Veronában
Királyok lépcsején fölbandukolni 
nehéz a számüzöttnek, míg felér 
és jaj be sós szájamnak a kenyér, 
mit az Eb dob, milyen keserű holmi.

Inkább elestem volna harcba s holmi 
városkapun színezné főm a vér, 
mint élni itt, hol annyi a ledér 
s megrontani a lelkemet pokol hí.

Átkozd meg Istent s halj meg: ez maradt, 
az Isten itt felejtett, a szegényét, 
arany városban, örök nap alatt.

De csönd: a tömlöcrácson átragyog, 
mit senki sem vehet el és enyém még, 
szerelmem és ott fönn a csillagok.
Versek
Szonettek
en:At Verona