A temetőben (Kortsák Jenő)
Egy csendes, napsugaras őszi délutánon így szólt Teréz, az idősebbik nővér a testvéréhez:

- Szép időnk van Linka. Vajon hova mehetnénk sétálni?

Linka félrehúzta az ablakról a hófehér csipkefüggönyt s kinézett az utcára. Két fiatal leány haladt arra. A vállukra fektetett keskeny rúdon hófehér őszirózsákból egy nagy koszorút cipeltek.

Linka a nevetgélő, himbáló léptekkel siető leányok után nézett s elgondolkozott.

- Menjünk a Farkasréti temetőbe - mondta kisvártatva s kérdő tekintettel a nővérére nézett.

- Nagyszerű gondolat - kiáltotta örvendezve Teréz az idősebbik nővér, - de melyik ruhánkat öltsük fel?

- Természetesen a sötétet - felelte komolyan Linka.

Rövid gondolkozás után nekifogtak az öltözködésnek. Fekete, kissé zöldesre kopott ruhát vettek magukra. Ősz hajukat simára fésülték. Sokáig álltak a tükör előtt s a fekete bársony csokor fölébe, amely ünnepiessé és komollyá változtatta arcukat, nagy gonddal ráillesztették kissé borzas tollú francia kalapjukat.

- Nézd meg, hogy jól áll-e a kalapom - parancsolta Teréz az idősebbik nővér.

Linka kissé hátralépett s hosszú ideig figyelmesen vizsgálta a testvérét.

- Ma jó napod van - szólt végre elégedetten.

Még egyszer megfordultak a tükör előtt, azután elindultak.

Mikor a kapun kiléptek, Teréz megállott és így szólt:

- Az almárium tetején néhány piros almánk van, meg némi édesség is akad a kredencben. Uzsonnázni fogunk a friss levegőn.

Visszafordultak. Linka előkeresett egy fekete gyékénykosarat s tele szedte az almárium tetején pirosló almákkal.

Végre elindultak.

Lassú kimért léptekkel mentek. Szikár, magas alakjuk feltűnt és kiemelkedett az utcán nyüzsgő embertömegből.

Linka kalapján nehány piros rózsát ringatott a langyos őszi szellő ...

- Szép napunk van. Soká lesz este, minden ismerősünk sírját meglátogatjuk - mondta Teréz.

- Timbus Károlyt is felkeressük? - kérdezte Linka s kissé elmosolyodott.

- Őt is. A hosszú szőke haját nem tudom elfelejteni - mondta Teréz és ő is elmosolyodott.

Gondolatokba merülten ültek a villanyos kocsiban. Timbus Károly emléke elébük tolakodott. Nyurga, kissé félszeg alakja ott settenkedett körülöttük s hol homályosan, hol ijesztő tisztán, élesen, kivált ködbe borult emlékeik tömegéből. Magukba mélyedten, kissé lehunyt szemmel ültek egymás mellett. A villanyos rohant velük. Súlyos társzekerek dübörögtek el mellettük, nevető, elbízott arcú legénykék, piros képű lányok ültek melléjük és egymást lökdösve, vihogva mustrálták kopott zöld ruhájukat s a rózsákat Linka hófehér fürtű fején ... Ők mindezekből nem hallottak semmit. Szótlanul ültek egymás mellett s összeszorított kesztyűs kezükben görcsösen szorongatták a menetjegyet.

Mikor leszálltak a kocsiról s a temető nyitott kapuja felé haladtak, ismét megszólalt Linka:

- Különös, hogy az r betűt nem tudta kiejteni. Szevetem, szevetem ...

Ezen megint mosolyogtak mindketten.

A kapu előtt egy fiatal leány virágot árult. Hosszabb alkudozás után nehány szál lila színű őszirózsát vásároltak tőle, azután beléptek a kertbe.

Puha, kissé fülledt illat úszott a levegőben. Elkorhadt falevelek lassan elhervadt, a nyirkos földbe süppedt virágok illata. A nap a Svábhegy felé sietett az égen s vérvörös sugarai megvilágították a sárguló lombokat, a földhöz lapuló szerény fejfákat s csillogó fátyolba burkolták a bokrok közül elővillogó hófehér kőoszlopokat.

Már mélyen bent haladtak a kertben, amikor Teréz, aki előresietett hátra fordult és megszólalt:

- Mikor a nagyapánkat kikísértük, hó esett. Nagyon hideg volt. Még most is látom a keresztet tartó gyerek lilavörös kezét.

- Timbus Károly temetése ilyen napon eshetett, mint a mai - mondta Linka.

- Lehetséges. Emlékszem, azon a napon, sőt talán azután egy hétig sem mozdultunk ki a szobából.

A nagyapjuk sírjánál egy rövid imát mormoltak. Többi ismerősükkel is gyorsan végeztek. Csak rövid időre álltak meg egy ismerős sírdomb fölött s fekete kesztyűs kezükkel keresztet vetve, gépiesen végighadarták az elhunytak üdvéért szokásos fohászt, azután izgatottan, türelmetlenül tovább siettek.

Az ő nyugvóhelye a legkedvesebb nekem - mondta Linka s tenyerét a szeme elé tartva keresgélt tekintetével, a szürke fejfák tömegében.

Végre megérkeztek.

