Eszter
És fésülik a szolganői hét nap
haján a bút, mely hamumódra szétcsap
s a kín savát, mely megfakul haján,
és süttették a nappal, égi tűzzel
és balzsamokkal kenték, hogy a fűszer
lágyítaná meg: és aztán a lány,
mint az, akit már semmi baj sem érhet,
hivatlanul, mint a bitang kisértet,
a fenyegető, nyílt kastélyba ment,
hogy komornáival, új vágytól égvén,
meglássa Őt, majd hosszú útja végén,
ki halállal vár minden idegent.

Úgy fénylett a Király, hogy enrubinját 
lángolni érzé, röpködött a fény, 
a Király arca forrott benne, inkább 
teher is volt már és mint az edény
túlcsordul rajt s a pompa is taszítja, 
még ott se volt a harmadik terem, 
melynek hideg, nyugalmas malahitja 
zöld fényt vetett rá. Ekkor hirtelen

úgy látta, hosszú az út, fáj a kő is, 
mit súlyossá tett a Király meg ő is, 
aki szorongva ment. És ment vadul.

És hogy már ott állt közelébe, ingón, 
pompázva a tündöklő turmalin-trón 
és fenn mint bálvány a hatalmas úr:

a jobbik szolganője átölelte 
őt, aki szédült s odavitte halkkal. 
A Király intett az arany jogarral, 
s a boldogságtól elalélt a lelke.
Versek