Rosz bor
Igyunk, barátim, szomjas a világ,
Kivált a költő, aki tollat rág.
Hiszen mi írtuk a jó Fóti dalt,
Igyuk meg hát ez átkozott italt.
     Csapláros, méregkeverő!
     Ne pislogj; jobb bort adj elő.
          Cudar biz ez, de ám igyunk,
          Hiszen magyar költők vagyunk.

Gyalázatos bor! ilyet iddogál
Magyar hazánkban ifju s agg szakáll,
Kivévén a bölcset meg a papot:
A költő versben lát csak jó napot.
     Csapláros, méregkeverő!
     Ne pislogj; jobb bort adj elő.
          Cudar biz ez, de ám igyunk,
          Hiszen magyar költők vagyunk.

Mondják: Egernél híres bor terem.
Verembe szűrik tán? nem ismerem.
Megénekeltem harcait, borát,
S mind e napig nem láttam áldomást.
     Csapláros, méregkeverő!
     Ne pislogj, egrit adj elő.
          Cudar biz ez; de ám igyunk,
          Hiszen magyar költők vagyunk.

Mi szép vagy Kolna Ménes oldalán!
Borod setét mint a cigány leány,
És benne a szív édes lángja ég.
Kuruc, tatár! csak ilyen kéne még.
     Csapláros, méregkeverő!
     Ménes borából adj elő.
          Cudar biz ez; de ám igyunk,
          Hiszen magyar költők vagyunk.

Ki láta bort, zöldet, mint drágakő?
És híg aranyt, mely nyakba önthető?
Somló, Tokaj, halljátok a panaszt:
Fösvény hegyek! nekünk nem szűrtök azt.
     Csapláros, méregkeverő!
     Legjobb borodból adj elő.
          Cudar biz ez; de ám igyunk,
          Hiszen magyar költők vagyunk.

Elég! elég! Fejünk majd megszakad,
Szemünk borúl és nyelvünk elakad.
Költődnek, oh hatalmas Hunnia,
Légy-étetőt engedsz-e innia!
     Csapláros, méregkeverő!
     Pusztúlj, ne adj több bort elő.
          Nagyon cudar, de drága volt:
          Izleld meg érte a pokolt!
Versek
Vörösmarty Mihály
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig