Gróf Széchenyi István utolsó évei és halála
Széchenyi István gróf élete nagyszerű tragédia volt, s ily tragédiáknak nem lehet utójátéka; katasztrófával végződnek, beteljesültével ama föltartóztathatatlan sötét végzetnek, mely hiábavaló küzdés után végre megsemmisíti a hős erejét. Az így bekövetkezett tragikus vég nem mindig fizikai is egyszersmind, a test nem mindig egyszerre törik össze a lélekkel, hanem az ily, már pusztán csak fizikai lét a kiégett vulkánhoz hasonlítható; emlékeztető jel, melyhez nagy események emléke kapcsolódik, sőt meglehet, hogy még tisztán emberi érdeklődést is kelthet, de nagyszerűségét elvesztette; az idill kezdődhetik, de a tragédiának vége!

Ha az, amit a világ Széchenyi „őrültségének” nevezett, egyszersmind élte tragédiájának is katasztrófája lett volna, ha tetőpontja lett volna ama harcnak, melyet a „legnagyobb magyar” egy magasztos eszméért vívott a kérlelhetetlen sors ellen, s ha ama megrendítő perc után csak oly évek sora következnék, melyek csupán a fizikai lét s nem egyszersmind a nagy ember politikai működésének is folytatását képezik: nem éreznők hivatva magunkat arra, hogy átlépjük a döblingi tébolyda küszöbét, az élőhalottak ama sírboltjába, melynek kapujára méltón illenek e szavak: „Itt hallgat a búbánat, itt nyugszik a szív!” A nagy ember iránti kegyelet megsértésének tartottuk volna, ha most már csak kíváncsiság által vezéreltetve, oda pillantottunk volna, hol „sírással tölti egész hátralevő életét, minden bús napot, minden még búsabb éjt”; nem leskelődtünk volna ama forró könnycseppek után, melyek a szemből a lélekre hullanak, s mint Jean Paul mondja, a szép napokban minden fájdalmat enyhítnek, hanem sorsunk hideg évszakában végtelenül fájnak, valamint télen nem szabad a virágot meleg vízzel öntözni. Csakhogy amit Széchenyi eddig szenvedett, az csak a végkészület volt a katasztrófához; de még nem maga a katasztrófa; azon óriási erő, mely a tragikus végzet elleni nemes harcban lassanként fölemésztődött, csak egy pillanatra volt megbénítva, de nem egészen megtörve, nem megsemmisítve; csak a test, melyben az erős lélek lakott, csak az roskadt össze, fölmondván pillanatra a szolgálatot; az oltár összedőlt, melyen a szent tűz lobogott, s beborította romjaival, de e tűz, habár kívülről egy ideig nem is volt látható, tovább égett a romok alatt, hogy végre hatalmasan felcsapjon az omladékok közül!…

Vad zsivaj kísérte Széchenyit a döblingi szomorú útra, s okozói jól kiszámították annak hatását. Íme, itt látjátok az őrült Lear királyt; borzadoz egész agyvelőtök, ha a szerencsétlen aggnak kétségbeesett panaszait halljátok, melyek túlkiáltják a vihar üvöltését; borzalomtól mereven szemlélitek, hogy kimondhatatlan fájdalomtól gyötörtetve, hogyan tördeli kezeit s tépi szélben lengő szakállának fehér szálait. Most kiáltson az ünnepélyes csend közepette csak egyetlen hang is: „álszakáll az, s a kéztördelést tükörből tanulta” – aztán lássátok ennek hatását! Ily frivol hang lőn hallható, mikor először elterjedt a hír, hogy Széchenyi megőrült; nem hittek ama hangnak, de a rendkívüli benyomás, melyet a hírneves hazafi sorsának borzasztó fordulata máskülönben előidézett volna, meg vala hiúsítva, s ezt akarták; igen – méltányosak akarunk lenni, s bevalljuk – ezt kellett akarniok. A politika mindig és mindenütt szívtelen, a nép férfiainak éppen úgy, mint a hivatásos államférfiaknak kezében; aki uralomra vágyik, vagy a már megnyert uralmat szilárdul akarja megmarkolni, az nagyon is hamar megtanulja, hogy ne nagyon válogasson az eszközökben; s mindegyiket megengedhetőnek találja, mihelyt célravezető. Széchenyi megőrült! megőrült a haza sorsa miatt! Ez oly tény lett volna, mely ellenállhatatlan erővel hat a tömeg fogékony kedélyére, jobban, mint ellenfeleinek legagyafúrtabb okoskodásai, leghangzatosabb beszédei. Ily meggyőző tényt nem lehetett kommentárok által meggyöngíteni, félremagyarázás által hatálytalanná tenni, ezt egyszerűen tagadni kellett, s tagadták is! Wesselényi és dr. Balogh nyilatkozatai csaknem nyomtalanul vesztek el; egy pillanatra elhallgattatták ugyan a rágalmazókat, de mélyebb benyomást nem tettek, mellesleg azon okból is, mivel egyáltalán nemigen foglalkoztak velük behatóbban. A politikában is mindig csak a jelenlevőknek van igazuk, s itt is igaz a régi közmondás, akit nem lát az ember, könnyen felejti. Széchenyi távol volt, a jelen eseményeibe már nem avatkozott be, működése a múlthoz tartozott, a jelen pedig oly eseménydús volt, oly viharos, ami körös-körül történt, annyira lekötötte a figyelmet, hogy sem ideje, sem kedve nem lehetett az embernek visszapillantgatni a múltba. Nem, mikor vész és vihar közt vérző lábbal halad előre járatlan utakon, hanem csak akkor, ha már nyugponthoz jutott, akkor tekint vissza a vándor; csak akkor fordítja pillantását szemlélődve a nagyszerű tüneményekre, melyeket háta megett hagyott.

A forradalom viharai végre lezajlottak. Sírva törték össze a vén huszárok kardjukat Világosnál, hogy a muszkának lába elé dobják, s halálos bágyadtan, ezer sebből vérezve hevert a földön a magyar nemzet. A lankadt szem most először fordult visszafelé; csak most vette észre, hogy hiányzik a legjobbak egyike, kit nem lehetett a csatatéren a holtak közt találni, sem a börtön magányában, mert az másnemű magányban szenvedett, távol hazájától, ama szerencsétlenek közt, kiktől a könyörtelen sors visszavette az isteni szikrát, melyet egykor Prométheusz, virágkocsányba rejtve, az égből lehozott. Csak most kérdezősködtek egymástól az emberek Széchenyi sorsa felől. Őrült? Nem őrült? Furcsa kérdés, mely félig-meddig magában foglalja már a tagadó feleletet, oly kérdés, melyet határozottan senki sem oldott még meg, s ily alakban nem is lehet megoldani. Ama léhákat, kik kurtán tudtak rá felelni: „Igen, igen, Széchenyi István bolond, valamennyi Széchenyi bolondos többé vagy kevésbé” – e finom emberismerőket nem vehetjük számításba, de komoly vizsgálók, kitűnő szellemek is hasztalan fáradoztak e véleményünk szerint megoldhatatlan kérdés megoldásában. Egy szellemdús magyar publicista, Kecskeméthy Aurél, ki finom fiziologikus látással bír, s kinél, Széchenyivel gyakran érintkezvén, nem hiányzott a tárgyismeret sem; Széchenyi utolsó éveiről írt könyvében e kérdést fejtegeti: „Őrült volt-e Széchenyi?” – s finom észleletek során át csak ama nagyon is kevéssé fölvilágosító következtetésre jut: „Széchenyi már egészséges korában is rejtély volt. Utolsó tízévi állapotára pediglen nincs elnevezésünk a szótárban.” Más helyütt meg azt mondja Kecskeméthy: „Általában az öreg s beteg Széchenyi nem képez ugrást a 47 előtti Széchenyitől. Van köztük összefüggés mind az egészséges, mind a kóros tulajdonságokban, annyira, hogy az egyik a másikat némileg megmagyarázza s az egész rendkívüli embernek fogalmát kiegészíti. Ki Széchenyi múltját nem ismeré: az őt Döblingben nem volt képes megérteni és megítélni. Viszont: ki Széchenyit Döblingben ismeré, a 48 előtti Széchenyinek sok mondatát és tettét s egy vagy más alkalmi viseletét, mely lélektani rejtély lehetett, rögtön föl- és megvilágosítva látja.” Ez kétségkívül egészen helyes, hanem könnyen azon következtetésre csábíthatna, hogy Széchenyi vagy kezdet óta mindig elmeháborodott volt, vagy hogy sohasem volt az, s mindkettő határozottan helytelen feltevés volna.

A Kecskeméthy könyvének egy tekintélyes bírálója, ki e percben talán Magyarország legkitűnőbb esztétája, Gyulai Pál, a Kecskeméthy által tett közlésekhez a legszellemdúsabb következtetések sorát kapcsolja, melyek közül az, hogy Széchenyi grófnak ugyanaz okozta halálát 1860-ban, ami 1848-ban megtébolyította, teljesen egyezik a mi nézeteinkkel; hanem az általános kérdés: „őrült volt-e Széchenyi vagy sem?” – ezzel nincs megoldva, s az ellentmondások, melyeket Gyulai az általa kritizált könyv szerzőjének kimutat, kiegyenlítetlenül fönnállnak most is; mivel nem is Kecskeméthy nézeteiben léteznek ezek, hanem a tényekben, melyeket ő híven előád. Éppen ezeken az eltagadhatatlan s egymással mégis ellentmondásban álló tényeken alapul a mi véleményünk, mely szerint a kérdés általánosságban, amint eddig fölállíttatott, meg sem oldható, s minden arra irányzott feleletnek, legyen az bár igen vagy nem, helytelennek kell lennie. Széchenyi állapota az 1848–60-as években éppen nem volt állandó, sem nem egyenlő, s a felelet azon kérdésre: „vajon őrült volt-e?” – amely 1848–49-ben igaz lehetett, a következő években már nem igaz, míg az 1860-i végzetes nagyhéten ismét igazzá válik. Nyilvánvaló, hogy három teljesen különböző fázison ment át Széchenyi lelkiállapota döblingi tartózkodása alatt; az egyik fázisról a másikra való átmenet nem határozható meg ugyan nap és óra szerint, mert azt, hogy az egyik elmúlt, rendesen csak abból vesszük észre, hogy a másiknak megkezdését már tények bizonyítják; de a három stádium különfélesége nem tagadható, s ha azon kérdés vettetik föl, vajon tébolyodott volt-e Széchenyi, pontosan meg kell jelölni az időszakot is, melyre a felelet adandó, hogy határozottan lehessen felelni; csakis ezáltal válik természetessé e pszichopathologikus kórfolyam egész menete s teljesen érthetővé némely látszólagos ellentmondás.

Abban aligha lehet komolyan kétkedni, hogy Széchenyi szellemi funkciói azon időben, mikor dr. Görgen gyógyintézetébe vitetett, mélyen meg valának zavarva. Minden küljel amellett szólt; az erre való hajlam Széchenyi egész lényében régóta megvolt, s az évek, sőt csaknem évtizedek óta szunnyadozó zord hajlamnak a legszomorúbb formában való kifejlődésére, mint láttuk, 1848-ban valóban nem hiányoztak a fontos indokok. Széchenyi testi egészsége már azon időben, melyet egyébként a „legerőteljesebb férfikor”-nak szoktak nevezni, mélyen meg volt ingatva, s ez folyvást a legszomorúbb módon hatott vissza kedélyére. Olvasóink emlékezhetnek még ama 1830. július 17-i hirsovai levélre, melyet Waldenstein grófhoz írt Széchenyi, s amelyben az alig negyvenéves férfi ama megdöbbentő nyilatkozatot teszi: „Ennek az időnek legnagyobb részét szívszorongások és fuldoklások közt töltöttem, melyekhez még régibb hajlamok is járulván, annyira levert, oly kétségbeesett voltam, hogy többször rövid úton akartam véget vetni életemnek.” Az 1831. október 12-én kelt cenki levélben arról panaszkodik Széchenyi, hogy egész éjeken át dolgozik, de „egészsége hanyatlik”. Egy néhány évvel később írt könyvében leírja, mily élvezetet nyújt neki álmatlan éjei alatt a kandallóban égő kőszéntűz, s innen kezdve tömérdek helyet idézhetni Széchenyi irataiból, melyek mind egészségének szörnyű rongáltságát tanúsítják, és azt, hogyan kellett küzdeni ennek a hatalmas szellemnek a mindinkább hanyatló test ellen, nehogy ennek gyengesége végképp megbénítsa. De éppen ez a harc koptatta el csak annál gyorsabban a gépet, melynek csökkent teljesítőképességét fokozni akarta! Széchenyi óriási szorgalma, a tömérdek munka, melyet a lángszellemű férfi egyszerre iparkodott elvégezni, a buzgalom, mellyel önmagát teljesen azonosította minden általa fölkarolt üggyel, mindez eléggé ösmeretes, valamint a mély búbánat, a folytonos aggodalom, mellyel Kossuth mindegyre merészebbé váló izgatása eltöltötte. Ily körülmények közt csak természetes, hogy az 1848. évnek végzetes szeptemberi napjaiban Széchenyi testi szenvedése elérte tetőpontját, a már évek óta fölbomlásnak indult szervezetet képtelenné tevé, hogy az emberi ész közönséges törvényei szerint működő szellemnek tovább is hajlékául és eszközéül szolgáljon.

Wesselényi bizonyára igazat mondott, mikor azt mondta, hogy a hon miatti búsongás törte meg a nagy hazafi szívét; de a katasztrófa nem csupán a búbánat nagyságából támadt, hanem egyszersmind az összeroskadó test végelgyengüléséből is. Deák, ki bizonyára éppen oly buzgó és őszinte hazafi volt, ki bizonyára éppen olyan jól felismerte a helyzetet, s kit bizonyára éppen úgy meghatott a haza szenvedése, kiállta a viharos időszakot, anélkül, hogy a legcsekélyebbet is veszített volna szellemi frisseségéből, s még ma is ugyanazon tiszta pillantással, ugyanazon okos értelemmel, ugyanazon szilárd, biztos kézzel áll a nemzet élén. Nála egészséggel és ruganyossággal telt testre hulltak a sors rettenetes csapásai, s e test erélyesen ellenállt, míg Széchenyi roskatag teste e csapások alatt, legalább pillanatnyilag, összetört, s a fényes szellemet is romjai alá temette. Ez ugyan nagyon materialisztikusnak tűnhetik föl, de a valóságnak tökéletesen megfelel. A testnek és léleknek egymásra hatása mindenesetre itt is kölcsönös volt, mint minden emberi szervezetben. A szakadatlan szellemi munka, a hazafias buzgalom, mely nem engedett pihenést, s a haza sorsa fölötti súlyos aggodalom siettették a krízist az anélkül is megrendített szervezetben, s a megrongált organizmus viszont a legborzasztóbb képzelgések egész seregét támasztotta, melyek a ragyogó szellemet ellepték, ama sáskaseregekhez hasonlóan, melyek percekre a napvilágot is képesek elhomályosítani. Hanem e kölcsönös hatásnak, főleg ha beteges jelenségek során át végre valami heves krízisre vezet, mindig megvan a maga határozott s a körülményekhez képest különböző kiindulási pontja. Vagy a lélek és kedély bántalmai nyitják meg a szomorú körtáncot, pusztító befolyásukat lassanként kiterjesztve a fizikai emberre is; vagy a beteg test az, amely a lelket és a kedélyt is belevonja szenvedései körébe.

Széchenyinél határozottabban az utóbbi eset következett be; testi szenvedések – ismét a hirsovai levélre emlékeztetjük olvasóinkat – zavarták meg először kedélyét, sőt öngyilkossági gondolatokkal tölték el lelkét akkor, mikor nyilvános működése, szellemi munkája még alig hogy megkezdődött, mikor még minden virágzó álma gyümölcsöt ígért s a dicsőség babéra még egészen üdén és illatozólag érinté halántékait. Széchenyi testi betegsége talán nem emelkedett volna oly aggasztóan magas fokra, bár továbbfejlődött volna és hatása a lelkére érezhetővé vált volna akkor is, ha Széchenyi, mint annyi sok magas rangtársa, könnyelműen csak az élet virágos ligeteit kereste volna, s a közhasznú munka, komoly hazafias működés meredek útját elkerüli.

