Vessétek el a liliomot
Vessétek el a liliomot, rózsát, 
a daltól és a zajtól félek én, 
ne keljen fel a napfényes valóság 
búcsúzó vágyam bíboros egén.

Ó! a lehelleted még csupa ámbra, 
ó! ne tekints ily gyötrő vágyba rám, 
mint éji pillangó a lámpa-lángba, 
elégek a fáklyáid sugarán.

Ó! nincs mi csábítson, már nincsen oly csók,
ó, sose ontsanak lágy illatot
az ajkaid — ezek a drága korsók —,
a szívem alszik, a szívem halott.

Szívem jávorfa-koporsóba porlad,
viseli bánatát, e koronát;
derült nyugalmát a szegény halottnak
ne bántsd, ne bántsd, menj szelíden tovább.
Versek