát szivem híven megharczolá. 
Pihenni kéne itt hát egy kicsinykét, 
Elszenderülni bár egy perezre csak, 
Hogy téged, ó ! játékimmal letűnt kép, 
Még álmaimban visszahozzalak! 

Boldog, derűs kor, melynek gondja nincsen, 
Azt, azt sovárgja vissza még szívem : 
Baráti lelket, a ki földerítsen, 
S álmom fölött is őrködjék hiven, 
A ki nem ismer önzést, csak szerelmet, 
Ki nem tagad meg s nem hagy el soha; 
Kinek, ha csüggedés szállná e keblet, 
Fülembe csengne biztató szava. 

Mert menni kell tovább, előre, újra, 
Megnyílt előttem lefelé a táj; 
Bezgő ködét hűs őszi szellő fújja, 
S útjára bágyadt nap sugara száll. 
És messze, messzebb, zordon téli tájak 
Bús sivatagja, hó és zúzmara ; 
A csillagok örök sötétbe szállnak, 
S a napnak elfogy minden sugara … 

Mi rémes volna, ó ! ez útra kelnem, 
Gyámol nekül, magamra, egyedűl; 
De sorsom, im, megengedé pihennem, 
S mint déli nap, a lelkem földerül. 
Az ég megadta, a miért esengtem : 
Örangyalom a keblemhez simul, 
És vesztve annyit, mindent visszanyertem, 
Mert még szívem ma újra él s virul. 

Övet szorítok, jöjjön a jövendő! 
Mélységinél nem szédűl meg fejem ; 
Hol véget ér az, a mi eltünendő, 
Új-fényt derít rám ott a Végtelen. 
Szívem szerelme, mely lángol s lobog még, 
Lejtőmön is világol és vezet, 
S ha majd napom a tengeréjbe omlék, 
A sírba viszem ez öröktüzet! 
Versek