Két vers (Robert Browning)
1.

SZERELEM AZ ÉLETBEN		

                       I.

Szobára, szobát, 
fölhajtom mind 
utánad a házat!
…Ne félj, szivem, egyszer megleled őt még, 
és nemcsak a függönyön lépte szellőjét,
és nemcsak fekhelye illatát,
vagy fodra tükörből vissza ha int 
s ujját virággal ekózza a váza!

                       II. 

De hervad a nap – 
Előre még!
– s ajtóra jön ajtó…
Óh végig ezer benyilót és termet!… 
Hiába! kilép, mire én ott termek
s hajszolva – ki bánja? – megy kárba a nap. 
Már este van és még hány menedék!
milyen szobasor! hány rejtekes alkóv!

                       2.

ÉLET A SZERELEMBEN

Menekvés?
Tőlem? 
Mit ér?!
Mig én vagyok én s te vagy te; mig
ketten vagyunk a világban, én 
a szerelmes, és te a kőkemény: 
egyik üldöz, a másik fut s buvik. 
Már félek, az életem kudarc. 
Valóban, mint egy végzet, olyan; 
és bárhogy igyekszem, hasztalan: 
de mi kár, ha vesztes e földi harc? 
Csak torna ez, ideget edzeni! 
Szárítsd föl könnyed, ugorj, kacagj, 
ha elestél, ujrakezdeni:
e hajsza az Élet, ennyi csak!
Még egyszer villantson szeme rám 
egy sugarat ebben a ködben, s én 
ha összedől remény-palotám, 
ujraépítem! bár szökevény 
örökké s
hűtlen 
a Cél!
Versek