Bőven megvalának tehát Széchenyiben a szellemi élet megzavarására a fizikai előföltételek, s ismertek olvasóink előtt a morális okok is, melyek ama hajlamokat oly gyorsan kifejlesztették. Az általunk rajzolt kölcsönös hatásnak azonban, fájdalom, nincs megállapodása, s a lélek alapos aggodalmai után, melyek a testre is nyomasztólag hatnak, ez utóbbi beteges állapota minduntalan aggasztó képzeletek csoportját támasztja, melyekben eleinte még van legalább egy szikrányi tény, míg utóbb mindinkább eltávoznak a reális alaptól, s végül egészen üres képzelődésekké fajulnak. Széchenyinél is így volt. Az, hogy sikertelenül küzdött, s hogy e küzdelem sikertelensége egyértelmű a haza romlásával, s neki, aki Magyarország megifjítását tűzte ki életfeladatául, habár csak pillanatnyilag, azonos erkölcsi megsemmisülésével is, sajnos, nagyon igaz volt, s teljesen alkalmas e nemes hazafit mély fájdalomba süllyeszteni. Ehhez csatlakozott azonban nemsokára egy legalább részben beteges képzelődés, azon gondolat tudniillik, hogy „ő maga okozta saját és hazája szerencsétlenségét”.

Ismételve említettük, mennyire kínozta ez eszme Széchenyit az 1848-at megelőző években, s dr. Görgen orvosi bizonyítványa szerint is „mania desperatoria”-ban szenvedett Széchenyi az intézetbe léptekor, különösen azon rögeszmében, hogy a „demokrata párttal való coquettírozása” által előkészítette a forradalmat és Magyarországot tönkrejuttatta. Dr. Görgen felett régóta be van fejezve az ítélet; de a mortuis nil nisi bene dacára is bátran ki lehet mondani, hogy dr. Görgen sem mint orvos, sem mint pszichológus nem bírt kellő képességgel egy Széchenyi állapotát megítélni; szellemileg meglehetősen korlátolt routinier volt, kinek a tébolyda üzleti vállalat volt, melynek vagyonos betegek felvétele által jó jövedelmet kell hajtania, s valóban jól is jövedelmezett; de amit Széchenyiről mondott, természetesen anélkül, hogy igazán értette volna s anélkül, hogy szabatosan ki tudta volna fejezni, teljesen megegyezik a grófnak 1848 előtti eszemenetelével, ami Döblingben még élesebben megnyilvánulhatott.

Széchenyi ez önkínzó gondolatait részben beteges képzelgésnek neveztük, mert egy szikrányi igazság mindenesetre volt benne. Valami „demokrata párttal” nem „coquettírozott” ugyan Széchenyi soha életében, hanem annyi bizonyos, hogy ő terjesztett először Magyarországon (már a Hitel-ben) oly eszméket, melyek lényegükre nézve egészen demokratikus természetűek valának, ő volt az első, ki komoly és sikeres támadást intézett a magyar alkotmány kizárólagosan arisztokratikus jellege ellen, s ezek az eszmék éppen azért hatoltak be oly gyorsan és vertek gyökeret, mert ő, a büszke arisztokrata pendíté meg azokat. Ő szorította le a feudális pártot mindinkább összezsugorodó minoritássá s választotta el tőle a szabadelvű konzervatív elemeket, melyeknek egy része átment az ellenzék táborába, mialatt azok, kik külön ifjúkonzervatív párttá alakultak, csekély számuk s nem sokkal jelentékenyebb tekintélyük miatt, éppen oly kevéssé akaszthatták meg a szabadelvűek előrenyomulását, mint az e század elején még oly hatalmas, de Széchenyi fellépte óta teljesen jelentéktelenné vált ókonzervatív párt. Széchenyi előmunkálatai nélkül Kossuth aligha talált volna oly termékeny talajt működései számára; tizenöt évvel utóbb ott kellett volna kezdenie, hol Széchenyi 1825-ben kezdte, s 1848-ban Magyarország talán még csak ott tartott volna, hová néhány évvel Széchenyi Hitel-ének megjelenése után eljutott.

Mindez tagadhatatlan tény; de van-e ebben hiba vagy éppen bűn? Szándékában volt-e Széchenyinek a forradalom, vagy az ő reformtörekvéseinek habár nem szándékos, de a dolog természeténél fogva szükségképpeni logikai következménye volt-e ez? Bizonyára nem, sőt ellenkezőleg, a körülmények sajátságos kapcsolata által előidézett eltérést képezett Széchenyi irányzataitól; nem azoknak következményét, hanem éppen megsemmisítését jelentette, s hogy Széchenyi ezt nem ismerte föl, hogy saját lelki gyötrelmére mindenképpen el akarta hitetni magával, s végül legalább egy ideig hitte is, miszerint ő okozta azt, amit egyáltalán nem akart, sőt mindig a leghatározottabban ellenzett: e gondolat volt ama képzelgő kinövés, melyet zavart szelleme egy magában véve egészen igazi tény törzsére lerakott.

E félig való, félig képzelt fogalmakhoz járult aztán, a fizikai szenvedés továbbfokozódván, puszta képzelgések egész sora, melyeknél hiányzott a tényleges jogosultságnak még árnyéka is. Széchenyi félteni kezdte saját személyét. Apró vonásokból világossá vált, hogy a haza balsorsa fölötti fájdalmon kívül azon gondolat is nyugtalanította, miszerint kétségkívül ő esik első áldozatául a forradalomnak, a forradalom, mint fordított Saturnus először is saját atyját – s ennek tartá magát – fogja elnyelni; őt ragadják magukkal először is ama sötét szellemek, melyeket, mint hivé, ő hívott életre, s most nem bírt szabadulni tőlük. De ha megkímélné is őt a forradalom, ha végre maga a forradalom bukik is el, mit használhat ez neki? Így aggódék tovább, önmagát gyötörve. A kormány borzasztó bíráskodást fog akkor tartani, s büntető keze bizonyára őt éri el először, mint mindezen bajok okozóját. Hivő lelke remegett végre az ég haragjától is, mely soha nem bocsáthat meg ily nagy bűnösnek. Így szülte, amint mondottuk, azon legalább fél lábbal még reális téren álló gondolatot, hogy bűnrészes volna a végzetterhes fordulatban, melyet Magyarországon az ügyek vettek – végül a gyötrő gondolatok egész árját, melyeknek nem vala többé semmi tényleges jogosultsága, melyek azonban a nagy embert lelkileg és testileg összetörték s alátaszították a kétségbeesés sötét örvényébe.

Éjjel-nappal üldözték a kínzó gondolatok; elrabolták lelke és teste nyugalmát: minden régi testi baja kétszerte fájdalmasabban érezhetővé vált; semminemű világi hatalom rá nem bírta volna, hogy ágyba feküdjék; mintha láthatatlan fúriák üldöznék, föl s alá sietett; nem evett, nem ivott s nem aludt többé; a test hetekig megtagadta az egészség fenntartására elkerülhetetlen funkciókat; a láz, a teljes bágyadtság állapotának engedve helyet, alig hagyta el pillanatokra, ütőere akkor alig vert, minden kilencedik-tizedik dobbanása elmaradt, a szemek tüze kialudt, az arc beesett… ez volt Széchenyi István gróf képe kevéssel a Görgen tébolydájába lépése előtt és utána.

Ottani tartózkodása első időszakát illetőleg csak igen gyér közléseink vannak, s azon időről csakugyan kevés tudósítani való volt. Úgy látszik, Görgen nem is nyúlt valami pozitív kísérlethez a híres beteg kigyógyítása érdekében, s jól tette! Hanyagsága vagy tudatlansága történetesen eltalálta a helyes utat; talán dr. Balogh sem engedte, hogy döblingi kollégája önfejűleg valamibe avatkozzék. Széchenyinek egyelőre csak tökéletes nyugalomra volt szüksége; az orvosi tudománynak ily szenvedéssel szemben nem volt semmi hatalma; ha egyáltalán segíteni lehetett még Széchenyin, úgy csak alapjában még mindig erős saját természete segíthetett; ennek jótékony működését semmi külső befolyás által nem zavartatni: ez volt az egyedüli, mire az orvos gondoskodásának szorítkozni kellett. Csak egyszer a testi állapot lépjen a javulás stádiumába, csak tarthassák távol e tekintetben minden rosszabbulást előidézhető külső októl, akkor lassanként bekövetkezhetik, hogy a szellem is helyreáll, s visszatér legalább a relatív kedvező állapot, melyet a gróf az 1848. évi fölemésztő élményei előtt élvezett. Ez volt dr. Balogh diagnózisa, s tökéletesen helyesnek bizonyult, sőt megerősítése gyorsabban bekövetkezett, mint ő maga talán remélni merte.

Habár azon percben, midőn Széchenyi a tébolydába lépett, oly dühroham szállta meg, mely hevességére nézve minden eddigit fölülmúlt, s e rohamok eleinte ijesztő mérvben ismétlődtek.

De ki nem találja e jelenséget természetesnek? Nem emlékeztették-e ezen reá nézve teljesen idegen helyiségek és az orvosok és ápolók éppoly idegen arcai szüntelenül helyzetének szörnyű voltára, s nem kellett-e a környezetére vetett pillantásnak eszébe juttatnia sajnálatraméltó állapotát, ha minden tárgy, melyre szemét vetette, mintegy reá kiáltani látszott: szegény nagy ember, mivé lettél! Nem az fájhatott neki oly nagyon, hogy ő, a büszke, gazdag gróf, most egy kis tébolydának két szűk szobácskájában látta magát beszorítva; ilyes nélkülözések sohasem szomoríthattak meg egy Széchenyit, hanem hogy neki, „a legnagyobb magyar”-nak itt kellett maradnia, mialatt távol szülőföldjén véres csaták döntötték el hazája sorsát; hogy oly percben hagyta el ereje, midőn Magyarországnak a leginkább szüksége volt reá; ez tette őrültté s űzte pokolbeli kínoktól gyötrött lelkét a tehetetlen düh szilaj kitöréseire.

Hónapokig tartott ez állapot, anélkül hogy valami jelentékeny változást lehetett volna észrevenni, csak a dührohamok – Széchenyi új környezetéhez minél jobban hozzászokván – ritkultak meg kissé; a többi tünetek csaknem változatlan kitartottak; külsejét teljesen elhanyagolta Széchenyi; nem olvasott, nem írt semmit, s nem akart senkit látni, még nejét és gyermekeit sem, kiket oly bensőleg szeretett.

Így hát Széchenyi teljesen holt volt a világ számára – őszintén szólva a világ nem is igen törődött az öreg, beteges emberrel. Magyarországon akkor küzdte a forradalom végső harcát; a muszkák benyomulásával megkezdődött haldoklása, s e rettenetes küszködés a halállal végig hatott a nemzet legutolsó tagjáig. A világosi katasztrófa után, legalább külsőleg, beállt a nyugalom.

Egy fiatal orvossal találkoztam akkor, ki a köztébolydában volt alkalmazva, de dr. Görgen házában is gyakran megfordult. Mindjárt tudakozódtam Széchenyi hogyléte felől, s a felelet, melyet kaptam – minden egyéb tudósítással ellenkezőleg – oly meglepőleg örvendetesen hangzott, hogy mélyen emlékezetembe vésődött. Miután a fiatal orvos elmondta azt a keveset, s amit már nélküle is tudtam, hozzáfűzte: „Dr. Görgen a gróf állapotát jóformán reménytelennek tartja; ő mindebben csak föltartóztathatatlanul előrehaladó fölbomlást lát, mely az agylágyulásból ered, s melyet csak a roncsolt testben még mindig meglevő szívós életerő hátráltat. Én azonban más véleményen vagyok; azt hiszem, mindenből a fizikai erőnek, habár lassú, fölüdülésére következtethetek, s ha ez észlelésemben nem csalódom, akkor a szellem helyreállítása iránt sem aggódom. Gyógyíthatatlanoknak eddig rendesen csak az oly elmebetegeket találtam, kiknél semmi összefüggést nem lehetett fölfedezni hallucinációik s a reális viszonyok közt, miből a pszichiátria kiindulhatott volna. Széchenyinél nem áll fenn ez eset. Őrültsége hasonlít egy magas toronyhoz, melynek csúcsa a felhőkbe ér ugyan, hanem talapzata a földben gyökerezik; itt nincs megszakítva a valódi élettel való összefüggés, s ha a viszonyok némileg javulnak Magyarországon – a legrosszabbon már átesett az ország –, akkor csak egy kis javulásra van szükség a gróf testi állapotában, hogy a szellem is újra felüdüljön. Az efféle elmeháborodottak – így végzé a fiatal ember – hasonlítanak a himlős betegekhez; a betegség tetőpontján, valamint közvetlen előtte és utána igaz ugyan, hogy fölismerhetetlen módon el vannak rútítva és senki sem ismerné meg a földagadt főt, hanem aztán lassanként kisimulnak a vonások, s nemsokára újra megpillantjuk a jól ismert arcot, de persze itt-ott egy-egy himlőhelyet is, mely azelőtt nem volt rajta, s mely, habár csak gyöngén, ám mégis emlékeztet a kiállt betegségre…”

Nem tudom, mennyiről értesült Széchenyi a külvilág eseményeiből környezete által, de abban minden tudósítás megegyezik, hogy az 1949–50-iki télen nyugodtabbá lőn, hogy dührohamok nem fordultak többé elő, sőt hogy 1850-ben rá is szánta magát, miszerint Bécsben lakó családját meglátogassa. Széchenyi akkori állapota mellett ez mindenesetre oly merészség, melyért csakis dr. Görgen oktalansága vállalhatta a felelősséget. A kísérlet meglehetősen szerencsétlenül is ütött ki. Széchenyi éles szemét nem kerülhette el, mily megrendítő benyomást tett dúlt arca, egész szenvedő alakja a családjára; őt magát is a legmélyebben meghatotta a szomorú viszontlátás; a legfájdalmasabb érzelmektől nyugtalanítva tért vissza a tébolydába, hol most kétszerte borzasztóbbnak kellett találnia a lakást, miután egy rövid órát a házi tűzhely mellett töltött, s viszont az is újra világossá vált előtte, hogy még korántsem annyira egészséges, miszerint elhagyhassa e gyászhelyet. Ágyára dűlt, és sokáig keserűen sírt. Soha – fogadá ünnepélyesen –, soha át nem lépi többé e ház küszöbét.

A visszaesés szerencsére nem bírt semmi komolyabb jelentőséggel; a gondviselés szorgosabban őrködött e drága élet fölött, mint az emberi gondviselő, kinek főfelügyeletére bízatott. Széchenyi gyógyulása lassan, de mindinkább észrevehetőleg haladott, ámbár e tekintetben senki sem volt kétkedőbb, mint ő maga. Óvatosan, mint a sérült madár, kit a vadász íja talált, emelgeti alig begyógyult szárnyait, Széchenyi is csak habozva próbálgatta szellemének újra föltámadó erejét, s már az aggodalmasság a gyógyulás jele volt; az az öntudat, hogy az ember beteg, már a javulás kezdete nehéz válságok után. A két betegápoló egyike – egyszerű, a legszerényebb műveltségi fokon álló ember – rendesen az ösmeretes, bécsi dialektusban írt néplapot, a „Wochenbriefe des Hans Jörgel”-t olvasgatta. Széchenyi, eleinte csak néha, aztán hetenként elkérte a lapot, s ápolóinak nagy bámulatára oly buzgón tanulmányozta, mint azelőtt talán a világ egy klasszikusát sem; órák hosszáig elgondolkodott ez olvasmány fölött, beszélgetett ápolóival az olvasottak felől, s még évek múlva is erősíté, hogy e sajátságos tanulmány oly mély bepillantást nyújtott neki az osztrák, különösen a bécsi nép társadalmi és műveltségi viszonyaiba, aminőt közvetlen tapasztalat által sohasem szerezhetett volna magának. Figyelmes olvasók némi vonatkozásokat fognak találni ez olvasmányra Széchenyi egy később híressé vált könyvében.

