Vandal bölcsesség
A vandaloknak ferde bölcsesége 
Ismét divatba jő s csudáltatik; 
Ezek, hogy a nagy Rómát dőlni látták,  
Vesztének abban lelték fő okát: 
Hogy ottan ími és olvasni szoktak; 
S ez okra nézve ők a könyveket 
Elégeték mint ördögségeket: 
S hogy most kiforrta Párizs régi mérgét, 
Mi szülte azt más, mint könyvek s tudósok? 
Égetni kell hát minden könyveket, 
Égetni mindazt, aki gondol és lát! 

  Oh, vandaloknak sanda bölcsesége! 
Méltó, királyi fülbe zengeni. 
Tenéked a nagy Róma csüggedése 
S Párizsnak ádáz harca egy eset? 
Tenéked alma s makk egy fán terem? - 
Hát vandalok közt nincs-e pártütés? 
S nem félt-e Caesar a vad Galliától? 
Hát a szeraillok öldöklései 
És Ázsiának végtelen zavarja, 
A Dózsa, Hóra gyilkos pórhada 
Mind a tudósok s könyvek mívei? 
Hát Prussziának s Bécsnek trónusát 
Csak a vak észnek fékje tartja fent? 
S azért nem omlik ott királyi vér? 
S tán Angliának népe balgatag, 
Azért parancsol a föld tengelyének? 

  Így van! ha szél fúj s fergeteg leend, 
Ha a búzában konkoly és vadóc van, 
Ha nyájainkat métely szállja meg, 
S a szürke kanca vemhét elveti 
Azt mind tudósok s könyvek mívelik. 
Bölcsen! Dicsően! Ínach és Numa, 
Ninus, Zoroaster így okoskodának, 
Tehát mi is! - Oh, de nagy hézag ez! 
A makkos ember és mi, nagy különbség! 
A makkal elmult a szilaj szabadság, 
Az ember önként hordja most nyügét, 
A békes élet bájit ismeri, 
S a marhafékre nincs szüksége többé. 
Lám Títus, Aurél s Fridrik nem valának 
Sem istenek, sem a Nap öccsei: 
Imádtatának mégis a világtól; 
De a tyrannok, bár istenfiaknak 
Neveztetének, bárd alá jutának.
 Versek
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig