Halott katonák
Halottak, árva katonák,
kik lenn hevertek, sárban, szemetekben,
csaták vörös rémével szemetekben,
a föld alatt és álmodtok tovább.
Hozzátok járulunk most, peremén a sírnak,
mi, kiknek lelke nemrég
tűz volt tinektek, láng és szikra, emlék,
de a szemeink még mostan se sírnak.

Nagyságotokhoz nem méltó a sóhaj, 
de kél a szél és mint egy ordító jaj, 
roppant tüdővel átzeng majd az erdőn, 
a fákat panaszosan tépi, fújja, 
ő mondja el, hogy mily nagy a föld búja 
és nem vegyül belé hangunk, kesergőn.

Mi énekeljük hős haláltusátok, 
a földeken, hol zsendül a barázda, 
kedves növények nőnek és garázda 
napfény viháncol visszanézve rátok; 
nem énekelhetünk meg titeket elégszer, 
úgy dalolunk meg, mint ősnép a hősét, 
hogy ez a szó: haza és ez a szó: dicsőség, 
még szűzi volt és drága, mint az ékszer.

A lelketek csak most van ébredőben, 
a zászlók selymén, a lengő redőben; 
s sercegve éled, mint egy idegen 
villanyütés agyon és idegen;
a lelketek eggyé olvad mivélünk, 
délceg testünkbe táncol, mint a szikra 
és majd ha visszanézünk harcainkra, 
szegény halottak, mi bennetek élünk.

Katonák,
kik fekszetek a sárban, szemetekben,
csaták vörös rémével szemetekben
a föld alatt és álmodtok tovább.
Hozzátok járulunk most, peremén a sírnak,
kik nézzük a borzalmat tehetetlen,
de a szemeink még mostan se sírnak.
Versek