Szabad óráikban, s ilyen természetesen elég volt, a két ápoló-őr malom- és sakkjátékkal mulatott; Széchenyi órákig nézte, azután maga is kínálkozott, hogy egyikökkel vagy másikokkal eljátszik egy partit; s érezte, hogy ezen, ily férfira nézve valóban minden fogalmon fölül szerény szórakozás, mennyire javára szolgál. Könnyes szemekkel hallgatta a grófné, ha egy ily nap után ez egyszerű emberek közül valamelyik elbeszélte, hogy őexcellenciája megint ennyi meg ennyi ideig „malmozott” vele, vagy „sakkot” játszott, hogyan örült a kegyelmes úr, ha a szegény ördögtől egy-egy „fedezetlen paraszt”-ot „elcsíphetett”, ha pedig éppen „futó” vagy „torony” volt, s a betegápoló szomorúan nézett egy ily elvesztett bábja után, az öreg úr nevettében úgy megrázkódott, hogy kicsordult bús szeméből a könny, s végiggördült a sápadt arc redőin a hosszú ősz szakállra! A jó embereknek mindezt részletesen el kellett beszélniök; s minél több követ elcsípett tőlük az excellenciás úr, annál dúsabban megajándékozta őket a grófné, de erről a gróf előtt szólniok nem volt szabad; Széchenyi másképp nem nyúlt volna többé sem a malomhoz, sem a sakktáblához. Csak úgy esetleg lehetett az ápolók egyikének említeni, hogy ő ismer egy fiatalembert, műegyetemi hallgatót, aki kitűnő sakkozó, s bizonyára jobban szeretne ezen jártasságával keresni néhány forintot ahelyett, hogy mint eddig, oktatásból tengődnék nyomorúságosan. Széchenyi szerződtette a fiatalembert, ki most naponként, még késő éjjel is sakkot játszott vele, s gyakran csak korán reggel hagyta el a döblingi tébolydát, hol a gróf egy külön szobát bérelt a számára, hogy ne kelljen éjjel, locspocsban, messze a városba hazavándorolnia.

Széchenyi testi ereje is gyarapodni kezdett, s hogy erről meggyőződjék, arra egyszer ugyancsak különös, váratlan alkalma nyílt. A gróf hálószobájából egy ajtó vezetett ki a ház belsejébe a folyosóra, hová más betegek szobái is nyíltak. Ez ajtóról azt hitték, hogy be van zárva, és Széchenyi sohasem nyúlt hozzá (lakásának volt más kijárása is a lépcső felé), mert makacsul került minden érintkezést az emberekkel, az orvosi és felügyelői személyzetet kivéve.

Egyszer, éppen amint lefeküdt s a lámpát kioltotta, úgy tetszett neki, mintha a folyosóra vezető ajtó halkan megnyílnék; a mély sötétségben nem láthatta, vajon valóban belépett-e valaki. Hallgatózva fölemelkedett ágyában, félelem szülte verítékcseppek gyöngyöztek homlokán. És csakugyan lassú lépteket hallott. A rémülettől mereven alig bírt annyit kiáltani: „ki az?”, amint már érezte, hogy valaki torkon ragadja. E kétségbeesett percben ismét visszatért minden ereje, görcsösen megragadta a kezet, mely torkát szorítá, kiugrott az ágyból, átnyalábolta a sötétben az ismeretlent, az ajtóhoz szorította, s teketória nélkül kilökte a folyosóra. Csak most ütött zajt, s aztán kisült – ez is sajátságos bizonyítéka a házban uralkodó fölügyeletnek! –, hogy az őrültek egyike, anélkül hogy valaki észrevette volna, elhagyta szobáját, kisétált a folyosóra, megpróbált néhány ajtót, s amint a Széchenyiét nem találta zárva, kéretlenül meglátogatta a grófot. Gondolhatni, hogy ez az éji kaland nem éppen üdvösen hatott a beteg rongált idegeire, hanem hát egyszer újra megkísértette erejét, s e kísérlet eredménye, úgy látszik, némi elégültséget szerzett neki, mert évek múlva is örült, ha e történetet elbeszélhette.

De a testi és szellemi megerősödés ezen apró megnyilatkozásai azonban még csak egyes napsugarak voltak, melyek az itt-ott ugyan már szétszakított, de még sűrű felhőfátyolon áttörtek. Minden ily „excessus” után – mert excessusnak tartá Széchenyi a külvilág dolgai iránti részvét minden nyilvánulását – annál inkább visszarettenve húzódott félre a szerencsétlen ősz férfiú, s félig örült, félig meg bosszankodott, hogy akarata ellenére mindegyre sűrűbben ismétlődtek ezen „excessusok”, hogy mindegyre gyakrabban fordultak elő eme vigyázatlan percek. Még küzdött tehát a lassanként visszatérő szellemi és testi erő az ugyancsak lassanként hátráló, de még teljesen le nem győzött betegséggel, azonban amannak győzelme mindinkább valószínűvé vált; s egyes apró jelekből következtetve, úgy látszik, mintha Széchenyi már csak alkalmas érintkezési pontra várt volna, hogy a külvilággal, vagy legalább annak egy kis körével ismét érintkezésbe lépjen. Ily érintkezési pontul szolgált végre – gondolom, 1852-ben történt – Lonovics akkori püspök, most érsek, Bécsbe érkezése. Ki Magyarország történetét s különösen az országgyűlési tárgyalásokat a harmincas évek óta csak felületesen is ismeri, emlékezni fog, mily kiváló helyet foglaltak el azokban a vallásügyi kérdések, s mennyit nyomott a latban mindenkor ily kérdések eldöntésénél az éppoly tudós, mint szellemdús főpap szava. Azon perc óta, midőn mint kanonok az egri káptalant képviselte az országgyűlésen, egészen az 1848. év mozgalmas napjaiig, mikor az érsekek bíboros padján foglalt helyet, Lonovics nemcsak rendkívüli szónoki tehetsége által tűnt ki, hanem főleg ama finom tapintat, ama fölvilágosodott, szelíd, valódi keresztény szellem által, mellyel anélkül, hogy rangja s az egyház érdekeiből bármit is engedett volna, világi dolgokban mindig a józan haladást pártolta, egyházi ügyekben pedig a merev ultramontánok s a szabadelvű párt nézetei közt a leggyöngédebb módon tudott közvetíteni. Míg egyházi körökben elsőrangú tekintélynek tartották (ismeretes diplomáciai küldetése a Szentszékhez), a laikusok bámulták azt a valódi klasszikus képzettséget, a csodálatra méltó olvasottságot s az óriási emlékezőtehetséget, melyek e főpap beszédeit az okulás és szellemi üdülés kimeríthetetlen forrásává tették; a nagy tömeg pedig legőszintébb tisztelettel tekintett ez igazi alkotmányos érzelmű és szeplőtlen jellemű főpapra, ki nemcsak elragadó szóval, nyílt komolysággal, a zelotaság legkisebb nyoma nélkül hirdette az Úr szavát, hanem nemes tettek végtelen sora által példájával bizonyította is. Hogy Széchenyi már azelőtt is mindig szerfölött vonzódhatott ily emberhez, azt bizonyára érthetőnek találja mindenki; az ily pap ama valódi kereszténység apostola vala, melyre a nemes gróf vallásos szelleme irányozva volt, s valóban évek sora óta a legbensőbb barátság létezett Széchenyi és Lonovics közt, ami még azáltal is fokozódott, hogy Lonovics is némiképp az 1848. év mártírjaihoz tartozott. Neki is el kellett hagynia hazáját, s néhány évet a lelki apátságban csendes elvonultságban tölteni, s csak, ha jól emlékszem, 1852-ben cserélhette föl ottani tartózkodását a bécsivel.

Nem tudom, mi módon értesült Széchenyi az érsek Bécsbe érkeztéről, hanem azonnal feltámadt benne a vágy, hogy nemes barátját viszontlássa, s e pontban a gróf óhajtása egyezett családja óhajtásával, kik az érdemes főpapot kérve kérték, örvendeztesse meg látogatásával a szerencsétlen szenvedőt. Lonovics előbb lehetőleg pontos értesülést szerzett magának orvosi részről Széchenyi állapota felől, s azután kijelenté, hogy kész a grófnak és családjának óhajtását teljesíteni. A fájdalmas és örömteljes viszontlátás első pillanatait híven festeni aligha sikerülne gyenge tollunknak. Sokáig tartott, míg Széchenyi csak némileg is uralkodni tudott érzelmei fölött, hanem akkor aztán lelke egész fájdalmát kiönté a nemes barát keblébe. Először is testi szenvedéseit festé le, melyekkel az Isten meglátogatta, hogyan hentereg egész éjeken át álmatlanul ágyán, míg végre a bágyadtság lezárja szemeit. „Ah – sóhajta –, akkor nekem is boldog óráim vannak; akkor azt álmodom, mintha életem álom volna; mily szép ez, és – tevé hozzá komoran – mily borzasztó rá a fölébredés.” Szívszaggatólag ismétlé aztán mindazon önvádakat, melyekkel már évek óta gyötörte magát éjjel-nappal; egy gyermek megható őszinteségével, ki először térdel le a gyóntatószék előtt, bontá ki a derék pap előtt életének egész képét, azaz jobban mondva, csak annak sötét oldalait, melyeket a betegesen fölizgatott kedély sajátságos ügyességével ki tudott keresni. Már mint gyermek, atyja tilalmának ellenére, elrontotta fogait a cukorevéssel, ifjú éveit istentelen dorbézolás közben töltötte, s mint férfi csak hazája romlásán dolgozott. „Nincs hiba nélküli ember – szólt az érsek megnyugtatólag –, de ön nagy erényekkel is dicsekedhetett, ön mindig jó keresztény volt, jó férj és apa, jó hazafi.” „Nem, nem – viszonzá Széchenyi –, én senkit sem szerettem, sem nőmet és gyermekeimet, sem hazámat, csak magamat; büntetésre méltó önző valék, és a szerencsétlenségbe döntöttem nemzetemet, közvetlen és közvetve; én csábítottam Wesselényit a politikai pályára; az én rábeszélésemre lépett Batthyány ugyane pályára; buzgón közreműködtem Kossuth megkegyelmeztetésében; amit ők tettek, az közvetve az én művem is. Hogy mindnyájan segítettek a hazát szerencsétlenné tenni, s amellett maguk is szerencsétlenekké lettek, az mind az én lelkiismeretemet terheli. Halálom által akartam mindezért megbűnhődni, a Dunába ugrottam, de ez is önzés volt, mert jól tudtam, hogy nagy a májam és nem könnyen merülök el.” Ily hangon folytatá Széchenyi sokáig, önmagát ostorozva, s a bűnök tömegét halmozva egymásra, hogy azzal saját fejét agyonnyomja. Az istenben bízó kedély meggyőző erejével, a hű barát jótevő melegségével, a saját tanától bensőleg áthatott pap magasztos nyugalmával vigasztaló Lonovics a fájdalomba merült grófot, s emlékezteté őt az irgalmasság végtelenségére. „Nem, nem – szakítá félbe Széchenyi csüggedten –, ennyi bűnt az Isten sem bocsáthat meg.” „Ez a kevélység szava – viszonzá Lonovics komolyan –, kevélység volna egy halandónak azt hinni, hogy ő egymaga tetszése szerint s a gondviselés akarata ellen irányozhatta milliók sorsát; kevélység volna azt hinni, hogy az ő bűnei nagyobbak, mint az egész világéi, melyeket az Üdvözítő magára vett s vérével megváltott.” Minél tovább beszélt az érsek, annál észrevehetőbben megnyugodott Széchenyi; végre úgy látszott, a vihar lecsillapult keblében. Oly pillantással, melyből leírhatatlan mély hála nyilatkozott, s anélkül hogy egy szót szólt volna, szívéhez szorítá a nemes pap kezét. Lassanként más térre vezeté most Lonovics a beteg szellemét, s oly nyugalommal, oly tiszta és éles ésszel, mire egy órával előbb még nem tartotta volna őt képesnek az ember, beszélt most Széchenyi Magyarország ügyeiről, s a két híres férfi derülten és bizalmasan cserélé ki eszméit, mintha az 1848. év nem is létezett volna, mintha most is még Pozsonyban ülnének a gróf termeiben, miként a negyvenes években oly gyakran tevék.

Lonovics érsek látogatásaival kezdődik tulajdonképp Széchenyi állapotának javulása; ami már korábban lassan előkészült, az most örvendetes kifejlésre jutott; a derék férfi és jeles hazafi megtanítá a szerencsétlen grófot arra, mit ez régóta nem ismert, s mi szellemi, úgy mint testi üdülésre elkerülhetetlen szükség volt, megtanítá – remélni. S a reménnyel visszatért az élet öröme, a külvilág dolgai iránti részvét s az önlényének szűk határain túl terjeszkedő kedv. Széchenyi nejének és gyermekeinek látogatásai gyakoribbak lettek, habár még most is bizonyos aggodalmas tartózkodással fogadá őket, s bármennyire örült is e látogatásoknak, mégis igyekezett azokat mindig rövidíteni. Lassanként megengedé több barátjának, hogy meglátogathassa, s amint egyszer híre ment, hogy látogatásokat fogad, tisztelői mindenfelől odaözönlöttek, hogy a sokáig nélkülözött kedves férfiúnak képét megpillanthassák. Széchenyi nem utasította őket többé vissza, sőt mindinkább örömet talált e látogatásokban; hiszen ezek hírt hoztak neki a drága haza különböző részének állapotairól, és rövidesen jobban volt tájékozva Magyarország helyzetéről, mint bárki, aki mindvégig az országban élt. A tudósítások, melyeket kapott, talán nem kevésbé számosak és kimerítők, de bizonyára őszintébbek s a valóságnak jobban megfelelőek voltak, mint azok, melyeket a kormány szerzett közegei által. Nemcsak minden Magyarországon megjelenő lapra előfizetett Széchenyi, nemcsak minden itt megjelent könyvet megvétetett, hanem az egész európai irodalom minden kiválóbb termékét is – még az Ausztriában akkor „tiltott” könyveket is, éspedig ezeket különösen – meg tudta magának szerezni. Nemcsak hogy elolvasta mindezt, hanem bámulatos emlékezőtehetsége meg is őrzött minden fontosabbat, s még talán soha oly ember, ki szobája küszöbét nem hagyta el, nem állt annyira közepette a világrész szellemi életének, mint Széchenyi István gróf döblingi tartózkodása idejében. Szelleme éles ésszel dolgozta föl aztán az olvasottat és hallottat, s a közelről és távolról jövő látogatók el valának bájolva, midőn ott, ahol csak egy öreg, beteges embert véltek találni, valóban ismét a „legnagyobb magyart”, a magyarországi reform alkotóját látták maguk előtt.

Ezzel Széchenyi döblingi életének új szakasza kezdődik. Testileg oly egészséges vala, amennyire ez sokféle organikus és idült bajai mellett egyáltalán lehetséges volt; a szellem zavarodottságáról azonban nem lehetett szó többé. Sőt a „sebhelyek” közül – hogy az általunk említett orvosi hasonlat mellett maradjunk – sem sok volt észrevehető; csak az irtózás, mely szerint félt hosszasabban kimenni a szabad légre, ez emlékeztetett még arra, hogy az idegrendszer semmi esetre nincs még teljesen megerősödve. Fiai kétszer csalták le a grófot a kertbe különböző ürügyekkel, hanem mindkétszer csak rövid ideig maradt; a megelégedettség érzete, mely az első pillanatokban vonásain tükröződött, csakhamar bizonyos aggódásnak és szorongásnak adott helyt, mi percről percre gyorsan fokozódott, s Széchenyi nemsokára ismét mélyen lehangolva ment vissza szobájába, hol aztán visszatért előbbi nyugodt, derült hangulata. Bizonyos különbségek legegészségesebb napjaiban is megmutatkozának magaviseletében, ezek sem múlták fölül azon mértéket, mit nála már ezelőtt megszoktak az emberek, sőt minden ilyen különcségnek végre megvolt a maga józan értelme. Így például az orvos minden reggelre szabad levegőn való erős mozgást ajánlott neki; miután azonban Széchenyi nem akart a parkba lemenni, kimérte szobái hosszát, s azután kiszámította, hányszor kell végigmennie, hogy egy fél német mérföldet bejárjon. Minden reggel kinyitotta tehát minden ablakát (most öt szép szobából állt lakása, egy kis urnát tett az első ablakba, s zsebeit megtöltötte bizonyos számú apró csontgolyókkal; valahányszor aztán az első ablakhoz visszatért, egy golyócskát vetett az urnába, s ha zsebe üres lett, tudta, hogy a fél német mérföldet megtette. Minthogy a séta alatt kopasz feje megérzette a légvonatot, a közönséges kalapok egyikét vagy másikát pedig vértolulásokban gyakran szenvedő feje nemigen tűrhette, apró kerek sapkákat készíttetet magának színes papirosból – melyeket tréfásan „bolond süvegei”-nek nevezett –, s melyek elegendők voltak arra, hogy a hideg lég közvetlen érintésétől megoltalmazzák a fejbőrt, anélkül hogy a fejet szerfölött melegítenék.

