Kisfaludy Károly sírjánál
Hiába kelt hát érted ezer fohász, 
Károly, te Múzsák jobb fele! A közel, 
   És távol aggott tisztelőid 
      Hév könyüin nem esett meg a sors.

Elvőn körünkből, s vissza nem ad soha, 
Nyögjünk panasszal bár egeket teli, 
   S remegjenek bármily csengve 
      Terjedező kezeink utánad.

A veszteség nagy, mely sokat érdekel, 
A jó, nemes, szép tára ha veszt nagyot, 
   S a fényderítő elme lángja 
      Hogyha kihúnyva sokon homályt hagy.

Méltán keserghet rajtad azért hazánk: 
Sok szép jövendő magva szakadt Veled! 
   Szép szellemedtől mennyi művet 
      Várhata még, ha telik, reményünk.

De jaj, sikamló talpon inog rövid 
Létünk, s határin sűrü homály borong; 
   Bölcs az, ki hasznot hajt kevésből, 
      S éle sokat, ha nem is sokáig.

Az a nagy elmék ritka tulajdona, 
Hogy nincs időhöz szabva hatáskörük, 
   S bár eltünének, műveikkel 
      Képezik ők az utóvilágot.

Károly! nevednek fénye ragyogni fog, 
Míg serdül ész, mely szépnek örűlni tud, 
   Tiszteltetel, míg a magyarnak 
      Ajkairól magyar ige hangzik.

Jertek hazámnak szűzei, ifjai! 
Kiket nemesb vágy, s érzelem ösztönöz, 
   Hintsünk virágot, nem mulandót, 
      Kisfaludynk nyugovó porára.

Múzsám, te is mély gyászba borulva lépj 
E helyre, s forró hálakönyűt eressz: 
   Ő nyújta lantot néked első, 
      Ápola ő sürögő kezekkel. 
Versek