Lear király/Ötödik felvonás, 3. szín
A brit tábor Dover mellett
Edmund jő diadalmasan, dobszóval és zászlókkal;
Lear, Cordelia mint foglyok; tisztek, katonák stb.

EDMUND

Vigyétek; néhány tiszt menjen velök,
S jó őrizetben tartsa, míg azoknak
Magas tetszését meg nem tudjuk, akik
Majd ítélnek felettük.

CORDELIA

                    Nem vagyunk
Az elsők, akik legjobb akarat
Mellett a legrosszabbat értük el.
Én még dacolnék a balsors dacával:
Érted, megtört király, levert vagyok;
Megnézzük e nénéket, e lányokat?

LEAR

Nem, nem, nem; menjünk a fogságba: ott
Fogunk mi, mint kalitban a madár,
Dalolni ketten. Áldásom ha kéred,
Letérdelek s kérem bocsánatod!
Igy élünk majd, dallunk, imádkozunk,
És agg regéket mondunk, nevetünk
Az arany lepkéken, s mint mulatkozik
A kócos nép az udvar hírein,
És közbeszólunk, hogy ki nyer, ki veszt,
Ki van benn, vagy künn, és oly rejteményes
Arcot veszünk fel, mintha kémei volnánk
Az isteneknek. Börtönünkben így
Kivárjuk a viszálykodó nagyok
Fondor világát, mely árad s apad
A hold szerint.

EDMUND

             Vigyétek őket el.

LEAR

Ily áldozatra, ó, Cordeliám,
Még isteneink is tömjént gyújtanak.
Hát bírlak ismét? Aki el akar
Választni minket, hozzon üszköt égből,
S úgy pörköljön ki, rókákként. Töröld meg
Szemeidet. A süly rágjon le rólok
Minden húst és bőrt. Éhen vesszenek
Előbb, mint minket megrikassanak. Jer.

Lear, Cordelia őrizet alatt el

EDMUND

Kapitány jer, s hallgass rám: Vedd ez írást.

Irást ád neki

Menj, kísérd őket a börtönbe. Én
Egy fokkal már fölebb emeltelek,
Ha úgy teszesz, mint itt vagy útasítva,
Magas szerencse vár rád. S megjegyezd:
Amily idő jár, olyan az ember is,
A lágyszivűség a kardhoz nem illik.
Nagy megbizásod nem tűr közbeszólást;
Vagy mondd, hogy megteszed, vagy más uton
Kisérts szerencsét.

KAPITÁNY

                 Megteszem, Mylord.

EDMUND

Láss hozzá, és örvendj, ha kész a munka.
Jól érts meg: tüstént! S járj el benne úgy,
Mint itt leírtam.

KAPITÁNY

                  Én nem húzhatok
Kordélyt, sem pörkölt zab nem kenyerem:
Mire férfi képes, én is megteszem.

El

Harsonaszó. Alban, Goneril, Regan, tisztek, kíséret jőnek

ALBAN

Uram, te eznap hősleg harcolál,
S szerencse járt veled; mind foglyaiddá
Lettek, kik e nap harcában nekünk
Ellent állottak. Most add őket át,
Hogy aszerint bánhassunk el velök,
Ahogy biztonságunk és érdemük
Kivánni fogja.

EDMUND

             Azt vélém, uram,
Hogy jó lesz a tehetetlen, agg királyt
Őrség alatt fogságba küldeni.
Kora és inkább még címe nagy varázst rejt
Pártjára vonni a köznép szivét,
S bérlett dsidáik visszatűzni ránk,
Kik most vezetjük őket. A királynét
Hasonló okból elküldém vele.
De holnap, vagy tán később, készen állnak,
Hol törvényszéket tartasz, megjelenni.
Most vér, veríték van rajtunk, barát
Barátját veszté, s a legjobb csatára
Átkot mond első hévben, aki súlyát
Érezte. A király s Cordelia
Ügye alkalmasabb időt kiván.

ALBAN

Bocsánatoddal, sir, én e csatában
Jobbágynak, nem testvérnek tartalak.

REGAN

Azaz, miként mi feljogosítjuk őt.
Ugy vélem: illőbb volna előbb megkérdened
Tetszésünket, mint ily fennen beszélj.
Ő hadseregünk vezette, képviselt
Személyünkben és méltóságainkban
Hatalmazottunk lévén, merheti
Magát testvérednek nevezni.