Bútorai is mind az ő utasítása szerint készültek, alakjuk sokféleképpen elütött a közönségesektől, ám nagyon praktikusak valának, s különösen kényelmes fogókkal ellátva. Különös mulatságot szerzett neki egy csoport kronométer. „Mégiscsak különös – szokta mondani –, hogy amikor pénzt adnak ki az emberek, senki sem csak úgy találomra vet oda egy marék pénzt vagy bankjegyet a kereskedőnek, azzal vigasztalván magát, hogy kicsivel több vagy kevesebb, sőt éppenséggel pótolhatatlan, nem veszik oly, szigorúan, s így gondolják, egy óranegyeddel több vagy kevesebb, egészen egyre megy.” Az utolsó szobában állt egy hosszú asztal tele csecsebecsékkel, többnyire a grófné ajándékai voltak; a gyöngéd férj pedig megható kegyelettel őrzött minden apróságot.

A hálószobában egy kényelmes támlás szék oldalán hosszú, keskeny zsák lógott, melyből egy fekete fuvola elefántcsont feje kandikált ki, ott ült Széchenyi magányos óráiban, s fantaziált a lágy hangszeren, melyen végtelen finomsággal s mély érzéssel játszott. Most ruhájára is nagy gondot fordított, rendesen kényelmes bő pantallót, török cipőket s magyar szabású kabátot viselt, mely csak ünnepélyes alkalmakkor, például ha a grófné vagy Lonovics érsek ebédelt nála, engedett helyet egy egyszerű, sötét violaszínű bársonyatillának. Az ebéd Széchenyinél egyszerű volt, de választékos, ő maga keveset s csak könnyű ételeket evett; egyebek élvezését nem engedte meg elgyöngült emésztőszerve; az ivásban is szerfölött mérsékelt volt, hanem vendégei számára mindig válogatott jó borai voltak; szerette, ha jól hozzáláttak s dicsérték ételeit és italait, mert a „menu” mindig a gróf saját keze műve volt, melyre sokat tartott. „Fájdalom – mondá egyszer sóhajtva –, részben csak rendező lehetek s nem egyszersmind gyakorló művész.”

Így élt Széchenyi saját személyére nézve eléggé kellemes, vidám napokat, s elégültnek, sőt talán bizonyos fokig boldognak érezhette volna magát, ha egy Széchenyi elégültségére és boldogságára ily tisztán személyes jólét elegendő lett volna de szívében az első helyet hajdan is, most is hazája foglalta el; s az annak sorsa fölötti aggódás ellenállhatatlanul ösztönözte politikai működésének újbóli megkezdésére, Bach báró kormányrendszerével szemben való állása már előre el volt döntve. Alkotmányosság s a magyar nemzetiség megőrzése volt köztudomás szerint mindig a Széchenyi-féle politika két Herkules-oszlopa, s most is az volt. E két alapelvével nyílt ellentétben állt a Bach-rendszerrel. Magyarország alkotmányos jogai ignoráltattak, s az országnak, melynek törvényes joga volt arra, hogy sohase kormányoztassék ad normam aliarum provinciarum (azaz a többi tartomány mintájára), osztozkodnia kellett az összes birodalommal az abszolutizmus kétes áldásaiban. A magyar nemzetiségnek is nyíltan hadat üzent Bach báró; idegen elemek serege küldetett ki az ország elnemzetietlenítésére. Alkotmányosan és magyarul: ez volt mindig Széchenyi jelszava; abszolutisztikusnak és nemzetellenesnek jellemzé magát Bach báró politikája. E két irányzat közt engesztelhetetlen ellentét létezett. Széchenyi 1848 előtt ismételve kimondá nézetét az ellenzéki politika jogosultsága fölött; ő maga kijelenté, hogy az ellenzékkel tartott mindaddig, míg a kormány alkotmányellenes, magyarellenes utakon járt, aztán abbahagyta az oppozíciót, sőt éppen ártalmasnak tartá azt, midőn a vezérlő államférfiak legalább becsületes akaratot tanúsítottak, hogy mind az alkotmányra, mind a nemzetiségre nézve megfeleljenek az ország kívánalmainak, hanem rögtön újra erélyes ellenzéket ajánl, s maga is részt vesz abban, ha, amit nem vár, a kormány jóakaratú szándékai ismét ellenkezőre változnának. Ez most megtörtént, és Széchenyi nemcsak adott szava, hanem benső meggyőződése által is kötelezettnek érzé magát meghatározott oppozícióra.

E szándékában megerősítené még egy, ha szabad úgy mondanunk, személyes indok is. Széchenyi köztudomás szerint 1825 óta következetesen arra törekedett, hogy az arisztokráciát a reformmozgalom élén fenntartsa; az arisztokráciának meg kellett volna ifjodni s egyúttal megifjítani Magyarországot is; a feudalizmusnak nyíltan hadat üzent, de egy megtisztult, felvilágosodott arisztokráciát óhajtott, hogy elszántan vezérelje a nemzetet az ildomos haladás pályáján; ebben látta a nyugodt, folytonos, állandó eredményektől kísért kifejlés biztosítékát. Azonban éppen a magyar arisztokrácia volt az, mellyel Bach báró nemcsak szerfölött lenézőleg bánt – a lenézés ugyan itt kölcsönös volt –, hanem melyet igyekezett is teljes jelentéktelenségre szorítani. Ez arisztokrácia súlya idáig három tényezőn nyugodott: magyar volt, gazdag volt s döntő körökben közvetve vagy közvetlen befolyással bírt. Az első tényezőt Magyarország elnemzetietlenítése által kelle hatálytalanná tenni; ha a magyar nemzetiség egyáltalán megszűnik fontos tényező lenni, azzal természetesen megszűnik az arisztokrácia fontossága is, melynek népszerűsége nagyrészt csak a nemzeti törekvésekhez való benső csatlakozásán alapul. A magyar arisztokrácia pénzügyei mindig kissé primitív állapotban valának; a robotgazdálkodásból a pénzbeli gazdálkodásra való rögtöni átmenet által tehát mélyen meg valának rázkódtatva: a kormány részéről mi sem történt, hogy az átmenet nehézségei könnyíttessenek, s ha az ország maga akart magán segíteni „az associatio csodaereje” által, mint Széchenyi szokta mondani, minden ily kísérlet áthághatatlan akadályokra talált, mert felsőbb körökben nem bírtak megszabadulni azon gyanútól, hogy e közhasznú, látszólag anyagi érdekekre irányzott törekvések mögött politikai célok lappanganak.

A magyar arisztokrácia befolyása végül nem létezett többé a döntő körökben; az antagonizmus közte s a Bach-féle nézetek közt oly merev volt, hogy a magyar uraknak erkölcsileg lehetetlenné vált a közügyek ilynemű vezetésében részt venni, törvényes ellenzéki működésre pedig nincs tér az abszolutizmus alatt. Mindhárom oszlop le vala rombolva, melyen a magyar arisztokrácia politikai jelentősége nyugodott, s ez éppúgy elkeserítette az arisztokrata Széchenyit, mint ahogyan a hazafi Széchenyit a leghatározottabb ellenzésre ingerelte a Bach-rendszer egésze. Gyakran párhuzamokat vont most e rendszer és Kossuth politikája közt, s az összehasonlítás mindig ez utóbbi javára ütött ki. A végcél, gondolá Széchenyi, Magyarországnak a dinasztiától való elidegenítése, az összbirodalommal való kapocs meglazítása öntudatosan vagy öntudatlan, de mindkettőjüknél ugyanez; amit az agitátor néhány gyors csapással igyekezett elérni, azt a reakciós bürokrácia lassú aláásással fogja véghezvinni; de Kossuth politikája legalább nemzeti és szabadelvű volt, amit egyáltalán nem lehetett állítani a Bach politikájáról.

Valami azonban Széchenyi programja alapvonalaiban még mindig ugyanaz volt, mint a súlyos csapás előtt, mely őt sújtá, lojalitása és a dinasztiához való ragaszkodása csorbítatlan kiállta a válságot. Nem a koronát tette felelőssé, hanem annak tanácsosait Magyarország politikai és anyagi megrontásáért; ellenkezőleg, egyedül csak a nemzetnek a fejedelemmel való direkt kiegyezkedésétől várta Magyarország újjászületését oly súlyos szorongattatások után. Amint tehát 1857 tavaszán az a hír terjedt el, hogy őfelségeik körutat szándékoznak tenni Magyarországon, mégpedig az oly befolyásos belügyminiszter kísérete nélkül, Döblingben támadt s vitattatott meg először azon terv, hogy közvetlen a fejedelemhez kell fordulni, egy közvetlen neki átnyújtott írásban híven kell lefesteni Magyarország helyzetét, s tőle a segélyeszközöket – az alkotmányos állapotok mellett – kérni.

A petíció létrejött; az aláírások élén a bíbornok hercegprímás állt, azután a magas arisztokrácia legfényesebb nevei következtek, ehhez csatlakozának az intelligencia főbbjei, a kereskedelmi kar legtekintélyesebb képviselői stb. E petíció sorsa ismeretes, hivatalosan át sem nyújtották, s egy Bach báróhoz nagyon közel álló személy azon nyilatkozatot csúsztatá ki ajakán: az aláírók nem látszanak észrevenni, hogy „fejeikkel játszanak”. A magyar akadémia küldöttsége is hiába iparkodott kieszközölni a kormány kívánatára kidolgozott új alapszabályai megerősítését; a jóváhagyás csak azon föltétel alatt lett kilátásba helyezve, ha nagyon lényeges változtatások és korlátozások tétetnek. Végre mindjárt a császári pár magyarországi utazása után megjelent egy sugalmazott röpirat: Rückblick – visszapillantás az éppen lefolyt időszakra, melyben, a Bach-rendszer s főleg annak Magyarországon létrehozott eredményei szerfölött dicsőíttettek. Ez iratocska nem került a könyvkereskedésbe, hanem csak kétszáz példányban nyomatva, a magasabb körökben s néhány zsurnaliszta közt osztatott ki. Nagy ügyességgel valának itt a dolgok oly módon csoportosítva, hogy a be nem avatott, főleg az, kinek semmi más tudósítás nem állt rendelkezésére, ki tehát nem is tudhatta, hogy mi hallgattatott el, valóban meglehetősen kielégítőnek képzelhette a magyarországi állapotokat.

Széchenyit a legmélyebben fellázítá mindez. Fájt neki, hogy nemcsak meghiúsult a kísérlet, miszerint a nemzet panaszait az uralkodó füleihez juttassuk, hanem még mindig újabb törekvések tétetnek a valódi tényállás eltakarására és elferdítésére. A nemes hazafi e felbőszülése jogosult volt. Ma már bátran mondhatni, hogy ha más lett volna ama petíció sorsa, a monarchia sorsa is egészen más fordulatot vett volna a lefolyt évtized alatt, a mint hogy mai nap bizonyára nincs oly osztrák államférfi – Bach bárót sem véve ki –, aki szerencsésnek ne tartaná, ha a magyar kérdés még jelenleg is megoldathatnék az ama petíciókban kijelölt alapon. Az akadémia ügyében, mely iránt Széchenyi, ez intézet alapítója, különös érdeklődést tanúsított, az igazgatósághoz rögtön egy éles szavakkal szerkesztett iratot intézett, melyet nyilvános ülésen kellett volna felolvasni. Az akadémia elnöke, Dessewffy Emil gróf, bár az irat tartalmával teljesen egyetértett, mégis azon nézetben vala, hogy a Széchenyi által szándékolt demonstráció sokat árthatna és semmi esetre sem használhat, s Lonovics érsek elküldetett, hogy Széchenyit bírja rá azon levél visszavételére. Jobb kezekre nem lehetett volna bízni a küldetést, s anélkül, hogy a nagy hazafi érzelmeit csak legtávolabbról is megsértette volna, sikerült is a tapasztalt jó barátnak kieszközölni Széchenyitől az óhajtott engedményt. De már ama levélnek másolatai országszerte keringtek, s nemsokára ezer meg ezer példányban elterjedve, a közönség mohón falta. Az első férfias szó volt ez, mely hosszú idő óta a nyilvánosság elé merészkedett lépni, s csupán e levél által egyszerre az ország legnépszerűbb emberévé lett ismét Széchenyi.

De talán még nagyobb gondja volt arra, hogy a félhivatalos Rückblick válasz nélkül ne maradjon, s csak azon módról gondolkozott még, hogyan lehessen a leghatályosabban ellene fordulni ama röpiratnak. Száraz elmélet, „szavakból állítani össze egy rendszert”, sohasem volt a Széchenyi dolga, s a fennforgó esetben még távolabb kellett esni tőle ily szándéknak, már csak azon körökre való tekintetnél fogva, melyekre szorítkozott a Rückblick elterjedése, s melyek számára kelle tehát a replikának is íratni. Jobban ismerte Széchenyi a világot, mint bárki más, s különösen ama köröket, melyek közt a Rückblick kiosztatott, tudta, hogy ott inkább, mint bárhol másutt, szabályul tekintetik, miszerint tout genre est permis hors'l ennuyeux (minden műfaj jogosult, kivéve az unalmast), egy csomó rapszodikus, csípős lúgba áztatott megjegyzést vetett tehát papírra, mely megjegyzések nemsokára egy ötszáz lapnyi derék kötetre nőttek, s 1858 felé e cím alatt: Ein Blick auf den anonymen Rückblick, welcher für einen vertrauten Kreis in verhältnissmässig wenigen Exemplaren im Monate Oktober 1857 in Wien erschien. Von einem Ungar* és e mottóval: Rien ne fait tant de mal dans le monde qu'un mensonge qui ressemble a la vérité* Londonban pillanták meg a napvilágot. E könyvben a Bach-rendszer nem vesszőkkel, hanem igazán skorpiókkal korbácsoltatik; a sugalmazott Rückblick-nek minden sora irgalmatlanul széttagoltatik, s mikor az öndicsekvés ily módon megsemmisítve a földön fetreng, akkor Széchenyi a legsúlyosabb vádak egész halmazát gördíti rá, melyeket mindenfelől száz apró meg nagy ténnyel körülsáncol, mintha jó erősen akarná így támogatni, nehogy valamiképp ledöntessenek. A dolgokról aztán rögtön áttért a személyekre, s elkeseredettsége itt nem ismer semmi határt; még ott is, hol eléggé erős kifejezést talált volna közelében, szándékosan odábbmegy, hogy még erősebbet keressen; számtalanszor megforgatja a kést a sebben, hogy ellenfele meg ne kíméltessék ama kínok legcsekélyebb részétől sem, melyeket okozni képes. Nevezetes, de lélektanilag könnyen megmagyarázható, hogy a harag a bibliai átkoknak borzasztó hatalmából, majd mindig a leglágyabb, legérzelemdúsabb, mély fájdalomtól s leírhatatlan benső érzéstől áthatott helyeket követik, melyeknek kíséretében aztán annál hatalmasabban hatnak. Ezen, csak lazán egybefüggő rapszódiák a könnyű tréfa, a könnyedén csapongó humor hangján kezdődnek, s ez előhadat hellyel-közzel meglehetősen durva, finom fülnek szokatlanul hangzó tréfák környékezik; de minél mélyebbre hat bele Széchenyi tárgyába, annál komolyabbá válik; mindegyre bágyadtabban pillantgat aztán a humor „nevető” szeme, mindegyre jobban elhomályosul a „síró” szem, s mindegyre dúsabban ömlenek forró, keserű könnyei. E fájdalom közepette miután – mint a színész Hamletben – „annyira belejött a dologba”, hogy a szíve majd megszakadt rajta, Széchenyi hirtelen kanyarral mindezen bajok okozói ellen fordul hogy a gúny és átkok árja alatt megfojtsa őket. Hazája ellenségeinek nem ad kegyelmet, valamint azok sem adtak hazájának…

Magától értetik, hogy a könyv eltiltatott Ausztriában, mihelyt a rendőrség tudomást nyert annak létezéséről, hiszen akkor ártatlanabb iratok is a cenzúra tilalma alá estek. Hanem mielőtt a tilalom még kimondatott volna, már a Blick-ből néhány példány Magyarországon közkézen forgott; szétszedték az íveket, melyek aztán kézről kézre jártak, sőt voltak oly emberek, kik ama bámulásra méltó türelemmel bírtak, hogy az egész harminc nyomtatott ívnyi könyvet lemásolták s ahol egy nyomtatott példányt lehetett kapni, drága pénzen fizették. Nevezetes és egyszersmind nagyon jellemző, hogy Bécsben a legközelebb érdekelt körökben sokáig nem tudták, ki a könyv szerzője, Magyarországon ellenben megszűnt minden kétség, mihelyt valaki csak az első lapot elolvasta, mert Széchenyi irálya minden előnyeivel és hibáival félreismerhetetlen volt. Széchenyi maga mértékfölött szidta e könyvet, sületlen, triviális holminak„ nevezte, mely tele van ”gonoszsággal és póriassággal„, hanem ritkán mulasztá el hozzátenni, hogy azok, kiket illet, másképp nem is érdemeltek semmi jobbat. Gyanítható szerzőjéül majd ez, majd amaz emigránst mondá leggyakrabban Teleki grófot, és sohasem vallotta be, hogy ő a könyv szerzője.

