Beszélgetés a föld alatt
A megdermedt föld alatt
Két parányi búzamag
Összesimul kedvesen. –
Az egyik szól csendesen:

Magtestvérem! – nem jó élni.
Nem tudok már jót remélni.
Majd megfagyok! Jég a fészkem,
Hátamon a halált érzem.
Elpusztulok tél fagyában,
Ó, pedig én élni vágytam...
Vágytam nőni, felszaladni,
Kincseslelkű kalászt adni,
Aranykalászt, acélmagot,
Dús kévéket, dús asztagot.
Jaj, de látom, sok szép álmom
Valóra már sosem váltom.
Elfonnyadok, elsenyvedek,
Új élet már sosem leszek...

A megdermedt föld alatt
A másik kis búzamag
Kezd a szóba csendesen,
Bizakodón, kedvesen:

Magtestvérem, ó, ne fájjon,
Hogy hideg van a tanyánkon.
Van jó ruhánk, Isten adta,
Megvéd ez a téli fagyba!
Van paplanunk puha, fehér.
Nem halunk meg, ne félj, ne félj!
Jó apánk is arra intett,
Edzeni kell a szívünket.
S szabad szívvel, égbe törve,
Minden gátat elsöpörve,
Nagyok leszünk, kincses-szépek,
Kalászt ontunk dúsat, szépet.
Áldást osztunk asztalára
Mindenkinek, aki árva!...

A megdermedt föld alatt
Két parányi búzamag
Átöleli egymást szépen
S együtt bíznak, bizakodnak
A tavaszi ébredésben.

versek