Énekek éneke (Heinrich Heine)
Az asszony teste költemény, 
mit különös ihletésben
írt be a természet csodás 
emlékkönyvébe az Isten.

Igen! az ihlet szállta meg 
s ringatta teremtő lázba
s a merev, lázadó anyagot 
művészileg leigázta.

Valóban énekek-éneke 
az édes asszonyi forma, 
és mintha minden karcsu tag új 
csodás-szavu versszaka volna.

Ó millyen isteni eszme ez,
a fehér nyak – hattyu-ringás! 
hol a fürtös főgondolat,
a büszke fejecske, hintáz.

Két bimbó epigrammai élt 
varázsol a mell csúcsára
s mily édes köztük a szigorú 
sormetszet harmóniája!

De leginkább plasztikus hatást 
a csípők stílusa ér el,
s a közbevetett helyecske se rossz 
a fügefalevéllel.

S nemcsak elvont poéma ez: 
husa-vére van a dalnak, 
keze-lába van; csókol, nevet 
s csengőn rimelnek az ajkak.

Valódi költészet lehel itt! 
Báj minden fordulatban!
S a dalnak s nőnek homlokán 
a tökélynek bélyege rajt van.

Dicsérlek téged, ó uram, 
s előtted a porba hajlok: 
mi mind csak kontárok vagyunk 
melletted, mennyei dalnok!

Dalodnak szépségeibe 
hadd merülök áhitattal: 
tanulmányozni nem szünök azt 
sem éjszaka, se nappal.

Igen! éjjel-nappal azt tanulom, 
az időt is szánva mástól,
s lábszáram egyre vékonyodik 
a sok-sok tanulástól.
Versek