Amint egyszer nyilvánítottam, hogy szeretném a könyvet bírni, így szólt Széchenyi: „Ismerőseim közül többnek megvan, talán egyikök átengedi nekem az ön részére. Egyébként – tevé hozzá – nagyon okosnak tartom, hogy a szerző legjobb barátai előtt sem jelenti ki, miszerint ő írta; megőrzi őket ezáltal azon kellemetlen alternatívától, hogy bíróság előtt vallatás esetén vagy hazudjanak, vagy egy jó barátjukat árulják el.” S valóban mindnyájan, kik azon idő tájban Széchenyivel érintkeztünk, jó lelkiismerettel mondhattuk, hogy – bármennyire meg voltunk is győződve, hogy Széchenyi a szerző – ő maga soha olyasvalamit nem mondott, se nem tett, ami ama gyanú tényleges megerősítése lehetett volna.

Intelligens körökben a legkülönbözőbb ítéletek tartattak a műről Az (F k) betűkkel aláírt előszó a következőleg jellemzi a szerző álláspontját: „E töredékeket, amint itt következnek, ama kiválóan tiszteletreméltó s gyakorlatilag magas képzettségű, de rendkívül szerencsétlen magyarok egyike adta át nekem, kik, anélkül hogy valamit vétkeztek volna, kénytelenek voltak futni hazájukból. Maga készült éppen kiadni a munkát, amint egyszerre heves, fájdalmas betegség lepte meg. Érzé, hogy szíve megszakad s meghal abban, és nem vala képes kéziratán megtenni ama javításokat, melyeket szükségesnek tartott; kéziratát bizonyára jobb formába öntötte volna, ha az idő nem sarkallta volna, ámbár, mint nekem mondá s amint az egész kísérletből látható, a német nyelvben teljesen illetéktelennek érzé magát. Mikor utolszor láttam őt – hazája sorsa fölött keserű könnyeket sírva –, e szavakat mondá nekem: »Vegye ön e tarkabarka aforizmákat, s mint azokat lelki fájdalmamban – s időközönkénti reményeimben e papírra szórtam. Égesse el, ha azonban azt hiszi, hogy a sok szalma közt itt-ott holmi értékes dolog is rejtőzik, ami legalább gondolkozásra s az audiatur et altera pars-ra indíthat, akkor bánjék vele tetszése szerint…« Ezek valának az utolsó szavak, melyeket a halálosan sebesült száműzöttől hallottunk. Amint most az egész előttem áll, mindazon helyeken, melyek első pillanatra triviálisoknak látszottak, a legmélyebb fájdalom kifejezését látom; mert a kétségbeeséssel határos fájdalom éppoly tartózkodás nélkül nyilatkozik durva gúnyban, mint a keserű panaszban.”

Kecskeméthy ítélete a Blick-et illetőleg sok tekintetben igen találó; a többi közt azt mondja róla: „Sokaknak ma is úgy látszhatik, hogy azon munka nem volt a nagy Széchenyi Istvánhoz méltó. Igaz, hogy nem volt valami méltóságos modorban tartott, s egy oly nagy élmények közepette megőszült államférfihoz és bölcshöz illő munka. Jellemzése azonban mégsem oly könnyű vagy egyszerű. Mindenesetre csak egyoldalúság volna azt ítélni róla, hogy Széchenyit lealázó s vele semmi szellemi rokonságban nem lévő mű volt! Ki azt átlapozná, a legkülönneműbb benyomásokon ment keresztül. Helyenként magasztosan komoly a könyv hangulata, nemes érzelmekre hevült, s a jog szentségétől áthatott, vagy a hazát ért méltatlanságok fölött haragra gyúlt kebel nyilatkozik néhol, de még mérsékletes módon. Másutt elemezése a legapróbb vonásokig szétszedte a Bach-kormány tízévi munkálkodását… Ez nem egységes könyv, hanem egyes naplólevelek; egy kedélybeteg kétségbeesésének és haragjának kiáradása, amint azt napról napra magának följegyzé; aforisztikus, össze nem függő, szeszélyes, szellemdús és élces, szomorú és unalmas, mély elméjű és selejtes, arisztokratikus és plebejus: eszélyesen számított és megfontolatlan, szóval minden oldalon más jellemű. De alapeszméje – gyűlölet a szisztéma és annak látszólagos képviselői ellen –, ezen vörös fonál húzódik át az egészen, s tartja össze a laza leveleket.”

Sokkal tovább megy Gyulai a könyvről írt s már említett bírálatában. „Nekünk úgy tetszik – úgymond –, hogy mindazok az általa ez időben kiadott röpiratok nem méltók az ő alkotó szelleméhez, s ilyesmikre sok más ember is képes lett volna Magyarországon. Lángszeme csak Blick-jében nyilatkozik, a humor és szatíra e rettentő vegyületében, mely egészen illett kedélyállapotához. Ily munkát csak egy mélyen szerető és gyűlölő szív, egy zseniális lélek kétségbeesése teremthet. Itt minden, ami Széchenyi lelkében beteg elem volt, táplálhatta, fokozhatta teremtő erejét… Pedig csak ily munka illett egy kétségbeesett államférfiúhoz, egy önkínzó hazafihoz, egy megzavarodott bölcshöz, minő Széchenyi volt. A humornak mindig joga volt összeolvasztani a fönséget és triviálist, a tragikait és komikait, s a valódi szatíra sohasem viselt glaszékesztyűt. Juvenalis és Swift maró gúnya egyesült itt Shakespeare hamleti és leari humorával s bár Széchenyi töredékes modora nem nyújthat művészi egészet: néhány lapja vetekedik a legnagyobb humoristákéval.” A szellemdús esztétának e meleg dicséretéhez legélesebb ellentétet képez egy igen kitűnő magyar államférfi ítélete is, ki azonfölül Széchenyi legbensőbb barátai közé is tartozott, s teljesen osztozott ennek véleményében a Bach-rendszert illetőleg is. „Nem barátkozhatom meg e könyvvel – mondá –, csillogó héj ez, de nincs magva, legfeljebb itt-ott egy kis magocska; szeretem az élceket, mint a fűszert, mértékletes mennyiségben kompakt ételekhez mellékelve, hanem csupa fűszer magában nem egészséges koszt, fölizgat, de nem táplál; a Blick-ben az élcek és tréfák úgy lógnak egymásba aggatva, mint a denevérek télen: ez tréfás dolog lehet, hanem egy Széchenyi mégsem arra való, hogy bolondozzon. Szívesen megengedem, hogy e könyv egy lángész kicsapongása, hanem csak irodalmi kicsapongás az mégis.”

Bármily ellenmondónak hangzanak is ez ítéletek, egyikét sem lehet teljesen helytelennek mondani: különféleségük sajátképp azok álláspontjának különféleségéből ered, kik ez ítéletet hozták. Saját nézetünkhöz mindenesetre legközelebb áll Kecskeméthy ítélete. Minden szóból láthatni, hogy itt oly férfi beszél, ki Széchenyit alaposan ismerte, ki őt „házi köntösben” látta, minden kiváló erényeivel és apró hibáival, míg Gyulai idealizálja a nagy embert, s a Blick-be hellyel-közzel többet helyez és többet olvas ki belőle, mint amennyit Széchenyi abba belehelyezni s abból kiolvastatni akart. Az államférfiú végül – kinek ítéletét idéztük – a „sárga könyvet” (sárga borítéka miatt nevezték így) ama szigorú mértékkel méri, amellyel komoly politikai irodalmi műveket mérni lehet és kell is, és e szempontból tekintve a Blick mindenesetre kissé kicsapongónak látszhatik, hanem ily könyv megítélésénél, mely minden lapján alkalmi mű gyanánt tűnik fel, latba kell vetni a szerző szándékát is, s véleményünk szerint egyáltalán nem volt Széchenyi szándékában, hogy a Blick által oly művet teremtsen, mellyel irodalmi és államférfiúi dicsőségének úgyis dús koszorújába új levelet tűzhet.

Az 1857. év eseményei az élesen látó államférfit azon meggyőződésre vezérelték, hogy az uralkodó rendszer hordozói szorosan zárt phalanxot képeznek, mely a trón és a nemzet közé beékelve magát, mindenáron megakadályozni akarja a direkt egyezkedést, oly phalanxot, mely éppen amaz évben ismét áttörhetetlennek bizonyult a legerősebb támadások számára is. Miután azonban Széchenyi legbensőbb meggyőződése szerint, e phalanx félremozdításától függött Magyarországnak éppúgy, mint a monarchiának java, a rendszer főembereit tehát nagy hatású társadalmi körök közvetítése által kellett lehetetlenné tenni. De e körökben a jó élc több szerencsére talált, mint a legzseniálisabb komoly gondolat; s kit ott hős gyanánt bámultak, kit a legélesebb vágások ellen is rendületlennek tapasztaltak, kárörvendő kacagás tárgyává lesz, ha egy szarkasztikus ellenség gonosz tűszúrásai miatt fészkelődik. E körök számára írta Széchenyi a Blick-et, s nagyon hibás ama – főleg bécsi körökben elterjedt – nézet, mintha Széchenyi azért választotta volna ama pongyola hangot, hogy a tömegekre hasson. Ez két okból semmiképp sem lehet igaz, először: mert annak legnagyobb része, mit Széchenyi elmond, Magyarországon anélkül is szájról szájra járt, s némely durva élce éppen onnan vala kölcsönözve; másodszor pedig, mert Széchenyi törekvése soha és semmi esetben nem volt oda irányozva, hogy a tömegeket fölizgassa, legkevésbé azon időben, midőn az elégedetlenség Magyarországon anélkül is már aggasztó fokra hágott. Ama körök azonban, melyeknek oly kevés alkalmuk vala megismerkedni a nép hangulatával, most végre egyszer félreismerhetetlen módon értesíttettek felőle; mind ama száz nagy és apró ügyetlenség, mely Magyarországon elkövettetett, mind az a pikáns megjegyzés és csípős élc, mely ott kering, bokrétává köttetik össze, s az előkelő szalon asztalára tétetik. Hadd kérdezgessék pár héten lépten-nyomon: „Olvasta ön ezt vagy amazt? Nem? Ah, ez szerfölött komikus, ezt olvasnia kell!” Hadd teljék meg a levegő lassanként a legmagasabb régiókban is finom, hanem csak bizonyos személyekre nézve ártalmas méreggel, s ha e személyek valahol mutatkoznak, minden ajkon gúnymosolyt lássanak lebegni, mely mintegy reájuk kiáltson: „Szép dolgot hallottunk vagy olvastunk rólatok.” Hadd égjenek össze lassanként Magyarország ellenségei, mint az éji lepkék a gyertyalángon e körökben, melyeket még el sem kerülhetnek, míg végre mozdulatlanul és árthatlanul hevernek a földön. Hadd kínozzák őket mindenfelé e kérdéssel: „Igaz az? Eltűrheti ön azt nyugodtan? Nem felel ön rá semmit?” S miután mindezt nyugodtan el kelle tűrniök, miután semmit sem felelhettek reá, mert mindaz, amit Széchenyi a Bach-rendszerről mondott, irgalmatlanul éles, de teljesen igaz volt, remélte Széchenyi, hogy a megtámadottak végre tönkrejutnak helyzetük nevetségessége miatt, s az igazság végre, számos finom csatornán át, odáig is elhat, honnan azt oly sokáig mindenáron távol tartani igyekeztek.

E remény teljesült is.

Mikor az 1859-iki események bekövetkeztek, Bach Sándor báró miniszter állása és politikájának legerősebb támaszai már ingadoztak. Ezen események befejezték azt az akciót, melyet az a nagy hatású alkalmi írás megkezdett, s egyszersmind igazolták mindazt, mit Széchenyi ama munkájában elmondott és megjósolt. Az olaszországi vereségek, de kiváltképpen a Magyarországon uralkodó veszélyes hangulat, amely korántsem legutolsó indítéka volt a gyors és előnytelen békekötésnek, Széchenyiben azon meggyőződést érlelték, hogy az abszolutizmus napjai meg vannak számlálva. Rechberg gróf hivatalba lépéséhez, kivel már londoni tartózkodása óta barátságot tartott, Széchenyi nem fűzött valami vérmes reményeket, de biztosra vette, hogy Rechberg és Bach nem fognak sokáig megférni egy kabinetben. Már Bach miniszter tényleges bukása előtt Széchenyi komolyan foglalkozott azon kérdéssel: mi most a teendő. Ő az előző években gyakran bebizonyította, amit most újból igazolt, hogy nem a negáció embere, hogy érez magában „valamit az alkotás ösztönéből”, és most elérkezettnek vélte a percet, hogy pozitív javaslatokkal lépjen elő.

Ez időben történt első látogatásom Széchenyinél. Miután ismételt indirekt meghívásokat, melyeket előkelő urak szokott udvariassága gyanánt vettem, nem fogadtam el, egy ízben Hopf kanonok, Lonovics érsek titkára, kit Széchenyi fia gyanánt szeretett, a gróf levelét megmutatta nekem, amelyben az őt sürgetve felszólítja, hogy „Falkot élve vagy halva vigye ki a döblingi barlangba” (így nevezte Széchenyi lakását). Még ez este kikocsiztunk a „barlangba”. Már mikor a park fasorán behajtattunk, kivilágított ablakok hosszú sora barátságosan köszöntött felénk.

– Ez a gróf lakása – jegyzé meg Hopf kanonok.

A kocsi megállt a Görgen-féle intézet egyik szárnyánál, s a keskeny lépcsőn fölmentünk a legnagyobb magyar lakására. Az előszobába lépve élénk hangokat hallottunk, nagyon vidám beszélgetés folyhatott odabenn, mert az egyes szavakat harsogó nevetés követte. Csakugyan többnyire fiatal urak voltak, akik tarka csoportban mulattak Széchenyi hálószobájában; közepettük állt Széchenyi. Elémbe jött s mindkét kezét felém nyújtotta. Alig festhetem le a benyomást, melyet a gróf látása reám tett. A kopasz fej, melyet kétoldalt gyér, hátrafésült ősz haj környezett, kissé előrehajlott; ugyancsak őszes nagy szakáll vette körül mély barázdáktól szántott arcát. Ki bírná híven leírni ez arcot? E vonásokban valami végtelen bánat, végtelen fájdalom honolt, melyet szavakkal megközelítően sem lehet ecsetelni. A gróf bocsánatot kért vendégeitől és a mellékszobába vezetett, bezárva maga megett az ajtót. Miután egymás mellett helyet foglaltunk, sokáig némán tekintett reám.

– Idősebbnek gondoltam önt – kezdte végre –, hanem csak külseje idegen előttem; egyébként hiszem, hogy ismerem önt évek óta műveiből, s gondolom, ön is eléggé ismer engem; mint régi bizalmas barátok beszélgethetünk tehát egymással.

