Homerus batrachomiomachája vagy a béka és egér-harc
-*114*-   BATRACHOMYOMACHIA VAGY BÉKAEGÉRHARC
                               BLUMAUER MÓDJA SZERINT

                          HOMERUS BATRACHOMIOMACHIÁJA
                                VAGY A BÉKA ÉS EGÉR-HARC

travesztálta, vagy a mostani időkhöz alkalmaztatva görögből magyarra
        fordította s hét sorú versekbe foglalta Cs. Vitéz Mihály

Pipázás közbe

                                          Előbeszéd

	Ebbe azt kérded: Mi jó?
	Nincsen írva serio;
Mely hibámat vékonyítja,
S ami benne jó, nagyítja.
	Az Homér játékait
	Játssza újabb tréfa itt.

                                   Felfohászkodás

Míg elkezdeném énekem,
	Instálom a Múzsámat,
Pindusi dohánnyal nekem
	Tőltse meg a pipámat;
Hogy kezdhessek énekembe,
Melyet minap hevertembe
	Firkáltam a térdemen.

                                              Első pipa dohány
 Az egerek örökös hercegének a békakirállyal való barátsága és lucskos halála

Ama rettentő lármának
	Kezdek leírásába,
Fegyverek mint ropogának
	Mars szörnyű csatájába;
Mikor, mint a főldtől nemzett
Hatalmas óriás-nemzet
	Granatéros serege:

Úgy rohant az egereknek
	Hatalmas ármádája
A békákra, bár ezeknak
	Sűrűn tüzelt puskája.
Amint láttam a nóvákban,
Írva a hadi aktákban,
	Így volt első kezdete.

Egyszer az egér, nem jutott
	Hogy a macska körmére,
Szomjan egy nagy tóhoz futott
	S annak külső szélére
Szakálát leeresztette,
Édes vizét hörpölgette
	Egész gyönyörűséggel.

Meglátván ezt egy körmös hal,*
	Így szólítá meg: „Bon jour!*
 Kérem egész barátsággal,
	Hol lakik és ki az úr?
Gróf, burger, paraszt vagy nemes?
Mert ha hozzám lesz érdemes,
	Ajánlom barátságom.

Én princ Fizignátus vagyok,
	E nagy tónak királyja,
A vitéz békahadnagyok
	Hatalmas generálja,
Enyim, mint örökös úré,
Haereditario juré*
	Vízvári uradalom.

Hogy a koronát második
	Peleus fejére teszi,
Két hétre megházasodik
	S feleségűl elveszi
Madame Vizellősi Sárát,
Aki bírta Mocsárvárát,
	Ettől nemzett engemet.

Én az urat nagymarsallnak
	Gondolom termetéből,
S ha szemeim meg nem csalnak,
	Tám királyok véréből?
De, kérem alázatosan,
Beszélje el világosan
	Genealogiáját!”

Orrát, fejét megvakará
	Pszikharpax bosszúsággal,
S nagyot köpvén, így szól rá
	Királyi méltósággal:
„Felségedet megkövetem,
Nemzetségem s eredetem
	Vajon miért kérdezi?

Esmerik ezt az emberek,
	Esmerik az istenek,
Tudják a linci suszterek,
	Engem kik nemzettenek;
Van-e Im-Hoffja, vagy jár-é*
 Felségednek tituláré-
	Kalandozója Bécsből?*

 Én vagyok király Pszikharpax,
	Ezen néven hetedik,
Születésem Nagy-Troxartax
	Vérével dicsekedik,
Anyám, kit a gözü nemzett,
Hatalmas királyi nemzet
	Volt Donna Lisztnyalóczi.

Szűlt engem pompás lyukában,
	Mint rang hozta magával,
S pólálván selyem rongyában,
	Tartott almacsutkával;
Amivel csak bír egy donna,*
 Piskóta, avagy szalonna,
	Dió s füge elég volt.

Barátságot felségével
	De miként köthetek én?
Holott egész gardéjével
	Lakik a víz fenekén:
Én pedig az embereket
Nem hagyhatom, mert ezeket
	Kell énnékem dézmálnom.

Tudom én, hol kell kutatni
	A kenyért a fiókban?
Hol kell jól felporcogtatni
	A mákos kalácsokban?
Hol tartják a sódarokat
És a tőltött galambokat
	S a jó kúnsági sajtot?

Hát a fáin posztpászokat?
	A fánkot és csőregét,
A hercegi szakácsokat
	Dícsérő sok csemegét;
Melyet borssal, foghagymával
Pánizálnak parádával*
	Az úrias vendégek.

