A kincskereső
Nagy erdőség felé két vándor indúl,
Ez ifju még, amaz már hetvenen túl;
Mely mint bomlott ostor szakadt két ágra:
Az útfőnél az agg leülve vára.

És mond: 'Fiam! jobb lesz utazni ketten,
A nap leszáll, éj és vadon kietlen!
Én jó uton foglak vezérni téged:
És agg fejem minden bajtól te véded!'

S a két utas megy a setét vadonban,
Hovatovább egymáshoz fülve jobban;
- Nagy ritkaság, hogy ily hiven vezessék
Egymást: ifjú erő és agg eszesség!

És míg az ősz multjába tér, beszélvén
Jó, rosz sorsát, mely átvonúla éltén:
Előre száll az ifju gondolatja...
Tul a bércen szerető szív fogadja.

Amint az út fogy: lelke annyit érez,
Repülni vágy réglátott kedveséhez;
A lány szegény, nincs drága gyöngye, kincse,
Legfőbb kincsűl hogy a sziv őt tekintse!

És jő az est, leszáll aztán az éjjel, -
Birkoznak a kelő vihar szelével
A rengeteg hatalmas águ fái; -
»Vajh hol fogunk most enyhelyet találni?!«

Az agg letér az útról s jól irányoz,
Mert érve tág barlang sikátorához:
Leszállanak sötét öblébe annak,
Hol a vihar dühétől óva vannak.

S mig odafenn zuhog, csattog, villámlik:
Olykor hat egy múló rezgés odáig.
Vagy a hangos, öblös barlangtorokban
Megőrvényző szélvész zug ottan-ottan.

Rejtelmivel megérkezett az éjfél, -
Némán ül a fiú az agg fejénél;
Majd szól halkan: »Mit látsz öreg?« - de álom
Vett már erőt a fáradt úti társon.

Az ifju néz... szürkűlő fény világol
Előtte a barlang zugába' távol;
S amint később erőt vesz a sötéten,
Lelket kap a fiú, hogy arra lépjen.

Tág pinceként ki van öblözve a fal,
Erős vasrács az ajtó, nagy lakattal;
S belől tömérdek kincs! medence, kádak,
Gyémánt- s arannyal színig töltve állnak.

És megkapván a kincsnek átkos éhe:
Nézett, bámult, - nem birt betelni véle!
»Hah! - gondolá - mint fénylik - mint mosolyg rám!«
Majd visszacsúsz, - s társát felkölti, mondván:

»Vén kalaúz, ébredj már álmaidbúl!«
Szél és vihar megszünt, az ég kitisztúl.«
És a setét, nyirkos helyről kilépvén,
Haladnak a kelő hold tiszta fényén.

Az ég boltján világok milliói...
S mig kezd az agg szent ihletéssel szólni,
Hirdetvén a nagy természet csudáit,
És lelke hisz, megnyugszik, érez, áhit:

Társát dühös kincsvágy kinozza útján;
Melytől végkép elszédülvén, vakulván:
Keblében sok nemes virágot elnyom,
- Szerelem és hüség virágit, - e gyom.

»Miért adnék e kincsből az öregnek?
Kit már ugy is maholnap eltemetnek!
Miért lennék egy szónak rabja holtig...?«
S szerelmeért szivére zúgolódik.

Eléje tűn a kis lak, kertje, tája,
De most azt oly szegényesnek találja;
S a hű leány, kis hófehér köténnyel...
De most reá gondolni szinte szégyenl.

Mennek tovább; - a bölcs öreg ha mit lát:
Elmélkedik, sok tárgynak érti titkát;
Ismér fát és füvet, hatásra nézve, -
'Ez a vérfű, a bérc mesés növénye!'

És a fiú aggálya épen az volt:
Mint nyitja föl majd a nehéz vasajtót?
»Hah, itt a kulcs!« s mohón utána kapván:
Örvend a fü závárnyitó hatalmán.

Már megviradt. Az erdőből kiérve:
Az ifju szólt: »Ama kis lakba térj be!
S mondd a lánynak: reám többé ne várjon!
Szeressen mást, van más is a világon!«

'Rosz úton vagy fiam! szivedbe látok...
Botor kincsvágy, hiú álom, nagy átok!
Érzelmeit, ha hű sziv szivnek adja:
Ez a kincs! és boldogság a kamatja!

Ódd a szivedet, hogy esküjét ne szegje...!'
De a fiú ezüst, arany betegje,
Se lát, se hall, - és megfordúlva gyorsan,
Eltűnik a sziklás, sürű vadonban.

Napok mulnak, - s a bérci tölgyek ágán
Nehány lomb csügg, az is színvesztve, sárgán;
Az ifju tán a sors kegyence eddig?
Sőt életén csak gúnyos átka fekszik.

A mély vadont bujván, mint a vadállat,
A kincses bolt nyomára nem találhat;
Fenn-léte kín, - s el-elszunnyadva néha,
Kinzó látvány s csalódás martaléka.

Láz van lelkén, reszket szederjes ajka,
Tépett, vadult, - nincs Isten képe rajta.
Nem tudja: most van-e gyötrelmes álma?
Vagy álom volt az, hogy kincset talála?

Eszébe jut szerelme, hitszegése, -
Tovább bolyong s lel újabb szenvedésre.
Ki a hűség ösvényéről letévedt:
Annak kinzó bolyongás lett az élet!

Aztán kincset s vak szenvedélyt megátkoz,
Visszavágyik az elhagyott leányhoz;
Amit üzent, megborzad rá...! de hátha
Mégis várná hiven a régi mátka?!

És a szíve most még gyötrőbb lángra gyúlad,
Mert hasztalan keres csapást vagy útat:
Irányt veszít; - az erdőből, bozótbul
Kijutni vágy, - de még belebbre bódul.

Igy van soká. Mig egy hűs alkonyatban
A kis lakhoz lyukad ki öntudatlan;
Benn hangzanak a vig násznép danái:
Kincset csak a hű szív utján találni!
Versek