S most anélkül, hogy feleletemet bevárta volna, csaknem egy teljes óra hosszáig szakadatlan beszélt Magyarország, Ausztria, Európa politikai helyzetéről, a múltról és jelenről, a jövő kívánalmairól és eshetőségeiről, oly világossággal, annyi szellemmel és tudománnyal, s amellett oly vonzó, száz meg száz anekdotával fűszerezett előadással, mint ahogy ezt még senkinél így egyesítve nem láttam. Amit Széchenyi a múltról és jelenről mondott, természetesen csak alakjára, de nem lényegére nézve volt új; nézetei nem lehettek mások, mint amilyenek a grófnak az egész világ által olvasható műveiben nyilvánultak; hanem oly szellemesen tudta csoportosítani a már ismert dolgokat is, hogy a legnagyobb érdeklődéssel kísértem előadását. Még feszültebb figyelemmel hallgattam természetesen a jövőre szóló terveit, ámbár ezek is, legalább alapvonásaikban, a múltból voltak merítve. Jelszavakról – mint például 1847 vagy 1848 – mit sem akart tudni; úgy vélte, nem létezik semmi törvényes forma, melyben e pillanatban újra lehetne kezdeni Magyarország alkotmányos életét; hol azonban nincs meg a forma, ott a lényeg-hez kell ragaszkodnunk, s ezt a lényeget a pragmatica sanctió-ban látja. E kétoldalú szerződés erejénél fogva az ausztriai császár mint Magyarország királya köteles alkotmányosan uralkodni, Magyarország viszont köteles a törvényes örökösödési rend folytán trónra jutott osztrák császárt Magyarország királyául elismerni, s a birodalomnak mint egésznek fennállását megvédeni. Ezen a pragmatica sanctió-ból eredő jogok és kötelezettségek gyakorolhatására kell az idő szerint új formákat megteremteni…

– Oktrojálni? – bátorkodtam közbevetni.

– Mit nevez ön oktrojálásnak? Ha azt érti ön ez alatt, hogy a császár vagy egy miniszter, vagy miattam az egész miniszteri tanács előszabja nekem e formát, akkor azt mondom, hogy nem, határozottan nem! Ha azonban oktrojálásnak akarja nevezni ön azt is, hogy e forma a korona közt és az ország minden rendeiből egybehívott notabelek gyülekezete közt megállapíttatik, akkor azt mondom, hogy igen, s ha száz ellenvetést tesz is ön, százszor is igen! Egy új pactum conventum-ra van szükségünk a korona és a nemzet közt, ez az Ariadné fonala, mely a dinasztiát s az országot kivezérli a labirintusból; minden egyéb csak belevisz bennünket, vagy miután már úgyis benne vagyunk, hát még beljebb visz. – Körülbelül így végzé Széchenyi valóban ragyogó előadását, aztán mintegy kimerülten hátrahanyatlott. – Nos – úgymond –, én már beszéltem, most beszéljen ön.

Megjegyeztem, hogy mindazt, mit a múltról és jelenről mondott, lehetetlen szebben és találóbban elmondani, mint ahogy az imént hallám; a legközelebbi jövő feladatait illetőleg is teljesen az ő nézetén vagyok; csakhogy, azt hiszem, azoknak, kik a nemzet nevében a koronával egy új, tartós pactum conventum-ot kötnek, a nemzettől mandátummal kell bírniok.

– Mandátum, mandátum! – pattant föl Széchenyi – íme ez megint a mi prókátori természetünk, mely annyi bajt hozott már a nyakunkra. Mit nevez ön mandátumnak? Nézze csak meg az 1857-i petíció aláíróinak névsorát; ott találja legfelül a prímást, a kalocsai érseket és több püspököt, majd minden egykori főispánt, azután az Apponyiakat, Zichyeket, Károlyiakat, Eötvöst és Majláthot, Ghyczyt meg Lónyayt, Frőlich nagykereskedőt meg Karczag kalapost és száz más minden rendű legjobb nevet; valóban komolyan azt akarja ön nekem mondani, hogy ily gyülekezetnek előbb mandátumra van szüksége, hogy a nemzet nevében szóljon? Azt mondja ön talán, hogy az uralkodó más, hajlékonyabb és kevésbé tekintélyes elemeket hívhatna egybe; de ha a császár egyáltalán elfogadja javaslatunkat, akkor a mi szándékunk szerint fogja azt végre is hajtani; mi neveznők meg a bizalmi férfiakat, s hiszi ön, hogy mi e küldetésre kevesebb tárgy- s személyismerettel, vagy kevesebb lelkiismerettel bírnánk, mint azok, kiket a vakeset valami választási törvény alapján összeterelt? Ha egyszer az ügy kerékvágásba jutott, akkor mi is határozott szabályokat, a képviseletnek valami kiszabott alakját fogjuk javasolni, hanem ezzel csak bevégezhetjük, de nem kezdhetjük a dolgot. Aztán mit akarok én elvégre e notabelek gyülekezetétől? Valami új terhet kell átvennie? Valami új kötelezettséget elvállalnia? Hacsak ön kérdésessé nem akarja tenni a pragmatica sanctio érvényességét is; mert akkor természetesen vége minden vitatkozásnak, hanem akkor ön a forradalom, tehát a jogtalanság terén állna, én pedig a jog terén. De ha ön elismeri a pragmatica sanctió-t s azon kötelezettséget, mely abból reánk származik, akkor semmi egyébről nincs szó, mint hogy értekezzünk a koronával valami alkalmas módot illetőleg, hogyan gyakoroltathassuk e már létező kötelességet, mi mellett természetesen hangsúlyozni s biztosítani fogjuk saját jogainkat is. Gondolom, mégiscsak sokkal okosabb ez, mintha à la Bach kényszeríttetjük magunkat e kötelességek teljesítésére – biz azt úgysem engedik el –, mely esetben sokkal többet kell tennünk, mint amire kötelezve vagyunk, jogainkból pedig semmit sem kapunk…„

Ámbár még ugyanazon éjjel leírtam lényeges részét annak, mit Széchenyi beszélt, az olvasó mégis természetesnek fogja találni, hogy a fentebb közlöttekhez alig nyújthatom a legfontosabbnak is akár csak csekély vázlatát. Hanem talán elegendő arra, hogy megösmertessem ama tervet, melynek megvalósításán ezután a rá jellemző eréllyel fáradozott Széchenyi. Csaknem két óráig tartó téte à téte után visszatértünk a társasághoz, s aki tanúja volt a vidám és szellemdús társalgásnak, mely most kifejlett s a vacsoránál késő éjfél utánig folyt, az bolondnak nevezte volna azt, ki azt mondja neki, hogy a bolondokházában vagyunk.

Ez első látogatás utáni reggel Zichy Géza gróf, Széchenyi mostohafia, levelet hozott nekem atyjától. Bármennyire ellenemre van személyes ügyet ide belevinni oly események előadásánál, melyekre nézve hellyel-közzel az elbeszélőn kívül nincs egyéb tanú, talán érdekes tudni az olvasónak, mily viszonyban volt az elbeszélő a leírt személyiséggel, csak azért határoztam el, hogy itt közöljem, mivel az alábbi levél e tekintetben némileg jellemző. E levél így hangzik:

„Biztosítom önt, hogy nagyon, igen nagyon örülök, hogy önnel megismerkedtem s köszönettel küldöm itt a mi **-nk levelét s a Kreutz-Zeitungot vissza. Je ne suis pas absolument payé pour voir couleur de rose (nem azért fizetnek, hogy rózsaszínben lássam a világot), azonban félig sem osztom ** aggodalmait. A »becsületesség politikájához« (ilyesmi lőn kilátásba helyezve a berlini Kreutz-Zeitung egyik félhivatalos cikkében) azt mondom: Hurrá! mieux tard que jamais (jobb későn, mint soha). Hanem hogy 300 évig tartó misztifikációk után a régi nóta e variációja által, habár csak a legkönnyebben hivő magyart is rá lehessen szedni, már ezt bizony kötve hiszem.

Régóta nem olvastam veszedelmesebbet, igazi farkas juhászbundában. Ugyancsak erős követelés, hogy ennek a »zászlóhímzésnek« csak puszta »ja« meg »ná« szóra (mint a nemes osztrákok oly kedélyesen szokták mondani) higgyen az ember, ha még NB. ezt a zászlót olyan kreatúrák is megcsalták, s akik, mint gondolom, nem is tudják tisztán, mi a »becsületesség«… (Itt egy nem közölhető rész következik.) Mindig örülni fogok ha fölkeres ön, mert én bizony nem mozdulok! Hanem hozzám ide ki messze van, önnek ideje mindnyájunkra nézve drága; értesítenie kell tehát arról, mikor szerencséltethet látogatásával. Ha ezt ki kissé előbb tudom – bocsásson meg, hogy minden komédia és ceremónia nélkül beszélek –, akkor fiaim közül valamelyik – hiszen váltig van – kocsimmal, vagy valami fiákerrel kihozza önt s aztán visszaviszi, ahova ön akarja. Például szívesen látom ebédre, de nem azért, hogy csak együnk, vagy pezsgőzzünk, hanem hogy eszméket cserélhessünk. Reggel 7 órától este 10-ig mindig készen vagyok szolgálatára. Bánjék hát velem amúgy magyarosan, ki hiú bókokra nem pazarolja a drága időt és pezsgőt ritka kivételként fogyaszt csak, rendesen pedig vízzel s egy kis könnyű borocskával él. Mert teljes józanság mindenütt jó, de a politikában sine qua non. Hű rokonszenvvel önnek őszinte híve, gróf Széchenyi István.„

Ezen est óta ritkán múlt nap anélkül, hogy Széchenyit ne láttam vagy tőle fiainak egyike révén levelet ne kaptam volna. Megajándékozott bizalmával; közölte velem mindazt, amit terveinek megvalósítására szóval vagy írásban tett, és én nem győztem eléggé csodálni azon kiapadhatatlan buzgalmat és erélyt, mely e kiváló férfiú minden tettében nyilvánult. Az 1859–60-i télen Széchenyi majd minden politikai notabilitással érintkezett, éspedig nem csupán a magyarokkal; többek közt Rechberg gróf is megörvendeztette őt hosszabb látogatással. Miután a gróf ismételten azon óhaját nyilvánította, hogy meg szeretne ösmerkedni Schmerlinggel, kiről akkoriban a német szabadelvűek igen sokat tartottak, magamra vállaltam, hogy ez óhajt tudomására juttatom őexcellenciájának. És csakugyan néhány nap múlva megjelent Döblingben a főtörvényszéki elnök úr. A két államférfiú közt csaknem két óra hosszat tartott beszélgetés tartalmát, melyet Széchenyi még az este velem közölt, nyilvánosságra juttatni nem vagyok hivatva, hanem azt az egy történelmileg érdekes tényt megemlíthetem, hogy ez idő tájban ismételt értekezések voltak a későbbi államminiszter és Jósika báró közt (Széchenyi eme régi jó barátja közvetítette egykor Széchenyi és Metternich közt a bensőbb érintkezést), és Schmerling s Jósika akkor megegyeztek egy program leglényegesebb pontjaira nézve, melynek alapján készek lettek volna közösen kabinetbe lépni. Hanem Schmerling–Jósika kabinetre döntő körökben akkor még nem gondoltak, s mikor Schmerling miniszter lett, Jósika már rég nem volt az élők között.

Széchenyit valósággal elárasztották oly politikai röpiratokkal, melyekről azt akarták, hogy pártfogása alatt jelenjenek meg, és a gróf a legtöbb esetben még anyagi áldozatok árán is készséggel tett eleget a kívánalmaknak. Pártfogása alatt jelent meg Lipcsében Steinackernél a Zur ungarischen Frage (A magyar kérdéshez) című röpirat, aztán Aphorismen és Offenes Schreiben an Franz Josef I. (Nyílt levél I. F. J.-hez címmel (mindkettő Londonban). Gyulainak teljesen igaza van, mikor azt mondja, hogy ez iratoknak egyike sem volt valami nagy jelentőségű. A Times-szal és más európai fontosságú külföldi lapokkal Széchenyi szintén folytonos összeköttetést tartott fenn; ellátta azokat a magyar ügyről szóló cikkekkel, melyek részint a saját, részint politikai barátai tollából eredtek. Mindabban azonban, amit Széchenyi írt, vagy ami az ő védőszárnyai alatt látott napvilágot, soha egy hajszálnyira sem tért el lojális programjától.

Akkortájt egy nagyon elterjedt bécsi lapban cikk jelent meg a magyar arisztokrácia ellen. Ezen cikk magában véve valóban jelentéktelen volt, de Széchenyit annyira bosszantotta, hogy rögtön egész röpiratot írt ellene, vagy helyesebben mondva, ama lap szerkesztője ellen. Mi mindnyájan, kikkel az iratot közölte, tanácsoltuk, hogy ne bocsássa közre. De hiába. A kézirat Lipcsébe vándorolt, s nemsokára megérkezett a korrektúraív. Széchenyi arra kért, hogy nézzem át. Kezembe vettem a tollat, áthúztam minden lapot elejétől végig, s az utolsóra nagy betűkkel ráírtam: „deleatur”.

– Mi ez? – szólt Széchenyi bosszúsan fölkelve.

– Az egyedüli korrektúra, amit csinálhatok – viszonzám.

– Nos, ön ** szerkesztőnek barátja.

– Ha barátja volnék, óhajtanám, hogy Széchenyi gróf őt híressé tegye.

– Önnek ugyanis különös mániája nekem mindig kellemetlen dolgokat mondani.

– Ha tudom, hogy excellenciádnak szívességet teszek ezáltal, kész vagyok mindig csak kellemest mondani. – Széchenyi elhallgatott. Egy idő múlva kezet nyújtott és szelíden szólt:

– Hagyjuk pihenni a dolgot.

A röpirat nem jelent meg; Giesecke és Devrient nyomdájában talán még van egy levonat belőle.

Látva ezen messze elágazó politikai tevékenységet, az ember önkéntelenül kérdezi, miért tette Széchenyi működésének középpontjává éppen a tébolydát? Miután szellemileg teljesen jól érezte magát, miért nem tért vissza családja körébe, és vajon volt-e szándékában ezt későbben megtenni? Ez utóbbi kérdésre Kecskeméthy határozottan nemmel felelt; úgy véli, mintha a gróf fogadást tett volna, hogy élve el nem hagyja az intézetet. Én nem merném ezt oly határozottsággal állítani. Hogy Széchenyi egyelőre nem változtatta meg lakhelyét, abból magyarázható, hogy sem a politikai helyzetben, sem saját erejében nem bízott még eléggé. Ha az akkori viszonyok közt ismét megjelenik a társaságban, politikai tevékenysége nem alárendelt jellegű, hanem csak a vezéré, mégpedig – ahogyan a dolgok akkor álltak – csak az ellenzék vezéréé lehetett volna. Ilyesminek azonban az akkor még fönnálló abszolutizmus alatt nem volt még semmi törvényes tere; a legelső lépés összeütközésbe hozta volna a grófot a hatóságokkal, a második pedig már aligha lett volna lehetséges. A tébolydában levő Széchenyitől a nemzet nem kívánhatja, hogy ily veszélyes és előreláthatólag sikertelen szerepre vállalkozzék; tett ő ott kétségkívül amúgy is többet, mint amit tőle kívánni lehetett; a nyilvánosság elé lépő Széchenyitől ellenben bizonyára többet követelnek, mint amennyit a fönnálló viszonyok közt tenni képes lett volna. Emellett még úgy is vélekedett – előttem tett több nyilatkozata feljogosít e következtetésre –, hogy irányadó helyen, ha politikai működéséről értesülnek is, mégiscsak jobban eltűrik azt, ha a jelenlegi szűk korlátok között mozog, mintsem azt, hogy mint a „legnagyobb magyar” ismét a nemzet élére, vagyis miután akkor az egész nemzet ellenzék vala, az ellenzék élére álljon. Azonkívül, mint említém, még a saját erejében sem bízott; tudatában volt annak, hogy őt még a legcsekélyebb váratlan esemény is erősen megrendíti, s hogy talán még nem elég erős a közélet küzdelmeire.