GONERIL

Ne oly hévvel, őt jobban emeli
Saját erénye, mint magasztalásod.

REGAN

És mégis legméltóbban jelenik meg
Jogainkban, felruházva általunk.

GONERIL

Az is csak úgy, ha nőül venne tán.

REGAN

A gúnyolódók gyakran jósok is.

GONERIL

Hahó, hahó! A szem, mely azt neked
Beszélte, kancsalít.

REGAN

                 Nem jól vagyok,
Különben, lady, igaz mérgem szerint
Felelnék meg neked. Fogadd, vezér,
Hadunkat, foglyainkat, s örökünket,
S rendelkezz rólok s rólam. A vár tiéd.
A világ legyen tanúm, hogy férjem- és urammá
Emellek.

GONERIL

        Azt hiszed, hogy bírhatod?

ALBAN

Nem tetszésedtől függ azt helybehagyni.

EDMUND

Sem a tiedtől, lord.

ALBAN

Félvér fickó! igen.

REGAN

(Edmundhoz)

Üttess dobot s hirdesd ki címemet
Tied gyanánt.

ALBAN
             Megállj! egy szóra, Edmund!
Letartóztatlak országárulásért,
Gonerilre mutat
S ez arany kigyót veled.
Reganhoz
         Mi illeti
Igényed, szép hugom, betiltom azt
Nőm érdekében, aki kéz alatt
E lorddal esküdött meg, s én, ura,
Ellenzem a kihirdetést. Ha kedved
Van házasodni, vess reám szemet:
Mylady már eligérkezett.

GONERIL

                       Ez közbejáték.

ALBAN

Fegyverkezett vagy, Gloster: harsonáztass.
Ha senki sem jő rád bizonyítani
A sok világos, undok hitszegést,
Itt zálogom.
Kesztyűt dob
             Ki fogom mutatni szíveden,
Előbb, mint étket ízlelnék, hogy az vagy,
Aminek most itt hirdettelek.

REGAN

Rosszul vagyok.

GONERIL

(félre)
         Ha nem volnál rosszúl,
Nem bíznám többé méregben soha.

EDMUND
(kesztyűt vet)

Itt ellenzálogom. Ki árulónak
Mond, bárki a világon, gaz, hazug.
A harsona zengjen. Aki jőni mer,
Az ellen, ellened, vagy bárki ellen
Megállom a harcot becsűletem-
S hűségemért.

ALBAN

Hírnök, hejh ide!

EDMUND

Hírnök, hírnök!

ALBAN

              Most saját erődben
Bizzál csupán, mert hadad, amiként
Nevemben volt fogadva, úgy nevemben
El van bocsátva.

REGAN

               Ó, bajom növekszik.

ALBAN

Nem jól van. El, vigyétek sátoromba.
Regant elvezetik
Hírnök jő
Bajhírnök, jöjj. Zendítsd a harsonát.
Kiáltsd ki ezt.

TISZT

             Fúdd, harsonás!
Harsonaszó

HÍRNÖK

(olvas)
»Ha valaki a seregben, kinek tisztsége vagy rangja van, be akarja bizonyítani Edmund, állítólag glosteri gróf ellen, hogy az több rendbeli hitszegést követett el, jelenjék meg a harmadik harsonaszóra. Ő kész magát védeni.«

EDMUND

Fúdd!

Első harsonaszó

HÍRNÖK

Még egyszer!

Második harsonaszó

HÍRNÖK

Még egyszer!

Harmadik harsonaszó
Harsonaszó felel künn
Edgar jő fegyveresen, előtte harsonás

ALBAN

Kérdezd meg szándokát, mért jelenik meg
A harsonaszóra?

HÍRNÖK

               Mondd, ki vagy?
Mi neved? Mi rangod? És mért válaszolsz
E felhívásra?

EDGAR

           Tudd: nevem elveszett,
A rágalom fenéje és foga
Marták le rólam azt. De nemes vagyok, mint
Ellenfelem, kivel megvíni jöttem.

ALBAN

Ki hát az ellenfél?

EDGAR

Ki felel itt Edmund glosteri gróf nevében?

EDMUND

Maga. Mi mondani valód van neki?

