Tavaszi éj (Vargha Gyula)
Már nyúgaton az est kiégett, 
Az enyhe éj álmot lehel;
A hold a szunnyadó vidéket 
Ezüstös köddel önti el.

A frissen ázott barna földből 
Illattal átszőtt pára kél; 
Reszket a fűszál a gyönyörtől, 
Megtölti serlegét a kéj.

Most rejt az éj virágba mézet, 
Szellő ingatja-é a fát?
Vagy tán az ébredő tenyészet 
Szent borzongása futja át?

Halk lépteket hallok. Talán itt 
A kikelet tündére jár?!
A vadgesztenyefák virág-gyertyáit 
Végig meggyújtogatta már.

Versek