Téli éjszaka (Gustaf Fröding)
Száll a szán az éjen 
és a fák fehéren 
meg-megrengenek. 
Márvány-bolt a friss táj 
és megannyi kristály 
benn a rengeteg.

Ág, hógyöngy se moccan, 
csönd nyomasztja hosszan, 
még szellő se jár. 
Jégből ívelt halvány 
roppant ravatalján 
fekszik itt a Nyár.

És hol a halott van, 
őrt állnak nyugodtan 
a komoly fenyők. 
Hosszú gyolcs-lepelben 
a halott hever lenn 
s őrzik csöndben őt.

Hold érces sugara,
álmos éji pára,
a padlóra hull
s tündököl a széthányt
drága, téli gyémánt
számlálatlanul.

A tetőn keresztül 
csillag fénye rezdül 
s gyászba öltözött 
ünnepélyes árnyak 
karddal föl-lejárnak 
a törzsek között.
Versek