EDGAR

Ránts kardot, hogyha tán nemes szivet
Sért meg szavam,
Elégtételt szolgáltasson karod.
Ím, itt az enyém. Nézd meg: e kiváltság
Becsűlet, eskü s rang után jutott rám.
S kimondom itt, bár ifju és erős
S hatalmas vagy, s bár kardod győzedelmes,
Szerencséd ragyog s bátor a szived,
Hogy áruló vagy, hűtlen isteneid,
Bátyád s apád iránt, s fondorkodó
Ezen magas hercegnek élte ellen.
S fejed tetejétől a silány porig,
Melyet lábad tapod -
Varangyosbéka-mérgü áruló vagy.
Ha ezt tagadni mernéd, e kor, e kard
És szellememnek legjobb ereje
Szivedre sújtják e szót, hogy: hazudsz!

EDMUND

Jogom szerint neved kén' kérdenem.
De minthogy külsőd szép és daliás,
S beszéded is neveltséget mutat,
Mit bátran s könnyen elhalasztanom
Lehetne a lovagtörvény szerint -
Én megvetem, s fejedhez visszavágom
Az árulást, s szivedre halmozom fel
A pokol-hazudta szót, mely elsuhant
Mellettem és alighogy sérthetett,
Melynek most kardom tüstént útat ád,
Hol mindörökre kell feküdnie.
Zendüljön harsonátok.

ALBAN

Ó, mentsétek meg!

Zaj. Vínak, Edmund elesik

GONERIL

                         Gloster! ez csel, ármány.
Harcjog szerint nem tartozál kiállni
Az ismeretlen ellenségnek. Te nem vagy
Legyőzve, nem; megcsalva és kijátszva.

ALBAN

Te fogd be szádat, asszony, vagy ezen
Papírral fojtom azt be. Ide nézz,
Te rosszabb, mint az szóval mondható:
Olvasd itt bűnödet. Ne tépd el, asszony,
Úgy látom, ismered.
A levelet Edmundnak adja

GONERIL

                         Ha ismerem!
Enyém a jog; ki bírálhat meg engem?
El

ALBAN

(Edmundhoz)
Ó, szörny! isméred ezt az iratot?

EDMUND
Ne kérdd, ha ismerem-e?

ALBAN

Magán kivűl van, menjetek nyomába,
Egy tiszthez
Vigyázzatok rá.

Tiszt el

EDMUND

Mivel vádoltok, tettem többet annál,
Ó, sokkal többet: az idő majd fényre hozza;
De vége, s úgy nekem is. Most szólj, ki vagy te,
Kinek e szerencse szolgált ellenem?
Ha nemes vagy, úgy megbocsátok.

EDGAR

Legyünk egymáshoz irgalommal. Nem vagyok
Silányabb vérü, mint te vagy. Ha jobb,
Úgy többet is vétettél ellenem.
Edgar vagyok s apádnak gyermeke.
Az ég igazságos, mert kéjeinkből
Csinál, bennünket ostorozni, eszközt:
A bűnös és setét hely, hol fogantál,
Szemeibe került.

EDMUND

               Jól szólottál: való,
Megfordult a kerék, s én itt vagyok.

ALBAN

Járásod már fenségest mutatott.
Jer, hadd öleljelek: hasítsa szét
Szivem a fájdalom, ha valaha
Apád s téged gyülöltelek.

EDGAR

                       Tudom,
Nemes herceg.

ALBAN

             Hol rejtezél? Hogyan
Tudád meg apád balesetét?

EDGAR

Ápolván őt, Mylord. Halld röviden
Történetét, s bár megszakadna szívem,
Mire elmondom. - A véritéletet
Hogy elkerüljem, mely sarkamba volt
(Az édes élet - ó, hogy minden órán
Inkább viseljük a haláli kínt,
Mint meghaljunk egyszerre), én bolondnak
Tevém magam, rongyokba burkolóztam,
S oly képet ölték, hogy még a kutyák is
Felzendültek rám. Így találkozánk
Én és atyám, vérző gyűrűivel,
Melyekből elveszett a drágakő.
Kalauza lettem; őt vezetve és
Koldúlva érte, megmentettem a
Kétségbeeséstől. És, ó, balgaság!
Fel nem födém magam, csak most, alig
Fél óra előtt, midőn fegyverkezetten,
Nem biztos még, de bízván a sikerben,
Áldását kértem, elmondván neki
Kezdettől végig bujdoklásomat.
De fáradt szíve - az összeütközést
Megbírni gyenge - két vég szenvedély,
Öröm s bú közt mosolygva megszakadt.

EDMUND

Ezen beszéded meghatott, s talán még
Jót szűlhet. Ámde szólj; mert szemeidből
Látom, hogy még több mondanod való van.

