Silentium amoris
Mint a tüzes nap is elkergeti 
a sárga holdat, mely sötét odun 
buj meg, habár a csalogány neki 
nem is dalolt még s csőre hangtalan,
ugy Szépségedtől béna ajakam 
s lágy énekem is elhal szomorun.

Mint szél, amely hajnalban nyargal át 
a sík mezőn, gyors szárnnyal, szertelen 
s garázda csókjától lehull a nád, 
pedig dalának ez a hangszere. 
Ugy szívem is vad vággyal van tele 
És elnémit titáni Szerelem.

De nézz szemembe, majd az megfelel, 
mért nem bir szájam, ajkam zengeni; 
ha ezt sem érted, váljunk csendben el. 
Te egy dalosabb ajkhoz s én a holt, 
el nem csókolt csókok, el nem dalolt 
dalok kopár kincsén merengeni.
Versek