Harsány dalt ma és vidámat...
Harsány dalt ma és vidámat,
fönt a legnagyobb királynak
szóljon ez az ünnepünk.
Szentünket áldjuk ma dallal
és szívbéli diadallal,
azt, ki született nekünk.

Édes ének, kedves ének,
melybe tiszta lélek éled
és a szájból fölrivall.
Hát hogy itt e hármas ünnep,
zengedezzünk Istenünkkel,
õt dicsérte ez a dal.

Így csodáljuk most mi, dallók,
úgy tiszteljük a hitvallót,
ki tettekben óriás,
mert attól van a hatalma,
ki jóságát ingyen adja
és örökre glóriás.

Imre, a dicsõ királyfi,
már korán kezdett kiválni,
mingyárást jeleskedett.
Ám hogy õsi származását
még tetszõbb szinekbe lássák,
Krisztus hív cselédje lett.

A hívságokat kerülve, 
csak jámborság volt az üdve, 
ennek tett mindent alá. 
Járt fönt a hatalma ormán, 
megveté ezt is mogorván, 
földi jó meg nem csalá.

Éjtszakát vigyázva tölt ő, 
egy napot a másba ölt ő, 
nem tunyálkodik, buzog. 
Nő a szorgossága éjjel, 
fény nyilall belőle széjjel, 
ajkán jámbor himnuszok.

Hogy csodákra lett ő, 
ifjan megmutatta, 
mert csókját a kedves,          
hív papoknak adta.

Annyi csókot osztott	
nékik kiskorában,
mennyi évig hervadt
itt, a föld porában.                 
 
Árn a szent barátot 
megcsókolta hétszer, 
mert a szűzisége 
fénylett, mint az ékszer.

Vivódik, imádva senyved, 
mit ajánljon föl Istennek 
s várja, hogy jelentse ki. 
Fényesség támad s az égi 
szózat azt beszéli néki, 
válaszát így hirdeti:

„Nincsen kedvesebb, erénynek, 
az égnek és a szerénynek, 
mint a jámbor szűziség. 
Hát legyen enyém a drága 
tisztaságod szent virága, 
bárha benned tűz is ég.”

Szűziség szagos virágát 
kedvelik az angyalok. 
Mostan véle társalognak 
s ő közöttük andalog. 
Amikor meghalt az ifjú, 
Krisztus élteté tovább, 
gyámolítva a hatalmát 
végzett sok jeles csodát. 
Imre győzött a halálon, 
győztesen leverte őt, 
mert hogy elmult, a csodája 
nem mult el, de egyre nőtt. 
Egy emberrel négy csodát tőn, 
buzgóan imádkozott,

a gonosztól és a bűntől
megtisztult az átkozott.
Törli a halál írását
és halálos szíjat old,
zúzza a vasat-bilincset
és kilép, ki kötve volt.
Konrád im' szabad a bűntől,
bűnhődéstől szabadul,
szíja enged, lánca roppan,
az írása földre hull.

Imre, légy a pártfogónk hát,
mert barátink nincsenek,
oldd meg a mi bûneinket,
e nehéz bilincseket.
Nézz le a sanyarú völgyre,
ahol annyi a sírás,
hogy te véled vigadozzunk
glóriádba glóriás.
Versek