Az ütközetről kudarccal
	Soha vissza nem tértem,
Az ágyúknak álltam arccal,
	Soha pardont nem kértem;
Az anyámtól nyertem eztet
A kettős arany-keresztet,
	Jeruzsálemi hadban.

Vitéz ellenségek bátor
	Életemre törjenek,
Szívem mégis mindig bátor,
	Könnyen meg nem rettenek:
Egy embertől még nem félek,
Hogy megöljön, amíg élek,
	Bár hústorony légyen is.

De mégis van két ellenség,
	Ez nekem sok kárt teve,
Az egyik hatalmas felség:
	Monsieur Ölyv a neve:*
 A másik még nagyobbacska,
A neve madame de Macska,*
	E kettőtől rettegek.

Még egy ellenségem vagyon,
	Ez már siket és néma,
Ez egy kis fa-Festung, nagyon*
	Fortélyos stratagéma;*
 Háj van fűzve a kapura,
S ha bémegyek, a vár ura
	A padlást rám szakasztja.

Nem kell nékem tök s káposzta,
	Sás és békák lencséje,
Elmaradhat az eb-hozta
	Sok hitvány csemegéje;
Nem kell nékem gyékény, káka,
Melyet terem Bajom, Zsáka,
	Ez felségtek étele.”

E szókra víg nevetéssel
	Nyitván szép ajakait
Fizignát, egy kis késéssel
	Így kezdette szavait:
„Uram! sokakkal kérkedel,
Igen nagyon dicsekedel
	Erőd s hasadra nézve.

Nékünk a nationalis
	Industria azt tette,*
 Hogy mint az anglusoknál is,
	Birodalmunk vetette;
Élünk vizen és szárazon,
Mind ezen, mind pedig azon
	Egyaránt kereskedünk.

Mindenünnen gyűl a sok kincs,
	Gazdagodik országunk,
Egy henyélő hazafi sincs,
	Mutatja a nadrágunk;
Már mi is a világéból,
Mint görög a magyaréból,
	Farkasbundát vehetünk.

Járnak fahajszín dolmányban
	Minden előkelőink,
Talpig drága zőld bársonyban
	Gazdag kereskedőink;
Sehol sincs a bandérium,*
 Mely pro salute civium –
	Agyontáncolta magát.

Ha úgy tetszik felségednek,
	Hogy ezeket meglássa;
Leszek Anchisességednek
	Mindjárást Aeneássa;*
 De tartódzzon a nyakamon,
Én béviszem a hátamon,
	Hogy segge meg ne ázzon.”

Ezt mondván, legugyorodik
	A tó alsó partjára,
Felsége felkucorodik
	Kollegája hátára;
Feltűrvén bodros tászliját,
Markába fogja cafliját
	Felséges trágerjének.*

 Nagyot kurjant: „Jubilate!”*
	Bőréből majd kiszalad,
Látván, hogy ily delicate*
	Úszik, s a part csak halad;
Kiáltozza: Vivát! Vivát!
Kivévén egy perspektivát,
	Látja, hogy már jól benn van.

De, hogy kezde a vizekbe
	Lejebb, lejebb súlyedni,
Két szeme lábbad könnyekbe,
	El kezde keseredni,
Már úszását nagyon bánja
S Fizignátnak nem kívánja
	További szolgálatját.

Búsúltában elhajítja
	Púderes parókáját,
Lábával jobban szorítja
	Társa oldalbordáját!
Nem fért volna ijedtébe'
Már egy zabszem a seggébe,
	Kiverte a szarszeplő.

Reszket néki keze-lába,
	Mint a fagyos kocsonnya,
Nyögve néz a tó partjára,
	Eszébe jutván honja:
Farkát hosszan lebocsátja,
Hogy mint evező lapátja,
	Segítsen a vizeken.

De hasztalan, a habokat
	Mind jobban kezdi nyelni,
Mord! Rettung! kiáltja sokat,*
	Senkit sem hall felelni;
Hiába kap mindenfelé,
Rúgja magát hátra s elé,
	S végre így fakada ki:

„Nem így vitte ám a bika
	Európát Krétába,
Mint engem ez a gaz béka
	Residentiájába;
Ördög vigye palotádat,
Vízbe zárt Venetiádat,
	Már ez nem politia.”

Hát egy kígyó kicsuszamla,
	Tüzelt szeme pillája,
A vízen felűl csillámla
	Nemzeti kokárdája:
Ezt meglátván a kákába,
Mind a kettő a gatyába
	Rezele ijedtében.