A kolozsvári múzeumegylet egy bankettjén ugyanis felköszöntötték Széchenyit, s elhatározták, hogy erről táviratilag tudósítják a grófot. A sürgöny éjfél után érkezett Döblingbe, és Széchenyit álmából költötték fel. E különben igazán jóindulatú figyelem úgy hatott rá, hogy még a következő este is sápadtan, egész testében reszketve és szerfölött fölingerülve találtam.

– Ha velem még egyszer ilyesmi megesik – mondá –, megüt a guta.

Végül e szenvedés utóhatásaként bizonyos félelem maradt vissza, hogy az ő személyes biztonsága veszélyeztetve van. (Így pl. az előbb említett [közzé nem tett] röpiratra vonatkozólag ezt írta nekem 1859. dec. 16-án: „Az illető, ki e triviális holmit írta, nagyon aggódik, hogy kéziratát fölfedezhetik: kéri tehát, hogy a kézirat mindenesetre megsemmisíttessék, vagy kezeimhez visszaadassék.”)

Ha végre mégis győzelmes marad a reakció, az Széchenyivel, az ellenzéki vezérrel, röviden elbánik; az „őrült” Széchenyitől azonban legfölebb csak a politizálást tiltják el, s ezzel a dolog be lesz fejezve. Hanem mind e körülményekből azt merem következtetni, hogy Széchenyi, ha a dolgok jóra fordulnak, ha az ő elvei diadalra jutnak, reá lett volna bírható, hogy hátat fordítson döblingi „barlangjának”. Én legalább nem bírom elképzelni magamnak Széchenyi grófot a tébolydában 1860. október 20-a után.

Ily kedvező fordulat azonban még messze levőnek látszott, és Széchenyinek nemsokára oly oldalról kellett az első csalódást tapasztalnia, honnan azt a legkevésbé várta volna. A prímás nemsokára betöltendő volt papi hivataloskodása ötvenedik évét, s Magyarország mágnásai ünnepélyes módon készültek az ősz egyházfő jubileumát megülni. Széchenyi is hivatalos volt ez ünnepélyre: Széchenyi ezt szíves levélben megköszönte és egyúttal sajnálatát nyilvánította, hogy egészségi okokból személyesen nem adhatja át szerencsekívánatait. Széchenyi mindig leleményes volt, ha céljai elérésére eszközöket keresett, így ezt az alkalmat sem akarta elmulasztani, hogy ily irányban kihasználja. Egy este meglepetésemre elémbe tette egy őfelségéhez intézendő fölirat vázlatát, melyet majd a prímás s az Esztergomban összegyűlő mágnások írnának alá s adnák át a császárnak egy küldöttség útján. Nyolc nap, azaz hogy inkább nyolc este tanácskoztak e fölirat szövege fölött, hogy abban egyrészt lehetőleg határozott kifejezés adassék a nemzet óhajainak, másrészt minden oly szó kerültessék, mely bármely oldalon megbotránkozást kelthetett volna. Végre a fölirat szövege elkészült, rövidebb volt s kevésbé részletes, mint az 1867-i, hanem a tartalmát illetőleg meglehetősen megegyező azzal, Zichy Géza gróf kijelentette, hogy kész a letisztázásáról gondoskodni. Ekkor Széchenyi váratlanul azt a hírt kapta, hogy szándéka az országban köztudomásra jutott, s néhány mágnás ennek következtében elhatározta, hogy nem utazik Esztergomba, nehogy a föliratot alá kelljen írnia. Súlyos csapás volt ez az ősz hazafira. Elszomorodva mondá, hogy most már nem bízik a dolog sikerében. Mindamellett elküldte a fölirati vázlatot Esztergomba; hanem a „demonstrációt” „inopportunusnak” jelenté ki a jelenlevők többsége, s Széchenyi elkeserülten nyilatkozott rangtársairól, hogy hivatásukat nem értették meg, s annak kezdeményezését, aminek elvégre mégis be kell következni, valószínűleg ismét a zavargó néptömegre akarják hagyni.

Egy második csalódás még jobban fokozta az elkeseredést. Hübner báró kabinetbe lépése némi reménnyel töltötte el a grófot, és a remény az új rendőrminiszter első rendszabályai által még növekedett. Hübner minisztersége azonban csak rövid ideig tartott; és általános vélelem szerint visszalépése azon ismeretes tótmegyeri gyülekezet következménye volt, melyen ő a magyar konzervatív párt vezető férfiaival találkozott. Az izgatottság Magyarországon a híres protestáns pátens folytán is magas fokra hágott. Igaz, hogy kezdetben csak meglehetősen ártatlan tüntetésekben nyilvánult meg; de Széchenyi ismerte nemzetének jellemét, és tudta, hogy az ott egyszer megnyilvánult indulatot nem könnyű ismét medrébe szorítani; annyival is inkább, mert Hübner visszalépését a reakciós párt győzelmének tekintette, és így az összeütközés veszélyét újból borzasztóan közelinek látta.

Ez időtől kezdve Széchenyi hangulata újból rosszabbodott; az események minden irányban élénken emlékeztették őt 1848-ra; megint úgy látszott, hogy a kormánynak nincs szíve a nemzet panaszai és óhajai meghallgatására, s hogy a nemzet újra közeledik azon ponthoz, hogy erőszakot vegyen igénybe. Az ország és korona közti kölcsönös bizalmon alapuló kibékülés reménye, mely Széchenyi gyógyulásának voltaképpeni forrása volt, mindinkább tünedezett. Széchenyi egészségi állapota is rosszra fordult, és a rosszabbodás fokozódó szeszélyességben nyert külső nyilvánulást. E szeszélyesség miatt különösen dr. Goldbergnek, az intézet derék másodorvosának kellett gyakran szenvednie.

E szerencsétlen fiatalember felől, ő volt a szerzője egy Theophrastus Paracelsus junior álnév alatt az ötvenes években megjelent és sokat emlegetett szatírának, mely a sarlatán orvosokat gúnyolja, határozottan jobb véleménnyel vagyok, mint Kecskeméthy; amennyire én ismertem Goldberget, igen sok szellemmel és kedéllyel bírt, de persze beteg kedéllyel, és ha az ember a keserű tapasztalatoktól korán elfásult ifjút mint lelki betegek orvosát látta, inkább azt tanácsolta volna, hogy gyógyítsa előbb meg a saját kedélyét, mielőtt mások gyógyítására vállalkozik. Reá találóan illett: „coecus coecum ducit” (vak vezet világtalant). Széchenyi nagyra becsülte a fiatal orvost, és ha szeszélyes pillanataiban meg is bántotta, csakhamar belátta hibáját és kibékült vele.

Egy ilyen jelenet után – mikor Széchenyi az orvosnak ismét valami sértőt mondott volt, mire ez kalapját véve azon szavakkal búcsúzott el a gróftól, hogy ha őexcellenciája rosszul találná érezni magát, értesítse őt, mert különben többet nem jön ide –, egy ilyen jelenet után látogattam meg Széchenyit, s már az ajtónál megbotránkozással mondta el az orvos eljárását.

Én is azt mondtam, hogy dr. Goldberg rosszul cselekedett, rosszul, amennyiben megígérte, hogy bizonyos esetekben ismét eljön; én az ő helyében – mondám – sohasem jönnék többé; a szegénységnek is megvan a maga jogosult büszkesége, s ezt éppen oly gazdag embernek, mint Széchenyi István grófnak, jobban kellene tisztelnie, mint bárki másnak. Széchenyi nemes szíve rögtön megértette, mit akartam mondani; azonnal íróasztalához ült, s néhány sort írt dr. Goldbergnek, melyben a következő napra ebédre hívta meg. Az orvos azt üzente vissza, hogy sajnálja, de beteg, s a meghívást el nem fogadhatja. Ez fájt csak igazán Széchenyinek, s nem nyugodott meg, míg én magam nem mentem el a szekundárius szobájába s vissza nem tértem azon válasszal, hogy a doktor úr köszönettel elfogadja ő excellenciája szíves meghívását. Nekem is jelen kellett lenni másnap e kibékülési lakomán, és sohasem láttam Széchenyit szeretetreméltóbbnak, mint aznap; láthatólag jólesett neki, hogy e szívbeli tartozását leróhatta… Ilyen volt ez a „szívtelen, hideg ész embere”.

Dr. Goldberg figyelmeztetett először engem arra is – körülbelül 1860. február közepe táján volt –, hogy előtte ismeretlen okokból a híres páciens egészségi állapota kedvezőtlen fordulatot látszik venni. Magam is néhány olyan észrevételt tettem, melyek arra bírtak, hogy az orvos ebbeli nézetét osszam.

Egyszer este Döblingbe jöttem, hová a gróf levélkével hívatott. Az előszobában ült szundikálva a két inas; az egyik álmosan húzta le felöltőmet, s azután visszahanyatlott székére; tudta, hogy bármikor bejelentés nélkül bemehetek. De nem léptem be, hanem halkan a legközelebbi nyitott ajtóhoz közeledtem, honnan Széchenyi hálószobájába lehetett látni. Ott ült az agg támlás székében, hátával az ajtó felé fordulva, egyedül, hervadt ajkához emelve elválhatatlan kísérőjét, a fuvolát, melyen éppen ama mélabús magyar népdalok egyikét fújta, melyek langyos nyári estéken a pusztákon végighangzanak. Néha-néha szünetet tartott s fejét lehajtotta mellére, azután lassan fölemelte megint, mintegy nehéz álomból fölébredve, s tovább fújta búsongó dalát. Végre félretette a fuvolát s felállt. Rögtön megpillantott, s a meglepetés legkisebb jele nélkül hozzám jött; arca még sápadtabb volt, mint egyébkor, szemei pedig gyulladtak voltak, s ki tudja, hány óráig sírhatott már az ősz államférfiú! Széchenyi ez este nagyon el volt érzékenykedve; úgy látszott, mintha valami szokatlan hullámzanék s viharzanék keblében. Amint egymás mellé ültünk, kezdett ugyan egy pillanatig politikáról beszélni, hanem néhány perc múlva megint elnémult, s kis idő múlva azon kérdéssel lepett meg:

– Ugyebár ön nagyon szereti családját?

Mosolyogva mondtam igent a különös kérdésre. Anélkül, hogy ennek további okát adta volna, vagy talán éppen annak magyarázata végett, most saját családi viszonyairól kezdett Széchenyi beszélni, különösen fiairól, s ha valaha kétkedtem volna abban, hogy e férfiúban a nagy szellemmel nagy szív is párosult, e beszélgetés elegendő lett volna minden ily kétséget elhárítani. Éjfél elmúlt – a két fölvigyázó már félig átaludta éjjeli álmát –, mikor a grófot elhagytam.

– Politikáról akartam önnel beszélni – mondá, mikor elbúcsúztam –, de nem bírok, ma nem bírok; szerencséltessen holnap még egy órára; fontos dolgot kell önnel közölnöm, s gondoskodom arról, hogy egyedül maradjunk.

Másnap este szintén komoly, de sokkal nyugodtabb hangulatban találtam Széchenyit. Nyomban belevágott a napi politika kérdéseibe. Nézete a helyzetről nagyon komor volt. A magyarországi események, mind az izgatások a protestáns pátens alkalmából, mind az elfogatások, melyek ez izgatások következtében történtek, mély aggodalommal tölték el őt. Egy befolyásos személyiséget nevezett meg nekem, ki tegnap teljes határozottsággal állította, hogy Ausztria nemsokára újabb hadjáratot kezd Olaszországban, s bizonyos, hogy nemcsak Lombardiát hódítja meg újra, hanem az egész félszigeten s azon túl is elbánik a „carbonarizmussal”. Széchenyi ezt – tekintve a Francia- és Angolország közti viszályt, melyről oly sokat tudtak akkor beszélni a lapok – nem tartá lehetetlennek. E viszályra Széchenyi feltűnően nagy súlyt helyezett, sőt biztosra vette, hogy a háború a két nyugati hatalmasság közt egészen közel van, s hogy előbb-utóbb Ausztria, Porosz- és Oroszország csatlakoznak Angliához.

– Ha létrejön ily koalíció – úgymond –, akkor egyszerre ötven évre vissza vagyunk vetve; Angolországra egyáltalán nem lehet számítani; a kontinensen nem fog tenni semmit az alkotmányosság ellen, de bizonyára mellette se tesz semmit; rossz napokat érünk akkor, s magyar hazánknak sokáig nincs akkor semmi remélnivalója; de vajon átéli-e a válságot, vajon a jobb napokat, ha végre ugyan elérkeznek, úgy fogja-e köszönthetni, mint magyar királyság, ami most még legalább név szerint, Isten tudja. Éjjel-nappal imádkozom, hogy így legyen!

Nem osztoztam e komor nézetben; a birodalom pénzügyi helyzetét tekintve alig volt gondolható egy új olaszországi hadjárat, s a Francia- és Angolország közti háborúra sehogy sem találhattam elegendő indokot. Nem titkoltam el e nézetemet. Széchenyi nyugodtan meghallgatott, hanem arcvonásaiból láttam, hogy nem sikerült megnyugtatnom őt.

– Egyébként – szólt egy idő múlva – nemsokára megtudjuk, hányadán állunk.

Lámpát vett kezébe, s az utolsó szobába ment, honnan nemsokára néhány teleírt papírlappal tért vissza.

– Én ismerek egy magas állású hölgyet Londonban – folytatá aztán –, ki a Palmerston-ház legbensőbb ismerősei közé tartozik, s évenként ez idő tájban Párizsba megy, hogy a Tuileriák udvari báljain részt vegyen. Ez a hölgy késznek nyilatkozott magára vállalni, hogy kézbesíti két levelemet, melyeket elolvasok most önnek; az egyik Palmerston lordhoz, a másik Napóleon császárhoz van intézve.

S most elolvasta nekem Széchenyi a francia nyelven írt két levelet; hangja ünnepélyesen csengett, s azon helyeknél, melyek Magyarország sajnálatraméltó helyzetét rajzolták, oly bensőséget nyert, mely engem mélyen meghatott! A két levél tartalma – fájdalom, csak emlékezetből közölhetem – lényegileg egyforma volt, hanem a részletekben különböző. A Palmerstonhoz intézett levélben főleg Magyarországnak Ausztriára, ennek pedig az angol kereskedelemre való nemzetgazdasági jelentősége volt első helyen kiemelve: a Napóleonhoz intézett levélben különösen Magyarország politikai fontossága – a keleti kérdésnek végre is elkerülhetetlen megoldását tekintve – hangsúlyoztatott. Ausztria Magyarország nélkül nem állhat fönn; Magyarországot pedig csak akkor tarthatja meg, ha a pragmatica sanctio alapján kiegyezkedik vele: itt is, ott is ünnepélyesen erősítette Széchenyi, hogy egészen távol esik tőle legitim fejedelme ellen idegen udvaroknál panaszkodni; sőt inkább meg van győződve, hogy I. Ferenc József császár régóta más útra lépett volna, ha ismerné a dolgok valódi állását. Hanem tudatlan vagy gonosz indulatú tanácsadók zárva tartják a császár füleit, s nem hagyják eljutni oda az igazság szavát. Minden kísérlet sikertelen maradt ez irányban; csak egy út áll még nyitva. Francia- és Angolország nagyköveteinek állásuknál fogva joguk van közvetlenül érintkezni őfelségével; ha magukra vállalnák, hogy figyelmeztessék a fenyegető veszélyekre a kétségkívül jóindulatú fejedelmet, szavuk bizonyára súlyosan nyomna a latban. Ezt az intervenciót kérte Széchenyi a francia és angol kormánytól, melyekbe végreményét helyezte. Nem tudom, mi sor érte e két levelet; hanem emlékezem, hogy olvastam, miszerint a dolgoknak 1860. október 20-án bekövetkezett fordulatára a két nyugati hatalom tanácsa is befolyással volt…

Eközben Döblingben oly esemény történt, mely minden mást háttérbe szorított, és Széchenyi életében nemcsak fordulópontot, hanem éppen végpontot képezett. Hogy Széchenyi a Blick szerzője, azt, habár kissé későn, végre mégis megtudta a rendőrség, s e perctől kezdve a vén oroszlánt döblingi barlangjában a legszigorúbban megfigyelték. Dr. Görgenre nézve ez nem volt titok, s meglehet, hogy féltében – szívesen elhisszük, hogy rossz szándék nélkül – többet is mondott, mint amit tudott s ami igaz volt, mert nyomatékosan tudtára adták, hogy intézetének fennállásáról van szó, hogy nem hagyhatják meg ott a tébolyda ártatlan cége alatt a politikai összeesküvések tűzhelyét. 1860. március 3-án rendőri házmotozást tartottak Széchenyinél s mintegy féltucat ismerősénél, kik sűrűbben érintkeztek vele. Döblingben jókora készülődést fejtettek ki; bérkocsikon odahajtatott valami huszonnégy hivatalnok és rendőrkatona, s körülállták a tébolydát, mintha valami ellenséges vár cernírozásáról lett volna szó.

