Bagi uram frakkban
Sok mindenfélét írtak már az Alföld aranyparasztjairól, akiknek ha nem is nagyobb a jövedelmük, de különb magánvagyonuk van, mint a monákoi hercegnek. Bagi uramról és Nagy Mihályról egész adomakör van, mert igazán nagyon furcsa az, hogy azok a ködmönben járó gatyás emberek, ha igazán akarnák, négylovas hintón járhatnának s kabanosz-szivart vághatnának fel dohánynak a makrába.

De nem teszik, Bagi uram őkelme parasztszekéren jön még Pestre is s a kocsiülésen ebédel szalonnát, jóízűen szeldelve azt a fehérvári bicsakkal, ha pedig valami fejedelmit akar, akkor tűzön pörköli s zsírját csepegni hagyja a kenyérre. Hanem ilyet aztán nem eszik a király sem!

Tévedne pedig, aki azt hinné, hogy ezt fösvénységből teszi az alföldi gazdag paraszt, mert gavallér az egytől egyig, csakhogy a gavallérossága másképp nyilvánul! Mert hát úr az úr a pokolban is, s hogyha egyszer kedve kerekedik a kocsmában, míg a négy szál cigánylegény húzza neki keservesen, odakiált a kellnernek:

- Hozzon négy akó bort ezeknek a cigányoknak.

- Hát Bagi uramnak mit hozzak?

- Nekem is hozzon vagy egy félakó feketekávét.

És főzik ott künn óriási üstben a sok feketét, mert Bagi uramnak ez a parancsolatja. Sürög-forog körülötte az egész háznép. Ő jól tudja, hogy ez most nagy bolondság. De hát éppen abban van a virtus, hogy amit egy Bagi parancsol, az még ha bolondság is, feledésbe mégyen, hiszen éppen azért Bagi ő, hogy az is jól vagyon téve és mondva, ami helytelenség.

Megelégszik az ilyen alföldi paraszt gróf, hogy ő otthon a legelső lehessen a magaszőrű emberek közt, de ha feljebbrangúak kitüntetik, azt is nagyon jó néven veszi - mert csak lefelé arisztokrata.

Bagi uramat sokszor érte ilyen szerencse, s urakkal forgolódván, mert hiszen a saját gazdatisztjei is urak már, bizonyos csiszoltságot egyesít magyaros, egészséges észjárásával - s bizony nem vall szégyent senki előtt, akivel szóba áll.

A Bach-világban (melyet ma visszakívánnak azok a magyarok, akik abban a hitben voltak még akkor, hogy ennél a világon semmi sem lehet már rosszabb) történt az az eset, hogy az új Csongrád megyei főnök, mindenható úr, akkoriban, midőn hivatalát elfoglalta, nagy ebédet adott, arra a megye urait kívánván összehívni.

Márpedig hogy kik a megye legelőkelőbb urai, honnan lehetne azt jobban tudni, mint a telekkönyvből? Nagyszerű az a »tudás könyve«. Aki azt megolvassa, az előtt semmi sem maradhat »homályosságban«.

Hát a telekkönyvből csináltatta meg titkárjával a meghívási lajstromot. Természetes, hogy Bagi uram is köztük volt, mégpedig mindjárt legelöl.

A meghívók elküldettek, s a nagy nap végre is megérkezett. A széképület fel volt díszítve ez alkalommal, valamint a főnöki termek is. Nagyon fényesnek akarta ezt a mulatságot őméltósága, ki még eddig csak a Hármas Kis Tükörből ösmerte az Alföldet. Az inasnak meg volt hagyva: csak olyan embert eresszen be, aki frakkban jön.

Hát iszen körülbelül úgy jöttek el mindnyájan, csak egyesegyedül Bagi uram állított be a maga ünneplő kékbeli ruhájában, amely erre az alkalomra szépen ki volt kefélve, s piros olajos kendő a nadrág-ellenzőbe húzva, úgyhogy a két vége kicsüngjön ünnepiesen.

- Mit akar itt kend? Kicsoda kend? - rivallt rá az ajtónálló komornyik.

- Hát én bizony Bagi vagyok! - mondá őkigyelme délcegen kidüllesztve mellét, melyen három sor valóságos ezüstgomb futott le.

- Bagi! Nem lehet bemenni őméltóságához. Most itt ebéd van.

- Hiszen éppen arra az ebédre jöttem.

Nagy szemeket meresztett a komornyik.

- Lehetetlen az! - mondá.

Erre aztán Bagi uram előmutatta bugyellárisából az invitáló levelet, mire elbámult ugyan a komornyik, de mégis azt felelte:

- Nix nuc! Itt csak frakkban lehet bemenni, ez a rendelet. Ez is szalon. Szalonhoz úri ruha dukál.

Dühösen fordult meg erre Bagi uram, minthogy látta a komornyik magatartásából, hogy úgysem eresztik be, és a szabóhoz sietett, hol felöltöztették annak módja és rendje szerint. Sokan emlékeznek még Szentesen arra a csúfságra, mikor őkigyelmén frakk volt és német pantallon - először és utoljára.

De bosszút is állt erre legott az ebédnél. Amint leültek a nagy tábla körül s kitálalták a levest, Bagi uram nagy keserűen belenézett a párolgó tányérba, letette nagy robajjal osztentative (úgyhogy mindenki odanézett) a kanalat s lehajolván, fölemelte az újdonatúj frakk jobb szárnyát és bele mártogatta a levesbe.

- Mit csinál, Bagi uram! Mit csinál, az istenért? - kérdik hüledezve a körülülők azon hitben, hogy talán megbolondult.

- Hát a frakkomat kínálom - mondá Bagi szelíden és nyugodtan -, mert úgy tapasztalom, hogy nem én, de ő vagyon ide ebédre híva.

A megyefőnök elértette a dolgot, s máskor szívesen látta Bagi uramat ködmönben is.
Novellák