Ulalume
Az ég hamufellege kóbor
       a lombot elaszta a hév 
       a gallyat elölte a hév 
a hó a magányos október
       az év egy emléktelen év 
a vidék tava vadködü Auber 
       és réve a Weir-tövi rév:
éjfedte a vadködü Auber, 
       rémjárta a Weir-tövi rév.

Itt rég a titáni fasorban 
       lelkemmel, a ciprus alatt,
       Psychével a ciprus alatt 
bolyongtam a vulkani korban, 
       mikor szivem árja szaladt, 
       mint nyugtalan láva szaladt, 
Yaanek-hegyi lávasodorban, 
       mely távoli sarkra halad, 
mely zúg, mig a lávasodorban 
       az északi sarkra halad.

Szavunk szomorú vala; kóbor 
       lelkünket elaszta a hév 
       szivünket elölte a hév: 
nem tudtuk, a hó hogy október
       s nem tudtuk, az éj hogy az év 
       legéjelebb éjjele (ah ez az év!) 
nem láttuk elült tavad, Auber, 
        (noha vitt már rajtad a rév) 
feledtük elült tavad, Auber
       és rémeid, Weir-tövi rév.

S mig az égen a lángok oszoltak
       s hunyt sorban az éj szeme le, 
       szállt sorban az ég tüze le:
ime tünt végén a fasornak
       nagy fény ködös égi jele, 
amelyből egy nagy csoda-holdnak 
       két gyönyörü szarva kele, 
Astarte jelének, a holdnak 
       gyémántszinü szarva kele.

S szóltam: „Kegyesebb ez a holdnál 
       száll egy sohaj-étheren át, 
       repül csupa sóhajon át.
Látja, hogy ez arcon a gond jár, 
       szú-rágta szivembe belát;
jön a Leo-csillagu pontnál 
       mutatni a béke honát
       a léthei béke honát
jön e vészes mennyei pontnál, 
       fényes-szemü égi barát 
az Oroszlán-csillagu pontnál, 
       nyájas, csodafényü barát.”

De Psyche nyög, ujjat emelve:
        „Jaj, e fényben nem bizom én, 
       se szinében nem bizom én.
Ne maradj itt, fuss tovakelve!
       fuss, mert utolér ez a fény.” 
Szólt félve; lehulla seperve
       szép szárnya az út fövenyén 
nyöge fojtva; lehulla seperve 
       disz-tolla az út fövenyén, 
       szomorúan rút fövenyén.

Feleltem: „Eh, babonasejtés!
       menjünk csak e csillag után 
       menjünk üde fénye után. 
Sybillai súgarat ejt és
       a remény s báj fénye. Vidám. 
       Lásd, rezgve az égbe fut ám. 
Hihetsz neki: cselt sohse rejt és 
       jó helyre vihet ki csupán. 
Hihetünk, mert cselt sohse rejt és 
       jó helyre vihet ki csupán:
       mert rezgve az égbe fut ám!”

Így szólva Psychét megöleltem 
       csitítva szivében a bún, 
       könnyítve a gyáva borún.
S amint tovavittem a kertben, 
       megakadtam egy kriptakapún, 
       ős íratu kriptakapún.
S szólék: „Mi van írva, ó lelkem, 
       e legendás kriptakapún?”
S felelé: „Ulalume – Ulalume – 
       itt nyugszik a holt Ulalume."

S szivem ekkor lőn mint a kóbor 
       levél, ha elaszta a hév, 
       mint lomb, ha elölte a hév.
S szólék: „Bizonyosan október 
       vala s ép ez az éj, gonosz év, 
       mikor erre vitt ez a rév,
       terhem s magam, itt ez a rév. 
De mi csalt ide, épen az év
       ezen éjjelin? (Ah ez az év!) 
Már látom: e lápködös Auber 
       és réve a Weir-tövi rév. 
Jól látom, a vérködü Auber
       s vad, rémteli Weir-tövi rév.”
Versek