Hogy mi a vér…
Hogy mi a vér?… Az örök mély titok.
Szelíd patak és hömpölygő szitok.
Édes virág a kontynak bársonyán
és mérges ízű, verdeső csalán.

Hogy mi a vér?… Talán a zúgó ár,
mely a malomra hömpölyögve jár.
S a nagykeréknek suttog dalokat
és lisztet őröl, fehéret, sokat.

Hogy mi a vér?… A déli béke tán,
mikor az asszony ott csüng az urán.
S kitárja forró hószín kebelét,
és megszoptatja éhes gyerekét.

Hogy mi a vér?… A dermesztő sikoly,
mikor a szívből valami kifoly.
S a mell lihegve elcsendesedik.
S a testet éjszín hintóra teszik.

Hogy mi a vér?… Setét sár az uton,
mely ólomként csüng a szekérrudon.
És a kocsisnak szemébe röhög,
míg fönt az égbolt reszket és dörög.

Vagy az talán a vér, mikor a föld
meg-megdübörg s pirosszín leplet ölt.
Pirosak lesznek völgyek és hegyek,
s egy katona szól: „Tovább nem megyek…

… idáig jöttem… tovább nem birom…
Ki hitte volna, hogy itt lesz sirom…”
– s a száraz ajk a sárral összeér.
Hogy mi a vér?… Hát ez, hát ez a vér! 
Versek