Elmondja gyönyörűségeit
Boldog idő! Boldogságomtól boldogitott ágy! 
       Éjjeli boldog idő! Boldog a bölcs szerető! 
Édes az esteli szóváltás a lámpavilágnál,
       és ha a lámpa kihunyt, édes az éjjeli harc. 
Változatos harc volt: majd meztelen emleje lett pajzs, 
       majd dacosan komorult, s inge nyakára borult. 
Majd ha a pillákat szemeimre lenyomta az álom,
       csókkal nyitva ki, szólt: „Lanyha, te alva heversz?” 
Két karodat hány-mód és hány ölelésre cserélted,
       s mily makacson késtek csókjaim ajkaidon!
Ó csak az élvezetet ne vakítsd meg irígy takarással: 
       tudd meg: a szem gyönyöre vezeti vágyaimat. 
Lásd, Helenát is meztelenül szereté meg Páris, 
       amint Menelaos ágya közül kiszökött.
S Endymion, kit a Nap ragyogó nővére megejtett, 
       a csupasz istennőt meztelenül ölelé.
Hogyha azért gonoszul takarózván fekszel a párnán, 
       meglásd, kandi kezem összeszakítja ruhád! 
Sőt ha tovább ingerled a vágyam durva haraggá, 
       rózsákat karodon mély harapás sebe fest.
Nem gátolhat a játékban tömör és kerek emlőd, 
       hadd szégyelje magát az, aki csúf s anya már, 
de te itasd szemem a buja látás drága borával,       
       míg csak tűri a sors, s nem jön a végtelen éj. 
Ó bár úgy fonnánk testemmel testedet egybe, 
       hogy szent láncaikat szét sose törje idő,
mint ahogy a gerlék egyforma s örök szerelemben 
       csókosan élvezik át isteni életüket.
Balga keresheti csak végét az igaz gyönyöröknek, 
       mert az igaz vágy nem ismeri a zabolát; 
és hamarabb megcsalja a gazdát a bevetett föld, 
       és hamarább űz Sol zord fekete lovakat,
és vizeit hamarább csalogatja vissza a forrás, 
       száraz medrében hagyva halott halait, 
mint hogy én máshoz dobogó szívvel közelítsek:
       ő volt hajnalom, és ő legyen alkonyom is! 
Adna ily éjeket, életnek sok volna egy év is!
       s nem sírnék, amikor hívna a csónakos agg.
Adna sok ily gyönyör-éjt, ragyogó mennyekbe röpülnék:
       koldus is isten lesz isteni karjaiban!
S bár mindenki csak ezt vágyná: vigadozva heverni 
       víg szeretők bor- s mézillatu combjai közt: 
kard, kürt, hadihajó nem volna, se gyilkos erőszak, 
       Ádria nem verné harcosaink tetemeit,
s Róma! örök diadalmaidért gyűlölve örök gyász, 
       gyermekeid gyásza most nem alázna porig! 
Engem méltán ér unokák dicsérete: istent
       nem sértette vidám örömeim pohara.

Te pedig, édesem, élvezz! élvezz! – Csókjaidat ha 
       mind elcsókoltad: látni fogod, be kevés! 
Látod? –: az elnyilt rózsáról hullongnak a szirmok, 
       sárgúló levelek úsznak a váza vizén!
Éltünk büszke gyönyör, ragyogás, s holnapra mögöttünk 
       döngve becsapja talán érckapuját a halál.
Versek