Fizignát a tó fenekét
	Érvén, magát elrejté;
Hogy ő egy király gyermekét
	Ölné meg, elfelejté;
Búván a tónak mélyére,
Megszabadúlt szerencsére
	Ebek harmincadjától.*

 Ő pedig maga maradván,
	Amint úszhatik, úszik,
Újjait összeszorítván,
	A vízen hanyatt csúszik;
S látván, hogy el kell patkolni,*
Bús hangon kezdé danolni
	A Rákóczi nótáját.

Noha magát felrugdalá
	A vizek tetejére,
De ismét sűlyede alá
	A tónak fenekére;
Bár akármint próbálgatá,
De el nem távoztathatá
	Mégis a lucskos halált.

Egy anglus rock volt nyakába,*
	Bő, mint a japponika,
Dugva vala kaputjába
	Poesis, Rhetorica;
E volt legnagyobb terhére,
S lehúzván a víz mélyére,
Végre így kiálta fel:

„Fizignát, így kell csinálni,
	Ez-é a jus gentium?*
 Huncfutnak fog deklarálni
	Ezért a concilium;
Ezt a szent atyák jól látják,
Ezért fejedre bocsátják
	Tüzes anathémájok.

Nálam erősebb nem valál
	A szárazon, hitetlen!
Azért, hogy most így megcsalál,
	Nem maradsz bűntetetlen;
Ne félj, még bosszút fog állni,
Siklóson fog captiválni*
	Az egerek serege.”

                                            Második pipa dohány
           Mind a két részről való országgyűlés, s hadi készűletek

Ezt mondva meghaláloza,
	S már véres tajtékot túr;
Éppen ott karazéroza
	Oberster Pörcznyali úr:
Elmereszti szemét, száját,
Seggbe rúgja szép dámáját,
	S az aulánál hírt teszen.

Kik beszédén ott valának,
	Méreggel eltelének;
S mindjárt a nádorispánnak
	Ily jelentést tevének:
Hirdesse ki a diétát
S mindenfelé gyors stafétát
	Kűldjön a státusokhoz.

Nékik ily jelentést tégyen,
	Hogy helye a diétának
Troxartaxnak háza légyen,
	A Pszikharpax atyjának;
Ki már, szerencsétlen, éppen
Lebegett a vízközépen
	Elnyúlva s megmeredve.

Hogy pedig ad sextam maji
	A rendek begyűlének,
Az ország tarka bandái
	Vélek felérkezének;
Mindjárt az ország nagyjait,
A had környűlállásait
	Elhagyván, más gond főzte.

Öt hétig dévánkozván
	A vallás dolga felett,
De a sok mendemondának
	Egy szálnyi haszna se lett;
Troxartax végre felálla,
Királyosan perorála
	Utóljára ekképen:

„Hatalmas rendek! jóllehet
	A kár engem illete,
S ellenségem nékem lehet
	Csak a békák nemzete:
De egy kronprinc megölése*
 A közjónak megsértése,
	Publikumra tartozik.

Három fiam volt nékem már,
	Mind a hármat megölék,
Az egyiket ama fa-vár
	Által széjjeldörzsölék;
Másként veszett a másikja,
A kannibálok kacikja,*
	Macska úr evé meg azt.

A harmadik, ki anyjának
	S nékem is kedves vala,
Mostan, egész hazájának
	Bánatjára meghala;
Mert Fizignát úr megcsalá,
És az átkozott tó alá
	Fojtotta hitetlenűl.

Azért kérem a rendeket,
	Fegyverbe őltözzenek,
Készítsék regementjeket,
	Menjünk haddal ellenek;
Nem lesz senkinek panassza,
Teli a bellica cassa
	S az armamentárium.”*

Így buzdítja a sessiót
	És nagy hanggal pengeti,
Hogy ő ígér négy milliót,
	A köznép megfizeti;
A fő hadi miniszternek
Concredálják a fegyvernek*
	S holmi egyébnek gondját.

Felfegyverkezik fejenként
	Az egész militia,
Kontrahálja seregenként*
	Magát az ármádia;
Velek a sok társzekerek,
Sokféle rendű fegyverek,
	Puskák, ágyúk, mozsárok.

Osztán a Nyírbe kűldének
	Egynehány legényeket,
Kik a seregnek szednének
	Posztót és egyebeket;
Ezek sok dámának s úrnak
Selymét elvágván, mundúrnak
	És zászlónak elvivék.

Tollsíp vala trombitájok,
	Dobjok bőrből készűle;
Egy hegyes tő a szablyájok,
	Ez dámáktól kerűle;
Kalapjok szép makktokokból,
Tarka pillangó-szárnyakból
	Volt kötve bokrétájok.

