A lábadozó nő
Mint mikor az utcákon az ének 
majd közelbe jő, majd megriad, 
mostan markolod már és eléred, 
most megrebben egy kis zaj miatt.

az élet játszik a gyógyulóval; 
aléltan és pihenten ül, 
élni szítja már egy álom-óhaj 
és egyszer megmozdul félszegül.

És úgy érzi, szinte-szinte bántja, 
hogy keze, a hűs, kemény tenyér, 
cifra lázak csontos, furcsa pántja, 
rózsálló-szelíden bús-fehér 
megsoványodott fejéhez ér.
Versek