Taedium vitae
Ifjúságom késlelni és e kába 
kor cifra rongyát rázni idelenn, 
kótyára vetni kincsem esztelen, 
lelkem temetni egy asszony hajába, 
lakájként lesni az Aranyt, — hiába, 
nem, nem fogom! ez annyi se nekem, 
mint lenge-semmi hab a tengeren, 
mint az ökörnyál, mely a nyárba szállva 
magot se dob: inkább futok ez illó 
fénytől, amelynek népe mit sem ér
s nem értve csak gyaláz engem; vityilló, 
inkább silány kunyhó kell, mit paraszt ad. 
De nem rekedt harc, hol egykor fehér 
lelkem megcsókolná a bűn vad ajkát.
Versek

en:Tædium Vitæ
ru:Tædium Vitæ (Уайльд/Николаев)