A labda
Te Gömbölyű, mely két kéz melegét
tovább adod, röpülve, untalan,
mint a sajátod; az suhant beléd,
mi illanó s a tárgyba súlytalan,

még nem dolog, de már elég dolog, 
hogy innen, a formákba öltözött 
földből a testbe át nem párolog: 
te röpülés és leesés között

még tétovázó, ami, hogyha száll, 
mint hogyha vinné ernyedetlenül, 
föl, a dobást — s ha hullik és ha áll,

a játszóknak helyet mutat felül 
s egyszerre ő lesz a csoport urává, 
mely átalakul új táncfigurává,

majd várva, vágyva olthatatlanul,
a röpte hirtelen elül
s magas kezek mély csészéjébe hull.
Versek