A félénk dragonyosoknak
	Dióhaj volt mellyeken,
A vidám bakkancsosoknak
	Meggy-mag volt lábfejeken;
Szép volt cavallériájok,
S mindnyájoknak paripájok
	Vala egy szuka egér.

Bajuszokat kipedrették
	Holmivel huszárosan,
Nadrágokat felkötötték
	S kardjokat magyarosan;
Ezzel a trombitát s flótát
Fúván, a mohácsi nótát
	Hangoztatják bús szóval.

Hallván avandzséroztatni
	Annyi sok regementet,
Fizignát kezdi hívatni
A nemzeti conventet;
Bé is gyűl a sok clubbista,
Ki, mint hajdan novellista,
	Tudja a politikát.

Hányják-vetik az eszeket,
	Vagynak mind in anxió,*
A hadi minisztereket
	Kérdik: kell hány millió?
Egyszersmind az ellenséges
Nemzet ellen nevetséges
	Beszéddel protestálnak.

Azonba gróf Nagy-Kákai
	Belép a palotába,
Ez lakott az ágyaljai
	Troxartax aulájába;
A békesség idejében,
A békanemzet képében
	Ambassadeur vala ott.*

Ezt, mint ellenség követét,
	Elkűldék királyához,
Hogy tudósítsa nemzetét
	S készűljön a csatához;
Ki felállván nagy pompával,
Troxartax király szavával
	Így szólott a conventben:

„Hatalmas békanemzetek!
	A hazának képei,
Véres haddal fenyegetnek
	Az egerek rendei;
Engemet haza kűldének,
Hogy amit ők végezének,
	Jelentsem meg tinéktek.

Fizignát mivel Princeket
	A tóba sűlyesztette,
Azért ők haddal titeket
	Támadnak meg érette.
Hanem bátran harcoljatok,
Kik a hazába voltatok
	S vagytok jó patrióták!”

Hallván ellenséges célját
	A Troxartax népének,
Felberzeszté rá taréjját
	A clubb kevély lelkének;*
Felháborodva zúgának,
Mint a József halálának
	Hírére a magyarok.

Hogy a vád mind Fizignátra
	Jobban-jobban tüzele,
Látván, hogy nincs egyéb hátra,
	A conventben felkele;
Generalissimus ranggal
Bírván, méltóságos hanggal
	Így kezde kuruttyolni:

„Barátim! hát már az oka
	Annak Fizignát vala,
Hogy az ő királyfiok a
	Tónak vizébe hala?
Nem tudván úszni valóba;
Ő a constitutióba,
	Nem csuda. ha elmerűlt.

Most már az ő emberei,
	Látom, engem okolnak;
Azért a nemzet képei
	Árúlással vádolnak:
Hát amit e mély tó csinál,
Annak már egy hazafinál
	Kell-é okát keresni?

De tudom én, csak várjanak,
	Mit kell csinálnunk velek,
Hogy mind megbolondúljanak
	Amaz Achitophelek;
Énvelem egyetérthetnek,
Ha úgy tetszik, a nemzetnek
Bőlcs s hatalmas képei.

Gyűjtsük öszve a sereget,
	Fegyverbe őltözzenek,
Mindenütt a tópart megett
	Vonjunk kordont ellenek;
Erősítsük a gránicot,
A mozsarat s haubicot
	Kettőztessük várain.

Mihelyt népünkre rontanak
	És határunkhoz érnek,
Verjük meg, rajta! húlljanak
	Özönébe a vérnek;
Verjük meg győzedelmesen,
Hogy haza egy se mehessen
	Épen fegyverünk elől.

Akiket hadi foglyokká
	Teszünk ezen csatában;
Légyenek új polgárokká
	Ők a respublicában:
Ha négy-öt krajcárt találunk
Zsebjekben, jó lesz az nálunk
	A nemzet fundusának.

Így osztán a respublicát
	Köztünk felépíthetjük
S nálunk az új politikát
	Javunkra bevihetjük;
Mindjárt a csata mezején
Állítsuk fel jóidején
	A szabadság szent fáját.”

Felkiált a clubb viváttal,
	Éljen a nemzet! éljen!
Éljen a had, Fizignáttal!
	Kettőzteti kevélyen.
Azután a sok Barrére
A convent itéletére
	Más holmiket említe.

Végre egy, a többieknél
	Okosabbik, felálla;
„Eddig, úgymond, mindeneknél
	A halnyelv vigeála,*
 Kárára egész hazánknak,
S nemzeti polituránknak
	Nagy hátráltatására.

