Az üres bölcső
A Mari babát kivitte a dajka messze-messze. El egészen a parknak legvégibe. Az új kék főkötőt adták fehére, amit alul rózsaszín szalaggal szép »bébé«-csokorra kötöttek.

Mari baba még sohasem látott ilyen nagy darabot a világból. Örült is neki. A kis szemvesztő gödröcskék minduntalan megjelentek piros, kövér arcocskáján, s két bogárszeme úgy nevetett, mint két ragyogó gyöngy.

Szép nyári délután volt, minden aranyos verőfényben úszott, fák, nyiladozó virágok, a madarak fel s alá repkedtek, csicseregve, az egész természet zsongott az élettől. A kis Mari baba sohase látott ilyet. Persze, mert még nem volt alkalma hozzá, a múlt karácsonykor született.

Volt már ő kint többször is, de még soha ilyen szabadon. Néha-néha kivitték őt azelőtt is a kerekekre járó bölcsőben, de most valahára otthon hagyták a »kék szobában« a megunt kis odút, s ő ott ülhetett a dada karján egész kényesen, majdnem úgy, mint a mama, mikor a lóháton ül.

Igen, a kis bölcső ott állott üresen, mint egy gyöngyös kagyló, ahonnan az ékszer, amelynek számára csinálták, ki van véve.

A nap besütött a zsalu bordácskáin át, beeregetve szúrós nyelvecskéit, de bizony nem nyalogathatta meg a Mari babát, mert a Mari baba kiment sétálni és csak a bölcsőt hagyta ott, hadd higgye a napocska, hogy ő benne van. A szép fehér függönyök is le vannak rajta eresztve, mintha bent aludnék, az angyalok közé vive álom-gyors lovain. A »bobo«, ez a rossz szellem sem találhatja most meg, az is azt hiszi most, hogy a bölcsőben fekszik.

A szomszéd nappali szobában a mamácska ül egy karszéken, apácska pedig dühösen járkál fel s alá és sötét felhők tornyosulnak a homlokán.

- Ön engem sohasem szeretett.

- Lehet, mert nem szerelemért vett el, hanem pénzemért!

- Hallgasson. Ön meggyalázta nevemet. Ön tegnap jött haza a fürdőből, ahova egyedül ment, s én ma már arról értesülök, hogy ön a fivérével volt ott, így van ez feljegyezve a fürdőzők lajstromában.

- Szemtelen gyanúsítás. Ez lehet félreértés, tévedés, de egyéb semmi.

- Persze, tévedés - kiáltja a férj rikácsoló hangon -, tévedés annyiban, hogy az illető nem lehetett fivére, mert nincsenek fivérei.

- Kíméljen meg e hangtól! - szól közbe a nő, s az ő hangja is emeltebb és indulatosság rezeg rajta. - Különben is...

- Csak folytassa. Régi praxis ez! Vádolni, hogy védekezhessünk!

- Igen, vádolom önt azzal, hogy szeretői vannak.

- Hahaha! Csak rajta! No, és mi következik ebből?

- Az következik, uram, hogy én megyek, azonnal megyek.

- Isten hírével! - kiáltja a férj.

Az asszony a dühtől reszkető kezével megfogja a csöngettyűt s a csengetésre belépő szolgának azt parancsolja:

- Fogjon be azonnal!

Ekkor a férjhez fordul:

- Köztünk mindennek vége. Még ma beadom a válópört ön ellen. Isten önnel, uram, engedje meg, hogy ruháimat becsomagolhassam.

S ezzel a szomszéd kék szoba felé tart.

- Hohó! Asszonyom! - ordít fel a férj dühében magánkívül. - Ön magával akarja vinni a »mahagóni-fiók« tartalmát, bűnének bizonyítványait, a szerelmes leveleket, amiket kapott. Nekem ezekre szükségem van.

- Ne merészkedjék... tiltakozom!

A férj a szoba felé tart, az asszony eltaszítja s besuhan az ajtón, de oly hirtelen becsuknia mégsem lehet, hogy az be ne tolja az ajtót.

- Ön szemtelen, uram, - szisszen fel a nő, de egyszerre megpillantja, hogy a szoba közepén a bölcső áll, az a kis aranyos torony, a picike hajléka, s önkéntelenül lassú, suttogó hangba megy át a kiáltása: - Távozzék... távozzék...

- Nem megyek... - suttogja halkan a férj, kinek hangját szintén gúzsba köti a bölcső. - Akarom...

- Mit akar? - nyögi a nő s lábujjhegyen lépked előre a mahagóni-asztal felé.

- Meg akarom kegyedet akadályozni.

- Miben! - mond a nő emeltebb hangon.

- Lassabban, Anna! Látja, hogy nem lehet kiabálni. Hogy tud ilyen dühbe jönni?

- Hiszen ön dühös.

- Én? Ne bolondozzon, Anna. Hiszen látja, milyen csendes vagyok.

- Aladár, maga bolond. Mondom, nincs tökéletes esze.

- Nincs ám... - hebegé zavartan -, mert... szeretem, nagyon szeretem... De maga haragszik rám!

- Én? Nem, én nem haragszom.

- Akkor hát csókoljon meg...

Anna végigsimítja rózsás ujjait homlokán, aztán félig mosolyogva jegyzi meg:

- Hát azért jöttünk be?

- Persze azért... úgy gondolom legalább.

- De hiszen veszekedtünk, mikor bejöttünk...

- Igen, de mikor nem lehetett... Hogy is csak. Miért is, hogyan is hagytuk úgy egyszerre abba?

- Ki tudná azt? Vagy igen... alkalmasint a bölcső miatt.

- Ah, hiszen a kis fészek üres... a baba elment... üres... üres...

- Őrá vigyáztunk, hogy fel ne ébredjen. Oh, mi bohók?

- Pedig mégis felébredett, kedves Anna. És azt mondta nekünk, hogy éljünk békében egymással - őmiatta.
Novellák