Elégia (Alekszandr Szergejevics Puskin)
Lázas napok kihamvadt parázsát
hordom magamban, az nyilaldos át.
Az elviharzott fájdalom, a kóbor
emlék, mit őrzök, olyan, mint az óbor.
Utam hideg. Vihart jelez a felhő,
mely holnapom sötét egére feljő.

    De jaj, csak nem, csak nem meghalni, testvér!
    Gondolni, fájni - élni vágy e rest vér:
    tudom, a gyászban jő még tűzveres
    öröm, a gazdag csók is fölkeres,
    vidít összhangok zengő mesebokra,
    könny is bugyog még gyűrött verslapokra,

s ezüst fénnyel az élet zord határán
szerelem hinti búcsumosolyát rám.
Versek

en:Elegy 1830 (Pushkin)
hy:Էլեգիա (Պուշկին)
ru:Элегия (Пушкин)