Hanem anyai nyelvünket
	Vegyük bé a hazánkba;
E' segíti nemzetünket
	Kipallérozásába.”
Erre sokan ráállának,
Látván hasznát tanácsának
	Ezen okos embernek.

Sokan, a tudatlanok is,
	Ellenére szóltanak,
Bár a halnyelven magok is
Ímígy-amúgy tudtanak;
De csakugyan rámenének,
Hogy már végbúcsút vennének
	Ez idegen halnyelvtől.

A belső rendeléseket
	Hogy a gyűlés megtette,
A hadi fővezéreket
	Készűletre kísztette;
Azért a convent szavára
Mind felkészűl a csatára
	Az egész békagárda.

Truppba áll az egész sereg
	Zőld és veres ruhában,
A nemzeti nóta pereg
	Kuruttyoló szájában;
Talpig jól készűlt fegyverbe
Béállának az ezerbe
	A buzgó hazafiak.

Fizignát a trombitára
	Seregét békerengi,
Zörög, dobog dob módjára
	A rezgő Alkekengi;
Buzdúl itt a békagárda,
Lobog fején a kokárda,
	Félrenyomja kalapját.

A határon táborjokat
	Körűlsáncolták mélyen,
Belől csörgetik kardjokat
	S puskájokat kevélyen:
Bár belől szívekbe' fáznak,
De vitéz tűzzel szikráznak
	Kívűl a jó sampántól.*

 A lármára megrendűle
	Jupiter palotája,
A serbedlije feldűle,*
	Lehulla az órája;
Nem nyughatik már ezektűl,
A feleségén keresztűl
	Leugrik az ágyáról.

Lenéz, látja fegyveresen
	A Fizignát seregét,
Főldhöz csapja nagy mérgesen
	Singes hálósüvegét,
Melyre szörnyű szélvész omla.
Csaknem ég-főld öszveromla,
	Jó, hogy elmosolyoda.

Egyet csendít; a szobába
	Mercurius bémegyen;
„Menj, mondjad, tíz óra tájba
	Minden isten itt legyen.”
Elmegy Mercur s az istenek
Mind egy lábig felgyűltenek
	Reggeli templom után.

Ekkor nékik megmutatja
	A szörnyű sokaságot,
Velek rendre csudáltatja
	E nagy hatalmasságot;
Milyen az óriásoknak,
Avagy a centaurusoknak
	Rettentő nagy táborok.

Kérdi nyájas mosolygással,
	Melyre a főld megéle,
A kopószar is rakással
	Cúkorrá leve véle:
Melyik akarna lemenni
És segítségére lenni
	Valamelyik tábornak?

A többek közt Minervához
	Így szóla, megölelvén
S gyenge száját szakállához
	Nyájassággal dörzsölvén:
„Hát te leányom leszállasz,
Segítségére kiállasz
	Az egér-ármádának?

Mert a te templomodba is
	A magyar nemeseknél,
Alig lehet kapni ma is
	Egyebet egereknél,
Még a szent múzsáknak rakott
Egy két templomba se lakott
	S lakik egyéb egérnél.”

 „Atyám!” így felele Pallás
	Jupiter tanácsára,
„Nem tetszik ez a javallás,
	Nem állhatok szavára;
Nékem igen nagy kárt tettek,
Olajt s mindent öszveettek
	Templomomba ők nekem.

Öszverágták szép sleppemet,*
	Melyet varrtam selyemből;
Kipusztítottak engemet
	Már minden kőltségemből,
Ha meg nem adom a selyem
Árát, rólam a pendelyem
	Rövid időn lehúzzák.

De ezzel semmit sem mondok
	A békáknak hasznára,
Mert ők csak olyan bolondok
	Először s utóljára;
Hogy a hadban elfáradtam,
Miattok el nem alhattam,
	Ki-világos-virradtig.

De segítségre hozzájok
	Ne indúljunk, istenek,
Hogy éles kardjok s szablyájok
	Meg ne sebesítsenek;
Mert vakmerők a státión,
Bár egy egész batalion
	Isten menjen ellenek.

Innen legszebb lesz nézni a
	Magas égből reájok,
Bátran, mint most a francia
	Hadra némely királyok.”
Nagy komplimentet vágának
Az istenek, s felmászának
	Az ég kéménye mellé.

