Petőfihez (Ábrányi Emil fordítása)
Mint a szegény utas, kit zordon tél-időn
A nyájas háziasszony szelíd tűzhelye véd, 
Míg arcza elborul — halk búcsút venni jön, 
És homlokon csókolja a háznak gyermekét,

Ekép siettünk hozzád, Magyarhon franczia 
Vendégei, kezünkben virágok dús füzére, 
Hozzád, óh! költő-harczos, hazád kedvencz fia, 
Ki énekeltél neki s meghaltál bátran érte.

Lángész hevében égni s meghalni csatatéren ! 
Fennállni büszke érczben s porladni sir nélkül! 
De nem sajnállak érte, —: irigyellek óh testvérem ! 
Ember dicsőbb, szebb sorsban itt lenn nem részesül!

Hol nagy szivedre gázolt vérszomjas csőcselék, 
S meghaltál, hogy ne halj meg többé soha, soha, 
Ested helyén bizonynyal vad rózsa bokra ég. 
Oh! szerelem s szabadság fenséges dalnoka!

Vad rózsa bokra, melyben szép lelked még virul!
— S jegyespár arra bolygván, mit ifja keze tör: 
Virágodtól a kedves hőbb szerelemre gyúl,
Az esküben több báj lesz, a csókban több gyönyör.

S ha enyhe alkonyon ott ül a csalogány,
— Szárnyas, szabad kis dalnok, ki bokrod meglelé — 
Reszket, megittasul rózsádnak illatán,
S dalol, dalol büvölten a csillagok felé !
Versek