ALBAN

Ha még van, ami ennél sajnosabb,
Úgy el ne mondd, mert ezt hallván, egész
Lényem bomlásnak indult.

EDGAR

                        Úgy látszik talán
Annak, ki búval nem barátkozék,
Hogy ez legfőbb; de még más is van, ami
A soknál több s érintkezik
A végletekkel.
Hogy hangosan sirék, egy férfi jött,
Ki látva engem ínséges koromban
Kerülte útált társaságomat.
De megtudván, ki az, ki oly sokat tűrt,
Nyakamba fűzte izmos karjait
S feljajdult, mintha a menny boltozatját
Akarta volna megrepeszteni.
Aztán atyámhoz fordult, s Lear s maga
Felől a legsiralmasabb mesét
Beszélte el, milyet csak valaha
Fül hallhatott. Mi közt a fájdalom
Erőt vőn rajta s életidegei
Ernyedni kezdtek. S már a harsona
Másodszor zengvén, őt eszméltelen
Hagyám el ott.

ALBAN

              De ki volt az?

EDGAR

                           Kent, uram,
A számüzött Kent, aki álruhában
Kisérte a rá fölbőszült királyt,
Szolgálatot tőn, mely a rabhoz is
Alighogy illenék.

Egy nemes jő sietve, véres késsel

NEMES

                              Segítség, ó, segítség!

EDGAR

Miképp segítsünk?

ALBAN
                 Ember! mit jelent ez?

EDGAR

Véres kés?

NEMES
          Forrón párolog, hisz épp a
Hölgy szivéből jött. Meghalt...

ALBAN
                           Meg? Ki? Szólj!

NEMES
Nőd, uram, nőd, ki megmérgezte húgát
És azt be is vallá.

EDMUND
                 Mindkettejökkel
Jegyben valék, és most egy pillanatban
Kelünk mindhárman össze.

ALBAN
                         Élve, halva
Hozzátok őket. Az ég itélete
Megreszkettet; de szánalmat nem indít.

Nemes el
Kent jő

EDGAR

Itt jő Kent, sir.

ALBAN
             Ó, ő az. Az idő
Nem enged bókolnunk, mint megkivánná
Az udvariasság.

KENT
              Örök jó éjet mondani
Jövök király uramnak; nincsen itt?

ALBAN

Nagy dolgokat felejténk. Mondd meg, Edmund,
Hol a király s hol van Cordelia?
Goneril s Regan testét hozzák
Kent, látod ezt?

KENT
               Ah, hogy történhetett ez?

EDMUND

Edmund mégis szeretve volt. Egyik
Értem megmérgezé a másikat,
Aztán megölte önmagát.

ALBAN
                      Valóban.
Födjétek el arcaikat.

EDMUND
                   Halállal küszködöm.
Természetem dacára némi jót
Kivánok tenni. Tüstént küldjetek,
De gyorsan, a kastélyba; mert parancsom
Lear és Cordelia életére szól.
Ó, küldjetek, míg nem késő.

ALBAN
                          Szaladjatok,
Ó, szaladjatok!

EDGAR
             Kihez, Mylord? ki van
Szolgálaton? Küldj jelt, hogy elhalasztod.

EDMUND

Jól mondod. Vedd át kardomat,
És add a kapitánynak.

ALBAN

Siess, ahogy csak bírsz.

Edgar el

EDMUND
         Megbíztuk, én
S feleséged, hogy Cordeliát
Felkösse börtönében, s fogja rá,
Hogy csüggedésből ölte meg magát.

ALBAN

Óvják meg az egek! - Addig vigyétek ezt.
Edmundot kiviszik
Lear jő, ölében a meghalt Cordelia; :Edgar, tiszt s egyebek

LEAR

Üvöltsetek, ó, üvöltsetek! Ti mind
Kő-emberek vagytok. Ha nyelv- és szemetek
Enyéim volnának, oly zivatart
Indítanék velök, hogy meghasadna
A mennynek boltozatja. Ó, oda van
Örökre! Én tudom, ki holt meg, és ki él. Ő
Holt, mint a föld. - Egy tükröt adjatok; ha
Lapját lélegzetétől köd borítja,
Ó, úgy még él.

KENT
              Ez az ígért vég tehát?

EDGAR

A végitélet?

ALBAN
            Roskadj össze, szűnj meg!