                                          Harmadik pipa dohány
                           A csata, a nevezetesebb történetekkel

 Hát egyszer a trombitákat
	Elkezdik harsogatni,
A dobokat és flótákat
	Nagy lármával kongatni;
Jupiter is a csatára,
Ráütvén a pap tyúkjára,
	Jelt ád a kémény mellől.

Elsőben is kimozdúla
	Báró de Grand Brekeke;*
 Mindjárt ellen nyomúl a
	Nyalnádtői serege;
Sem az, sem ez meg nem retten,
Bátran vívnak mind a ketten,
	A vezérek kiállnak.

Öszvecsapnak, s Grand Brekekét
	Nyalnádtői levágja,
Grand Brekeke megharagszik,
	A tromfot visszavágja;
Ötször vették egymás nyakát,
Ötször mondtak jó éjtszakát
	Mindketten az életnek.

Végre de Grand Brekekének
	Hatalmas csapására
Nyalnádtői életének
	Jutott végórájára;
Mikor a feje leesett,
Gondolkozván egy keveset,
	Csak úgy nézett utána.

Erre megbúsúlt szívében
	Üregjári hevesen,
Kiáll s oberster Krötébe*
	Üti kardját mérgesen;
Kröte nemes lelkű vala,
Szégyenletébe meghala,
	Hogy rajta ily stikk esett.

Kröte szomorú halála
	Döbretét orron üté,
Egy pár pisztoly vala nála,
	Azt megtőltvén elsüté;
S azzal főhadnagy Csuprait,
Ki bíztatta pajtásait,
	Agyonlövé vitézűl.

Amíg az avantgardének
	Imígy folytak csatái,
Mind együvé érkezének
	A nagy sereg osztályi;
Bezzeg akkor volt ami volt,
Ijedtében az is megholt,
	Akin semmi sem esett.

Ekkor a kenyérmezei
	Bán vitéz seregével
Bevág a békák rendjei
	Közé nagy vitézséggel;
Marsak Kriőr két regement
Vasasokkal ellene ment,
	Igen kemény tűz alatt.

Ez a Kriőr egy oktalan,
	De nagyszájú úr vala,
A hazának egy hasztalan
	Hasnál mást nem hizlala;
Nálunk is vagynak olyanok,
Kik nagyszájúk s tudatlanok,
	Csak hasokat hizlalják.

Kriőr kezdi nagy lármával
	Csúfolni ellenségét,
De a bán is szablyájával
	Megnyomá kevélységét;
Ment rávágván köldökére,
Kiomlott a főld színére
	Bélével együtt hája.

Bürbő, Kriőr adjutántja,
	Látván estét urának,
Megáll, sárkányát felrántja
	Mérgesen pisztolyának;
Üregjárira rásüti,
Szép bokrétáját leüti
	A halálos golyóbis.

Így hala meg Üregjári,
	Csillaga hazájának,
Kinél a főldnek határi
	Bőlcsebbet nem tartának;
Ez nem bálban nevekedett,
Mint sok elnémetesedett
	Magyar nemes úrfiak.

Üregjárinak halála
	Bürbőnek káros leve,
Mert meglátá, mit csinála
	Nyalnádtői eleve;
Bürbő fejét elragadá,
És sok kérésére adá
	Vissza szegény Bürbőnek.

Major de Szű megpillantván
	A bürbő harmincadját:
A tó felé elillantván,
	Oda hagyá századját:
De míg ő a tóba fered,
Neki is utána ered
	Nyalnádtői lóháton.

Ott a tóban általvervén,
	Megölé dárdájával,
Most már a parton hevervén,
	Elnyúlt kövér hasával;
Melyet sok jobbágyok zsírja
Hízlalt, mint Klimius írja
	Sok magyar főldesúrról.

Markasző főkapitánynak
	Ekkor látták csatáját,
Elvette gróf Turódványnak
Pikszisét és óráját;
Hogy madame de Grenovillnak,*
 Ha vídámabb idők nyílnak,
	Megnyerhesse egy csókját.

Más oldalt az ellenséget
	Mézvájó rettentette;
Hogy a szörnyű veszteséget
	De rőso észre vette;
Haza fut a szállására,
Rá bizván d' O. majorjára
	Az egész kompániát.

Ez Khalchfresszert, egy nagyszájú
	Német marsalt levága,
Bátor nagy famíliájú
	Princ vala ő nagysága;
Sok magyar közemberekből,
Mint az ily gyáva princekből,
	Jobb katona lenne ám.

Elég, hogy princ Khalchfresszernek
	Ily véletlen halála
A pór német egereknek
	Réműlésekre vála,
Tele lett a bugyogójok,
Elhajigálták zászlójok
S szaladtak szerteszéjjel.

