Laboda kedve
Széles utcán, széles jókedvében
Megy Laboda bor zúgván fejében;
S minden gyermek, aki látja,
E szót utána kiáltja:
          "Hej Laboda, Laboda!
          Lábod ide, amoda."

Széles utcán, széles jókedvében
Tovább is Laboda megy vesztében,
S egy piros lány, hogy meglátja,
E szót utána kiáltja:
          "Hej Laboda, Laboda!
          Lábod ide, nem oda!"

S Laboda bemegyen piros lányhoz,
A lány bort hoz, csókot ád a borhoz,
Labodát ölébe zárja,
És fülébe mondogálja:
          "Hej Laboda, Laboda!
          Szíved nekem kaloda!"

De Laboda letekint a lányra:
"Ki mázolt be, szívem, ily csodára?"

"Hej hej nagyon szerettem én;
De megcsalt a barna legény.
          Hej Laboda, Laboda!
          Ölelj meg, ne menj tova."

"Hazudsz leány, hazudsz, mond Laboda;
Te hagytad a barna legényt oda."
S kiönti a bort a földre,
A leányt ellöki félre.
          "Hej Laboda, Laboda!
          Mért haragszol, Laboda?"

"Én vagyok a szögfi, a Laboda,
Engem hagytál, te hitetlen, oda,
Ültél pince derekába,
Lemenőknek az utába.
          Átkozott légy, piros lány,
          Borod méreg, te sárkány."

Zúgolódva széles bús kedvében
Megy Laboda, s tántorog mentében;
S minden gyermek aki látja,
E szót utána kiáltja:
          "Hej Laboda, Laboda!
          Lábod ide, amoda."
Versek
Vörösmarty Mihály
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig