A küzdőhöz
Hová visz, ember, magas röptű vágyad 
Küzdelmeid tövises útain? 
Gát visszatart, hegyes kő vérzi lábad, 
S tépett szivedben úgy sajog a kín. 
Ne menj, ne lépj a kész veszély elébe, 
Meg nem ment attól ingatlan hited; 
– A világ téged levonhat a mélybe, 
De te magaddal őt föl nem viszed. 

Hadd őt feküdni s nyögni lenn a porban, 
Dicsőbb, szebb sorsra úgysem érdemes; 
Ha ő nem érzi: célja merre, hol van - 
Mért bántanók mi? bírja, mit keres. 
Ha föl nem rázza önnön szenvedélye, 
Ne hidd, hogy akkor álmából kivedd…
– A világ téged levonhat a mélybe, 
De te magaddal őt föl nem viszed. 

Ne nyúlj a lánchoz, ne bántsd a bilincset, 
Amely szorítja karját, szellemét; 
Csak ellenségét fogja látni benned, 
És láncával fejedet zúzza szét. 
Míg a siker, a várt remény helyébe, 
Mint kártyavár, úgy összedűl mived…
– A világ téged levonhat a mélybe, 
De te magaddal őt föl nem viszed. 

S ha mégis már segítni vágysz szegényen, 
Altasd el őt egy érdekes mesén; 
Midőn alszik, hát jőjj feléje szépen, 
S vigyázva tágítsd láncait kezén. 
Vigyázva, nehogy a lánc csörrenése 
Kemény tusára hívja ellened…
– A világ téged levonhat a mélybe, 
De te magaddal őt föl nem viszed. 

Midőn a láncszem egyenként kitágul, 
S a zsibbadt érben újra lejt a vér; 
Hadd akkor őt! éledjen önmagátul, 
És maga küzdjön szabadságaért. 
Ha ezt kivívja, büszkén törhet égbe, 
Másképpen vergődik, amíg elsülyed…
– Úgy fölemel, így leragad a mélybe, 
Mert útja egy, veled vagy nélküled.
Versek