Látván ezt gróf Deszkarági,
	Egy nagy vitéz generál,
Hogy már a magyarországi
	Nép is mindjárt retirál:
Elállja széledőket,
Jól öszveadtázván őket,
	Visszaűzi mérgesen.

Tót Blatowszki ott cserkésze,
	Hogy neki gátot tégyen;
Deszkarági rá se néze,
Seggbe rúgja s elmegyen:
Blatowszki lószarrá leve,
Mint amilyen volt eleve
	Szent Péter előtt neme.

Oberster monsieur de Túró
	Sergét beljebb vezeti,
Lábon kapja Pecsenyésit
	S a tóba beléveti;
Ekkép szegény Pecsenyésit,
Megvetvén sok könyörgésit,
	Beléfojtja a tóba.

Az óberster púpos vala,
	Rekedt torkú és siket,
Hét lyukra folyt az oldala,
	Franc ette mindeniket;
A nevét maga kezével
Le nem tudta írni, mivel
	Kondás volt az apja is.

Mégis obersterré leve,
	Mert száz aranyat lopott,
Ezen vitézséget veve
	Egy ilyen ütött-kopott:
Megvan az is hazánkba már,
Hogy pénzért az ökör s szamár
	Azzá leve, ami nem.

Báró Morzsakapó álla
	Bosszút a megholtakért,
Ötven nyakat lekaszála
	S vága le egy-két nyakért;
Limönőt a többek között,
Bár eleget esedezött,
	Vitézűl megfricskázta.

De ezt meglátván messziről
	A Limönő testvére,
Ragad a tónak széliről
	Egy csomó sárt kezére;
Morzsakapóhoz megy azzal,
S hozzá csapván egy halmazzal,
	Csaknem megvakította.

Amaz méreggel megtelvén,
	Szinte a főldre bukott,
De a partról felemelvén
	Egy vaskos Nepomukot,
Limönőhöz hozzá sujtá,
Az magát hanyatt elnyújtá
	A porba öszvezúzva.

Hanem Crüssőr bosszút álla
	Morzsakapón érette,
Mert vele szembe kiszálla
	S fejét elcsippentette;
Ki hogy fő nélkül maradott,
Fejét megcsóválván, adott
	Egy keserves adieut.*

 Magrág únván a harc szagát,
	Félre méne peselni,
Ellövék gatyamadzagát,
	Kurázs azt elszenvedni;
De végtére eljajdúla,
Mindkét lábra megsántúla
	S búvik egy nagy mély lyukba.

Vigyázz, bárha hátúl kesely
	Légy is, vigyázz magadra;
Minden bolond helyt ne peselj,
	Mert gatyamadzagodra
Rá találnak peccenteni,
Pedig jó ám azt félteni
	Emberséges embernek.

                                           Negyedik pipa dohány
                                       A csata nagyja s kimenetele

Maga Troxartax álla ki
	Utóljára a gátra,
Egy tőltött pisztolyt húza ki,
	Rálöve Fizignátra:
Ő is elsüti puskáját,
De elhullatván kováját,
	Csütörtököt kiálta.

Próbálgatja százszeresen,
	De mégis el nem csattan;
Troxartax pedig mérgesen
	Szeme elibe pattan,
Kirántja éles szablyáját,
S a Fizignát tomporáját
	Véle jól meghasítja.

Bezzeg Fizignát sem véli
	Már a dolgot tréfára,
A tó fenekét szemléli,
	Fut sántán a partjára;
Nyomúl Traxartax utána,
Mert egész zsákmányt kivánna
	Tenni gonosz lelkéből.

De d'Onnyó oda nyargala,
	Hogy a dolgot megsejté;
Fizignát, bár sánta vala,
	Elfut s magát elrejté;
És míg d'Onnyó sok csapással
Vívik maga Troxartaxszal,
	Ő addig odébb állott.

Míg Mars a véres csatának
	Dühös fegyverével öl,
Sok ezeren elhullának
	Addig mind a kétfelől;
A tó vérrel veresellett,
Az egész mező eltellett
	A sok száz holt testekkel.

Az egerek nóvájokban
	Róla ekkép írának,
Hogy a békák táborokban
	Nyolcezeren valának,
Kiknek a harcban lett végek,
Pedig az ő veszteségek
	Másfél százra se megyen.

A békáknak újságai
	Ellenben úgy írának,
Hogy az egerek holtjai
	Tízezeren valának:
Ők pedig, bár meggyőzettek,
Mégis többet nem vesztettek
	Mindöszve is ezernél.

