Kilencedik elégia
Az erdei út fövényén
két lány jött, két bús jövevény.

Ingott kalapjuk álmatag, 
ruhájukon fehér szalag.

Lelkűk, az fülemüle dal, 
mely énekel, kacagva vall...

Intettek nékem valamit 
a szélbe, jaj, ki tudja mit?

Ki is vagyok? Két drága lány 
ott lelt az erdő oldalán.

Szóltak: Költő, aranykoboz, 
szívünk terólad álmodoz.

Mellettem állt Múzsám, alant, 
kezében egy bús sír-galamb.

És óriási szárnyai 
borzongva kezdtek szállani.

Az orgonák meg csöndesen 
hulltak a döbbent földre, lenn.
Versek