Egy nő halálára
Szép volt, ha búra hangoló 
Kriptában a szunnyadva fekvő 
„Éj” szobra, Michelangelo 
Remekje szép, noha hideg kő.

Jó volt, ha jóságnak elég, 
Hogy adni könnyen nyíl a kéz szét, 
Bár nyílni nem sugallta Ég, 
S kincsét nem ízesíti részvét.

Gondolkodott, ha ingatag 
Beszédnek, melynek lágy zenéje 
Csacsogva csendül, mint patak, 
Lehetne gondolat a mélye.

Imádkozott, ha két remek 
Szemet lesütni földre néha, 
Majd az eget bámulni meg 
Imádságnak nem volna léha.

Mosolygott is tán, hogyha él 
A zárt bimbó, mely meg se sejti, 
Hogy ráfuvallt az anda szél, 
Mely máris illan s elfelejti.

Sírt volna is tán, ha hanyag 
Finom kezét keblére téve, 
Sejthette volna, hogy agyag-
Testünk szent harmatok edénye.
 
S szeretett volna is talán, 
Ha gőgje, cifra lámpaképpen,  
─ Hiú fény egy sírbolt falán ─
Nem ég vala meddő szivében.

Meghalt, és nem is élt e nő, 
Mert amig élt is, tetszhalott volt, 
Kezében élte könyve ott volt, 
S elejté olvasatlan ő...
Versek