A hazafi
Látogató ha keres, mondjátok, nem vagyok itt benn:
     Lelkem a kedves hon messze határira szállt,
S tartja ölelve hegyét, völgyét, és síkjait, és az
     Országos folyamon tengerek árjaig ér.
Fölhat a trón kebelébe szilárd, hűségteli gonddal,
     Munkás szánat közt a kalibákba benéz.
És megnyílnak előtte az elmúlt századok évi,
     S ami jövendőt a végzetek árnya takar.
S aggodalom s szent érzelmek közt kérdi magától:
     Mit kell szólnia, mit tennie érted, o hon!
De jön idő, melyben süker éri a fáradozó főt:
     Akkor nyílt ajtóm látogatóknak örűl;
És a barátságnak megnyílnak termeim újra,
     Szívvel, lélekkel honn lesz a gazda megint.
Még jön idő, melyben poharat fogok ütni vidáman,
     S jobbom jó kezeket híven ölelve szorít.
Addig zárva vagyok, test, melynek lelke kiszállott,
     S zöld ágat keres a hon koszorúja közé.
Versek
Vörösmarty Mihály
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig