A Nap
Vén külváros során, ahol a leeresztett
Zsaluk mögött a Kéj sok megbújt titka reszket, 
Míg a vad Nap tüze dühét duplázva vág 
Várost és földeket, háztetőt s gabonát, 
Bolygok magányosan, vívódni furcsa tornán, 
Minden zugban rimek esélyét szimatolván, 
Meg-megbotolva, mint járda kövén, a szón, 
S régen megálmodott versekre bukkanón.

Gondos atyánk, a Nap, a sápkór ellensége,
Virágot s verseket mezőn szökkent az égre,   
Heves tüzén a gond, mint pára, föllibeg,   
A méhkast és agyat mézzel ő tölti meg.
A mankók koldusát ő kapatja erőre,
Hogy mint egy zsenge lány, táncoljon a verőre,
És parancsára nő s lesz örök takarás
A halhatatlanok szivén az akarás!

Ha meg, poétaként, leszáll a városokba,
Megszépül tőle a rút sorsok sáros odva,
És lakájok nélkül, kegyes király gyanánt
Nyit be kórházba és kastélyba egyaránt.
Versek

fr:Les Fleurs du mal/1857/Le Soleil