Séta a városon kívül, vidéken
Egy-két lépés, elfogy az aszfalt
és a mező
terít a földre gazdag asztalt.

Itt csönd van. E diófa bólong
s halkan regél
az avar és a sárguló lomb.

Azt mondja, mély, mély, mély, a bánat,
örök-igaz,
mint a hegyek és mint az árnyak.

A rózsa váltja koszorúját, –
de egy marad:
az élet és a szomorúság.

Én már kacagtam s győzve-győztem,
most leülök
a sárga fejedelmi őszben.

Sok nyár és sok lány nevetett rám.
Lassan kihull
kezemből égő cigarettám.

Üres kezekkel mit akarjak?
Csak sírni jó.
Fejem fölött köd, csúnya varjak.

A szívem semmire se vágyik
és ríkatom
az őszi bánat furulyáit. 
Versek