A tőzsde
Az óriási utca és a roppant
házak rekesztik el a tömeget
s gránitfaluk ablak-szemén kilobbant,
sugáros estek búcsúja remeg.

Akár egy csonka kő-és fémszobor, 
belétemetve szennybe és titokba, 
dobogó szívvel, élettől nyihogva, 
forr az aranyház, a sötétbe forr.

Fekete bankok állanak emellett, 
oromdiszével mind magasba les 
s úgy tartja ezt a sok érc-Herkules, 
hogy azt hiszed, páncélszekrényt emelnek.

Hová a tőzsde néz, a köz,
megbomlik, rajta láz szalad,
vágyik delejes mélyihöz,
a köz, a tér, a házfalak,
a gáz, a száz kis gáz-szalag
és árny suhan és fény suhan,
a járda aszfaltján busan.

Jaj, mennyi álom s halovány 
rőt tűz cikáz el tétován 
ezen az őrült palotán! 
Cudar merés, gonosz nyerés 
csomóba bogozódik és 
kígyózik egyre tágulóbb körökbe. 
Házból a házba átoson, 
ragályt teremt a városon.

Pénztár csapódik orkánként dörögve, 
hörögve vív a pompa, küzd örökre. 
Majd mint vihar jön a Bukás. 
Bőszen parittyáz szerteszét 
s a földre nyomja a csudás, 
nagy polgárok kövér fejét.

Így délután, az elhagyott 
órán, a láz tán még nagyobb, 
benn csöndben erjed-gerjed ez, 
már a falakba terjedez.,
A mozdulatlan lámpapózna, 
mint zászlórúd feszül vadul 
és mintha a vágy harapózna, 
besurran és kígyózva dúl 
és sustorog és sistereg 
a márvány lépcsőkön, feljebb.

Sápadt reménység délibábja
őbennük olykor új tüzet szít
s fölvillan a füst és a lárma      
poklába, hol lelkűk üzekszik.
Horgásznak ők hamis horoggal,
éles szemmel, rekedt torokkal,
agyukba nyüzsgő milliók,
félelmek és ribilliók.
Itt gyorsaság mímel erőt,    
versengve, ki a vakmerőbb,
csak ujjuk görbül el a lázba,
a rémülettől kaparászva.
Ha villám sujt egy népre néha,
„leszámitolják" ezt kajánul.
Agyrém nyilal föl, mint rakéta.
Szerencse tárul és kitárul.
Megegyeznek, marakszanak.
Verekszenek, haragszanak.
Izzó a lég — és száll a sok mammut-szám,
a pénzt kövér kötegbe fogják,
vetik, hajítják, visszadobják
az összevissza hercehurcán,
amíg a harc, bár még sovárak
és küzdenek az árak,
kifárad.

Aztán mikor lesujt a Csőd, a Bomlás,
öngyilkosoktól népesül a romlás
és csupa rom és omladék az omlás,
melyet befáklyáz egy mesés
és óriási temetés.
De este már az akarat
megint kigyullad és arat
s a szenvedély, a sunyi harc,
mint egykor, újra fölviharz.

Ármányt, mosolyt, cselt látni itt, 
mások halálát készítik. 
Mint gép dohog a gyűlölet, 
embert öl és embert ölet. 
Ellopják azt is, ami nincs, 
attól, kinek a semmi kincs. 
Bűnt és erényt zagyválnak össze, 
országokat is lekötözve, 
hogy őt imádják mind alant, 
a becstelen, forró aranyt.

Ó, az arany! mint fellegekbe tornyok, 
akár a tornyok, délibábbá forgók, 
roppant arany! mint tornyok messze lenn, 
hány millió kar tárul esztelen 
és hány fohász feléd sok estelen, 
imák dörögnek és imák epednek 
a földgolyón dicsőség a nevednek!
Versek