Reggel hét órakor belépett Széchenyihez az azóta már elhalálozott Felsenthal rendőrtanácsos, ez expedíció vezére; a grófot már íróasztalánál találta. Széchenyi őt a tökéletes gavallér előkelőségével fogadta; udvarias, előzékeny volt, de egy pillanatig sem engedte a rendőrtanácsos urat megfeledkezni arról, kivel van dolga. Mikor Felsenthal úr a könyvtárt akarta megvizsgálni, Széchenyi kedélyesen vállára tette kezét, mondván:

– Édes uram, ön bizonyosan tiltott könyveket keres itt; ne fáradozzon az úr ezen könyvek vizsgálásával, előre kijelentem, hogy ezek egytől egyig tiltott könyvek, mert amit az önök cenzúrája megenged, az sokkal silányabb, hogysem én ilyesmire pénzemet költeném.

Csak egyszer esett meg, hogy Széchenyi majd elvesztette nyugalmát. A tanácsos úr egy dobozhoz nyúlt, amelyet ki akart nyitni; zárva volt. A kulcsot kérte; Széchenyi nem találta.

– Úgy – vélte Felsenthal udvariaskodó mosollyal – a dobozt, fájlalom, erőszakkal kell kinyitni.

– Azt nem teszik – szólt Széchenyi –, ez a doboz emlék nőmtől, s biztosítom önt, hogy nincs benne semmi.

Széchenyi itt egy pillanatig megállt; remélte, hogy szava, Széchenyi István gróf, a cs. kir. kamarás és titkos tanácsos szava minden további kétkedést elhárít, hanem a tanácsos úr még mindig kezében tartotta a dobozt.

– Vigye magával – viszonzá erre Széchenyi oly hangon, mely Felsenthal úrnak is kissé különösnek tűnhetett föl, mert megütődve tekintett föl –, nyittassa ki annak rendje-módja szerint, természetesen az én költségemre – tevé hozzá keserű mosollyal Széchenyi, s a rendőrtanácsos csakugyan el is vitte.

E kis intermezzót leszámítva, Széchenyi dicsérte Felsenthal magaviseletét, hogy tökéletesen illedelmes és tiszteletteljes volt; természetes, hogy másforma magaviseletet nem is tűrt volna Széchenyi; vén oroszlán volt ugyan, de még mindig oroszlán!

Valami három óra múlva vége volt a házmotozásnak; sokat elvittek, s alig adták vissza egy kis részét évek múlva, s csakis a család határozott kérésére. Az első percben úgy látszott, Széchenyi nem helyez semmi fontosságot ez ügyre; csak miután sokáig gondolkozott fölötte, nyugtalankodni kezdett. Az eseménynek híre futott a városban, s természetesen egy halmaz nagyítással megtoldva beszélték; ezek a hírek aztán megint visszakerültek Döblingbe, és Széchenyit mindinkább növekvő aggodalommal tölték el. Különösen elszörnyedt azon hírre, hogy a kormány nagy összeesküvésnek jött nyomába, minden szála kezében van már, s a húsvét hetében számos magyar mágnást elfognak.

Március 3-a után néhány napra Lonovics püspökkel Széchenyihez valék ebédre, kissé korábban jöttem és Széchenyit igen leverten találtam; nem titkolta, hogy a rendőri látogatás búsítja. Azzal akartam megnyugtatni, hogy hiszen ő maga legjobban tudja, hogy semmi kompromittálót nem találtak nála s nem is találhattak.

– Édes barátom – viszonzá keserűen –, ahol a rendőrség oly éclat-val (hévvel) kutat, ott találni akar valamit, s ahol találni akar, ott talál is, sőt találnia kell, másképp blamírozva volna, s ön jól tudja, hogy egy hatóságnak nem szabad blamírozni magát.

Később, mikor Lonovics püspök megjött, amennyire lehetett, megnyugodott Széchenyi, sőt az asztalnál jóformán vidámnak is látszott; de én észrevettem, mennyi önuralmába kerül e vidámság.

Ez idő tájt kezdődik Széchenyi döblingi tartózkodásának harmadik stádiuma: a visszaesés, ama beteges állapot lassankénti visszatérése, mely őt először vitte oda. Szerencsétlenségére tizenketted napra a döblingi házmotozás után bekövetkeztek az ismeretes márciusi események Pesten; nagyszerű népdemonstráció történt, a katonaság lőtt, egy fiatalember elesett, s temetése csak növelte az elkeseredést. A protestáns pátens sem hagyta nyugodni a kedélyeket, s mérsékelt férfiak is megdöbbenve tekintettek föl, mikor hallották, hogy még a konzervatív Zsedényi udvari tanácsos, ki pedig a kormányt mindenkor buzgón és önfeláldozóan szolgálta, is elzáratott. Nem szükséges leírnom a benyomást, mit mind e hírek Döblingben tettek, s kiemelnem a helyzetnek 1848-cal való hasonlatosságát. Szemlátomást rosszabbult Széchenyi testi állapota; szívdobogásai gyakrabban jelentkeztek, folyvást szótlanabb lőn s majd mit sem evett már.

Hogy mi ment ezalatt végbe lelkében, arról egy kis eset tanúskodhatik. Széchenyi utolsó szobájában több furcsa kinézésű bútor közt egy hosszú, fekete láda is volt, melyet Széchenyi, nem tudom már, mi célra készíttetett. Itt ültünk egyszer még néhány látogatóval. A napi beszéd tárgyát akkor Schmid rablógyilkos merénye képezte, ki urát, Hurzot az irodában meggyilkolta, holttestét szétvagdalta s egy ládába rakva e fölirattal: „Delicatessen” Galíciába szállíttatta. A mi társaságunk is ez esetről beszélgetett, amint a jelenvoltak egyike, ki történetesen ama fekete ládára pillantott, nevetve fölkiáltott:

– Igazán, ez is itt úgy néz ki, mint valami Hurz-féle láda.

Széchenyi kissé összerezzent, de egy szót sem szólt. Másnap ugyanazon szobában járkáltunk föl s alá; amint ama ládához értünk, Széchenyi visszaborzadt s mormogá:

– Hallja, az ugyan ostoba élc volt, amit a Hurz-féle ládáról ** tegnap mondott.

Én nem azon borzadtam meg, amit Széchenyi mondott, hanem azon, amit gondolhatott. Ezt megelőzőleg, mikor egyszer ismét személyes biztonsága iránt aggódott, megjegyeztem, hogy nemigen követik el azt az oktalanságot, miszerint perbe fogják Széchenyit a most Magyarországon uralkodó izgatottság mellett.

– Igen, igen – mondá –, abban igaza van önnek, hanem éppen azért félek valami sokkal rosszabbtól.

E komor gondolatok új táplálékot nyertek egy szomorú eset által, mely Széchenyit lelke mélyéig megrendíté. Ebédre hívta testi-lelki barátját, báró Jósikát; szarvasgombát tálaltak föl, mit Széchenyi azelőtt különösen szeretett; most gyönge emésztő tehetsége miatt ez élvezetről is le kellett mondania. Nem nyúlt hozzá a szarvasgombához, míg vendége derekasan hozzálátott. Alig ért haza Jósika, panaszkodott, hogy rosszul van, lefeküdt, s pár nap múlva meghalt. Széchenyi vigasztalhatatlan volt a hű barát elvesztése felett, s mélyen megzavarodott lelke ez esetből is csak a legkomorabb kombinációkat szőtte.

Bizonyára elengedi az olvasó, hogy tovább rajzoljam, miként nőtt napról napra Széchenyi betegsége a haza, valamint saját ügyeinek rosszra fordultával. Március vége felé Széchenyi Thierry rendőrminiszterhez írt az említett doboz végett, s kérte, hogy adják vissza; egyúttal meghívta a miniszter urat látogatásra. Április elején megkapta Széchenyi a dobozt egy levél kíséretében, melyben Thierry a meghívást visszautasítja, s többi közt e szerencsétlen frázist is használja: „A tébolyda megszűnt excellenciádra nézve menhely lenni.”

Ez igen finom diplomatikus hangzású lehetett, hanem a miniszter úr nyilván elfeledte, hogy oly kedélybeteg, öreg ember, mint Széchenyi, ily sokféleképp magyarázható kifejezésnek mindenesetre a legrosszabb értelmet fogja adni. S úgy is volt. E perctől kezdve Széchenyi egész lényében még a nem avatott szem számára is észlelhető változás állott be, nem dühöngött s nem jajgatott, mint Döblingbe érkeztekor; némán merengett maga elé, s ez még aggasztóbb színben tünteté fel állapotát. Nagycsütörtökön este utolszor voltam Hopf kanonokkal Széchenyinél; feltűnően szeretetteljesen, csaknem, mondhatók, gyöngéden bánt velünk, s elolvasta nekünk, nem tudom már hányadszor, Thierry báró levelét; egyébről, mint a házmotozásról s annak netán lehetséges következményeiről sehogy sem beszélhettünk. Bármily szívesen időztem is egyébként e szobákban, bármily jól éreztem is itt magamat, ez este alig állhattam ki, mintha e különben oly barátságos szobák levegőjében valami tikkasztó hőség uralkodott volna. Tíz óra után báró Babarczy alezredes jött, s mi elbúcsúztunk. Széchenyi az utolsó előtti szoba küszöbéig kísért ki, ott megállt s utánunk nézett. Az előszoba ajtajánál még egyszer megfordultunk. Még most is látom, amint ott állt, fájdalmas mosollyal ajkán; a szoba tetejéről lefüggő lámpa megvilágította sápadt arcát, és – nem tudom, jól láttam-e, vagy csak fölhevült képzeletem játéka volt – a bozontos szemöldöktől árnyékolt szemekben két nagy könnycsepp rezgett.

– Adieu, kedveseim! – kiáltott utánunk, aztán megfordult s – utolszor láttuk volt.

Másnap már semmit sem evett. Amint az ételt fölhordták, egyik inasát, az öreg, hűséges Brachot maga mellé ültette az asztalhoz, s a másikhoz így szólt:

– Ma örömet szerzünk a mi öregünknek; én megvendégelem őt s ön felszolgál neki.

Az öreg szolga nem tudta, hová legyen a kitüntetés miatt; hiába ellenkezett, Széchenyi nem engedett, s folyton csak azt mondta:

– Megérdemelte azért, amit velem tett.

Nagyszombaton alig hangzott egy szó is ajkairól. Titkárát, Kisst, ki estefelé jött, kérte, hogy sakkozzék vele. A játék – ámbár Széchenyi már délelőtt is játszott pár órát Zichy Géza gróffal – 7 órától 10-ig eltartott, és Kiss, aki maga is kitűnő sakkjátszó volt, távozás közben még mondá a cselédeknek, ilyen mesterileg, mint ma este, régóta nem látta a grófot játszani. Most jó éjt kívánt Széchenyi a két inasnak, az öreg Brach szokás szerint kivitte a lámpát a hálószobából az előszobába, s a két inas, miután az előszoba ajtaját kívülről bezárta s a kulcsot zsebre dugta, aludni ment. Széchenyi – mint minden éjjel – egyedül maradt a maga öt szobájában. Egy kis ideig hallották a grófot föl s alá járni, aztán minden csendes lett.

Következő reggel – húsvét vasárnapja volt – kinyitotta a két inas a szokott időben az előszoba ajtaját; senkit sem láttak, a hálószoba ajtaja zárva volt; zörgettek, eleinte csendesen, aztán hangosabban, semmi hang, pedig a grófot ez órában már évek óta mindig ébren találták. Leírhatatlan ijedtség szállta meg a jó embereket, dr. Goldbergért szaladtak, s ezzel mentek be a hálószobába. Mily irtózatos látvány! A karszékében, fuvolája oldala mellett, ült Széchenyi, teljesen felöltözve, szétzúzott koponyával; jobbjával még a pisztolyt szorította, mellyel a borzasztó tettet végrehajtotta. Senki sem hallotta a lövést, csak egy beteg állította, kinek hálószobája a Széchenyié alatt volt, hogy ő hallott éjféltájban fönt tompa hangot, mintha a földre esett volna valami.

Hogyan jutott Széchenyi a pisztolyhoz, ez mai napig is talány előttem. Március 3-a előtt megvolt-e már neki? Hogyan kerülte el akkor a rendőrhivatalnok figyelmét? Ha még akkor nem volt meg, hogyan szerezhette meg később, mikor zavart kedélyállapota azon nap óta az intézet orvosai előtt ismert volt, s ennek következtében ismételt értekezések is tartattak köztük s a gróf családja közt?!

Két nappal utóbb könnyező szemmel s kimondhatatlan fájdalmas szívvel álltuk körül mi, hű tisztelőinek kis csapata, az elfeledhetetlen koporsóját a döblingi kis plébániatemplomban. Alig bírtuk fölfogni, hogy valóban eltávozott közülünk, hogy soha, soha nem látjuk őt többé. Hanem mikor a pap eléneklé „requiescat in pace!” (nyugodjék békében), akkor eszünkbe jutott mindaz, amit szenvedett, hogy idelent nem találhatta föl soha a nyugalmat, melyre beteg szívének oly nagy szüksége volt, s néma áhítattal rebegtük:

– Az Úr adta, az Úr el is vette, legyen áldott örökké szent neve.

Magyarországon a borzasztó esemény oly benyomást tett, melyet le sem írhatni. Az első percben nem akarták elhinni, hogy „a legnagyobb magyar” valóban meghalt, s mikor ez iránt nem lehetett több kétség, a hitetlenség egyszerre más irányt vett: nem akarták elhinni, hogy öngyilkosság vetett véget Széchenyi életének.

E gyanú újabb tápot nyert egy csoport valóban tragikus eset által, melyek többé-kevésbé összefüggtek Széchenyi halálával. Az öreg Brach pár nap múlva gutaütésben halt meg; hasonló sors érte csaknem egyidejűleg dr. Görgent; Széchenyi titkára, Kiss, a gróf öngyilkosságának hírére megőrült, s nemsokára borzasztó halállal múlt ki; valami félévvel utóbb dr. Goldberg is agyonlőtte magát. Erre valóban megfagy a vér ereinkben; sötét, gyászos végzet vonult át a házon; de aki Széchenyit 1860. április első napjaiban látta, aki hallotta, hogy folyvást csak a lélek halhatatlansága s azon kérdés fölött töprengett: vajon vannak-e oly esetek, hol az öngyilkosság nem bűn, az egy percig nem kétkedik, hogy Széchenyi valóban önkezével vetett véget életének.

A fájdalom és elkeseredettség oly hangulatot szült, melyre nem találni nevet. Az Akadémia küldöttsége Bécsbe sietett, hogy a gróf holttestét Cenkre kísérje; az egész nemzet – férfiak, nők, gyermekek – négy hétig a nagy halottért mély gyászt viselt; nem volt falu, vallásfelekezet, melynek templomában a halhatatlan emlékére gyászistentisztelet ne tartatott volna, s midőn Dessewffy gróf, az Akadémia elnöke, megpendíté azon eszmét, hogy a legnagyobb magyarnak méltó emlék emeltessék, gazdag és szegény sietett, hogy hálaadóját lerója azon férfi iránt, kinek Magyarország többet köszönhet, mint amennyit egyes fiának bármily nemzet valaha köszönhetett.

Emlék! Van-e rá szüksége neki, kinek neve évtizedek óta ragyog Magyarország történetének minden lapján, ki hazájában, bármerre tekintsen a szem, emlékeket állított magának, melyeknél nagyszerűbbet semmi művész keze nem teremthet? Széchenyinek legméltóbb panteonja: életének és tetteinek egyszerű története. Bár találkoznék mielőbb hivatott toll, hogy ezt a panteont létrehozza!
Esszék, tanulmányok