A korhadt fakeresztre szögezett táblán alig olvasható írással ez állott: »Itt nyugszik Timbus Károly szobrászművész. Élt 24 évet.«

A nővérek megálltak a sírdomb előtt. Teréz lehajolt az avar fű fölé s a felgyülemlett száraz virágokat félredobva, így szólt:

- Hogy múlik az idő. Ki hinné, hogy azóta negyven esztendő telt el.

Néhány pillanatig elmélyedve méláztak. Akkor ismét Teréz szólalt meg.

- Talán megpihenhetnék egy kicsit.

Kendőt terítettek a sírdombra s óvatosan, vigyázva, hogy a ruhájuk be ne piszkolódjék letelepedtek. Teréz a kezében tartott kosárkát fülénél fogva a fejfára akasztotta s mialatt az almákat az ölébe szórta, ezt mondta:

- Szegény fiú, most már megbocsátom neki, hogy cserben hagyott téged.

- Különös ember volt. Nagyon szerettük egymást, mondta Linka halkan és sóhajtott.

Teréz legyintett a kezével.

- Szerelem! - mondta gúnyosan.

Linka elpirult, azután nehezen ejtve a szót eleinte akadozva, de később, amint az emlékek mind sűrűbben és sűrűbben elébe tolakodtak sietve, kapkodva, nehogy elmondatlanul maradjon valami, beszélni kezdett.

- Az utolsó estét sohasem felejtem el. Pénteki napon történt.

- Kedden.

- Pénteken - mondta Linka határozottan. A rózsaszínű ruhám volt rajtam. A hajam még ki volt bontva, mert valami mulatságba készültünk. Berontott a szobámba.

- Én akkor láttam utoljára az előszobában. - Szólt közbe Teréz nyugodtan s mialatt a szemével kissé aggódva követte nővére kezeinek nyugtalan gesztusait s elméjében szigorúan ellenőrizte az elbeszélés folyamatát egy pirosra érett, mosolygó almát vett ki a fejfára függesztett kosárkából s kést is szerezvén hozzá nagy gondossággal hámozni kezdte az ízes gyümölcsöt.

Linka előtt pedig mind tisztábban és élesebben álltak az események. Szinte látta Timbus Károlyt, a hóbortos szobrásznövendéket, látta szerelmes könyörgő kék szemét s hallotta a hangját. Hófehér arcán egy pillanatra kisimultak a ráncok és a szemében sápadt fény lobbant fel.

Széles kapkodó gesztusokkal deklamálta:

»Linka - így szólt, szökjünk meg. Az apja nem adja nőül hozzám. Ha szeret követ engem. Ma senki sem vagyok, holnap enyém a világ. Kövessen! Bizonyítsa be, hogy szeret, tegyen emberré engem.«

Összecsapta a kezét s maga elé bámulva elhallgatott.

- Apánknak igaza volt. Könnyelmű beszámíthatatlan ember volt. Olyan művészféle - mondta Teréz, hideg, elszánt hangon.

Az alma héja, mint egy piros szalag kígyózott elő csontos, vékony ujjai közül s kerek rózsa alakban lehullott a zöld fű közé.

- Meg akart szöktetni - ismételte Teréz hidegen, szúrósan - gyönge karakter volt, sőt jellemtelen ember volt.

Linka félénken védelmezte:

- Nagyon szerettük egymást. Talán én is hibáztam, hogy nem követtem. Akkor nem ölte volna meg magát.

- Erős ember nem öli meg magát, hanem tisztességes foglalkozás után néz. Senki nem akadályozta volna meg, hogy elvegyen feleségül - kiáltotta Teréz. Szinte indulatba jött, de aztán legyintett a kezével és kettévágva a meghámozott almát, megkínálta vele a testvérét.

Most megnyugodtak s csendesen majszolták a húsos gyümölcsöt. Lassan, elgondolkozva ettek. A mosolygó érett almák egymás után előkerültek a kosárkából s a sír bús füvéből, mintha piros virágok lennének, egymásután nőttek ki összegomolyodva, szeszélyes rózsák alakjában a szalag formában lehullott almahéjak.

A nap mielőtt letűnt volna, elcsodálkozva megpihent a Sváb-hegy gerincén s még egy utolsó forró sugárkévét küldött feléjük s felmelegítette öreg, kihűlő hátukat. Csendben, szótlanul ültek egymás mellett, mint két kopott, borzas, öreg madár.

Mikor hűvösödni kezdett rendbe szedték a kosárkájukat. Hazakészültek. Elindulás előtt még egyszer végigsimogatták tekintetükkel a sírhantot és Teréz megenyhült, halk hangon így szólt:

- Szép szőke haja volt s a szemében fiatalság ragyogott.

Linka sóhajtott s maga elé meredve félhangon mormolta imáját.

Azután kifelé indultak. Szürke félhomály bújt elő a fejfák közül. A hűvös esti szél lehullott gallyakat görgetve maga előtt csendesen, hangtalanul követte szikár alakjukat.

- Mély férfias hangja volt - mondta Teréz.

- Csak az r betűt nem tudta kimondani. Szevetem, szevetem ... ismételte Linka.

Elmosolyodtak s most már gyorsabban mentek a kapu felé.

Már a városban jártak, amikor Teréz ismét megszólalt:

- Kellemes délutánunk volt - mondta - ha az idő megengedi gyakrabban eljárunk ide, s fekete kesztyűs vékony ujjaival gyöngéden megigazította nővére fején a kalapot.
Novellák