Szélmalom
Hej halom, hej halom, kis kávai halom,
Mikor még tetődön ott állt a szélmalom!
Mátra felől mérges szél kapott alája,
S forgott, forgott, forgott, széles vitorlája.

Rakott szekér oda ritkán szokott állni,
Csak a szegénység járt, őrölni, darálni;
Síró taligáját, darabocska zsákkal,
Egy-egy zsellérasszony tolta fáradtság- gal.

De azért a rozzant, rozoga malomban
Még sem telt az idő álmos unalomban;
Pergett a sok szomszéd- s komaasszony nyelve,
S járt a garat folyvást, vígan kelepelve.

Járt, amikor szél fújt; de gyakorta nyáron
Egy levél se mozdult az egész határon,
S állt a malom búsan, ajtaja - bezárva,
Hetekig sem lendült leeresztett szárnya ...

Ahogy alácsüngött nagy szárnya erőtlen,
Mintha ma is tisztán itt állna előttem.
Körül a kerek ég egy ragyogó ráma,
S a fénysugaras táj színes panoráma.

Malom közelében legeltet a csordás,
S széles, poros úton ép most foly a hordás;
Magasan megrakott kocsik sorát látom
Lefelé sietni a napos dombháton.

Üres kocsik szemben, hordásra szerelve,
Futtatnak az úton, repülő port verve;
Áll a kocsis hetykén, lobogó gatyával,
Néha egyet-egyet csördít ostorával.

Szélmalom lábánál napnyugatnak dőlő
Oldalán a dombnak hogy zöldell a szőlő.
Lángol a nap, lángol, pörzsölve, aszalva,
Lombos venyigék közt sietek az aljba ...

Selymes, puha fűben jó itt heverészni,
S a ragyogó mennybolt kék magasát nézni.
De mi ez? ... Szememre mintha homály szállna,
Tovatűnik a kép, múltam derűs álma ...

Csak a malmot látom. Mintha nőttön-nőne,
Nagy sötét, morajló felhőkre vetődve;
Az éjbe bukó nap vörösen süt rája,
S forog, forog, forog véres vitorlája. 
Versek