A hazáról (Lermontov)
Szeretem én hazám, de mégsem 
Oly együgyűn, mint sok talán; 
Nincsen nekem örvendezésem 
Az ő véres diadalán, 
És tudva múltját – bár akarnám : 
Nem vidulok nyugodt hatalmán. 

De szeretem – az Isten tudja 
Mért? – e föld hideg tájait 
Erdőivel, – s vizét, ha zúgva 
Kiönt és mindent elborít. 
Szeretek – ülvén egy szekérre 
Járni vad, erdős útakot, 
S egy faluba kiérni végre, 
Hol éjjeli szállást kapok. 
Szeretem a tarlót, ha lángol, 
A pusztán háló szekeret,
És a mint áll merengve, távol,
Két nyirfa a halom felett. 
Örömmel nézgélem továbbat 
A tele csűrt itt és amott, 
A szalmával fedett fa-házat,
A czifra rámás ablakot. 
Ünnep nap-estén meg elállnék 
A falu szélén hajnalig, 
Nézem: hogy tánczol a vidám nép
S mily pityókos a jó muzsik.

(1841)
Versek

ru:Родина (Лермонтов)