LEAR

Mozdúl a toll, még él! Ha úgy van, e csere
Megvált minden bút, melyet valaha
Éreztem életemben.

KENT
(térdepelve)        Jó uram!

LEAR

Kelj innen, kérlek.

ALBAN
                 Ez Kent, hű barátod.

LEAR
 
Pusztúlás érjen, gyilkos árulók ti!
Megmenthetém! s örökre oda van.
Cordelia, Cordelia, várj egy kicsit. Hah!
Mit mondasz? Mindig nyájas volt szava,
Szelíd és halk - nőben dicső dolog.
Megöltem a szolgát, ki felkötött.

TISZT

Uraim, valóban azt tevé.

LEAR
Hát nem tevém-e, fickó?
Volt oly idő, hogy éles pallosomtól
Megszöktek volna mind. Most agg vagyok
S a szenvedések megtörtek. Ki vagy te?
Szemem nem legjobb. Megmondom legitt.

KENT

Ha szerencse kettővel dicsekhetik,
Kiket szeretett s gyülölt, az egyikét
Itt láthatod.

LEAR
           Mily tompák e szemek.
Nem Kent vagy-e te?

KENT
                   Az, szolgád, Kent. De hol van
Cajus cseléded?

LEAR
              Az, mondhatom neked,
Derék fiú; nem vár, ha ütni kell.
Meghalt és rothad.

KENT
                 Nem, nem, jó uram:
Az én vagyok.

LEAR
             Mindjárt meglátom.

KENT
                               Az,
Ki a legelső megbomlás után
Kisérte gyászos léptedet. -

LEAR
                         Hozott
A jó szerencse.

KENT

              Az vagyok bizony,
Senki más. Itt örömtelen, sötét,
Halálos minden. Idősebb lányaid
Magok kárhoztaták el magokat
S kétségbeesetten haltak el.

LEAR

                          Úgy hiszem.

ALBAN

Nem tudja, mit beszél. - Hiú dolog
Magunkat ismertetnünk.

EDGAR

                      Mind hiába.

Egy tiszt jő

TISZT

Edmund meghalt, Mylord.

ALBAN

                        Az itt most csekélység.
Most halljátok meg szándokom, nemes
Urak s barátim. Ami enyhet hozhatunk
Ily nagy csapásra, megkisértjük. Ami
Magunkat illet, élte fogytaig
Az agg fölség kezébe adjuk át
Teljes hatalmunk. -
Edgarhoz és Kenthez
Minden jogotokba
Ezennel visszahelyzünk titeket,
Oly ráadással, mit hűségetek
Bőven megérdemelt. Izlelni fogják
Erényök díjait minden jó barátink,
És bűnök kelyhét ellenségeink.
Nézzétek, ó, nézzétek!

LEAR

                     S az én szegény kis
Bolondomat megfojtották. Nincs, ó, nincs
Már benne élet. Miért kéne élnie
Patkánynak, ebnek, lónak, ha neked
Lélekzeted nincs? Ó, nem fogsz te többé
Eljőni, nem, soha, soha, soha!
Gomboljatok ki, kérlek. - Köszönöm.
Látjátok ezt? Nézzétek őt. Nézzétek ajkait,
Ide nézzetek, ide nézzetek!
Meghal

EDGAR

Szédül! - Mylord, Mylord!

KENT

                       Szakadj meg, szív,
Kérlek, szakadj meg!

EDGAR
                   Nézz fel ránk, uram!

KENT

Ne gyötörd lelkét. Hagyd, menjen, Nem barátja,
Ki e konok világnak kínpadán
Tovább is nyujtóztatja.

EDGAR

                     Ó, valóban
Már vége van.

KENT

             Csoda, hogy eddig kibírta;
Már úgyis csak bitorlá életét.

ALBAN

Vigyétek el. - Jelenleg fő ügyünk
Az általános fájdalom.
Kenthez és Edgarhoz
                   Ti ketten,
Lelkem baráti, kormányozzatok,
S tartsátok fenn a sebzett államot.

KENT

Reám nagy út vár, melyet tenni kell:
A gazdám hí, nem mondhatok nemet.

ALBAN

Nehéz idő sújt: itt engedni kell,
És mondanunk, mi fáj, nem ami illik.
A legkorosb legtöbbet szenvedett.
Ifjabbak, akik itt vagyunk, nem érünk
Ily dolgot, s nem jut ily sokáig élnünk.

Mind el, gyászinduló mellett