Az alatt gróf Bőrrágódi,
	Az egész Alfőld bánja,
A magyarországi hadi
	Sergek főkapitányja,
Vitézeivel eljöve
S méd messziről reálöve
	A küszködő békákra.

Ennél vitézebb vezére
	Nem volt az egereknek;
Most tehát segítségére
	Elérkezvén ezeknek:
Beléjek új erőt ada,
S a békaság megszalada
	Nyakra-főre előttök.

Akkor a Mars unokája
	Állván a tó partjára,
Esküdve assecurálja,
	Mennyre, főldre s magára,
Hogy elállván minden útját,
Egész cudar pereputtyát
	Eltörli a békáknak.

De véghez is vitte volna,
	Vitéz lévén, szándékát,
Ha Jupiter hagyta volna
	A már széjjelvert békát;
De megszánván szegényeket,
A bámúló isteneket
	Végre így szólítá meg:

„Kollég’ uramék! mennykő nagy
	Dolog ám ez, úgy-é hát?
Isten ugyse! ez a fickó
	Mind megeszi a békát;
Ebugatta kis scythája,
Magamnak is, hogy reája
	Néztem, lógott a szügyem.

No csak hát, Mars fiam-uram,
	Menjen le kend hozzájok,
Hadd bodorodjon a békák
	Lekonyúlt bokrétájok:
Pallas cicám! Őkemével
Lelódúlhatsz s egy-erővel
	Virgázzátok fel őket!”

Erre az egész palota
	Felzendűlt, s az istenek
Néki, mivel nagy despota,
	Nein, Nixszel felelének:*
 De Mars szóla végre belé,
S Jupiternek ezt felelé
	Nagy kategóriával:

„Óh, Jupiter! sem Pallásnak
	Sem Marsnak vitézsége
Nem használhat, s e romlásnak
	Még azzal nem lesz vége;
Ha csak mi mind le nem szállunk,
Bőrrágódinak nem állunk
	Tűzzel-vassal ellene.

Vagy ha tüzes mennyköveid
	Nem hullatod ellenek,
Melyekkel ellenségeid
	Hajdan leverettenek;
Amelyekkel Enceladot
És a több reád támadott
	Titánokat meggyőzted.”

Így szóla Mars, s leszállani
	Az istenek nem mernek;
Hanem mennykövet hajtani
	Tanácslák Jupiternek,
Ki is ezek tanácsából
A nadrág hasítékából
	Kihúza egy nagy mennykőt.

Hát mihelyest ezt kivette
	Nadrághasítékából,
Az ülepe oly felette
	Nagyot durranta hátúl,
Hogy az elszédűlt istenek
Egészen elréműltenek,
	S béfogták az orrokat.

Kivált az istenasszonykák
	Elsikolták magokat,
Hogy majestását meglátták,
	Eldugták szemhéjokat:
De a dugást úgy intézték,
Hogy újjaik közzűl nézték,
	Mint leányaink szokták.

A békáknak s egereknek
	Seregei megrettentek,
Soká volt, míg feleszméltek
	S álmokból felserkentek:
De nem szűnt meg Bőrrágódi
Sorra nyakazni a hadi
	Tűzre termett békákat.

És el is vesztette volna
	Örökre a békákat,
Hogyha meg nem szánta volna
	Jupiter a párákat;
Ki a tómellékről végre
Elkűldötte segítségre
	A Karcinos-nemzetet.

Ezek oldalaslag mennek,
	Csontból vagynak egészen,
Amelyekből tekintgetnek,
	Nyakok egy srófot tészen;
Csillagzik a csont hátokon,
A két nagyobbik lábokon
	Egy-egy gvillotin vagyon.

A békákkal egyházúak,
	Velek szoktak múlatni,
Két fejűek s nyolc lábúak,
	Kézzel meg nem foghatni;
Ezeket pedig rákoknak
Nevezik a magyaroknak
	Minden lexikonjai.

Ezek hát az egereknek
	Elvagdalták farkokat,
Elmetélék szegényeknek
	Kezeket és lábokat;
Melyre ők megfélemlének,
Hanyatt-homlok sietének
	A csatahelyről haza.

Már csaknem elnyugovának
	A nap tüzes lovai,
Fényes postilionjának
	Elhúnyván súgárai;
Hogy az egek borúlának;
S ezen egynapi csatának
	Ekképpen leve vége.

Nékem is fogytig kiégett
	A dohányom azonban:
Pedig igen kevés termett
	A magyar Helikonban;
Mert elnézhetik uraink,
Tőlök pindusi halmaink
	Nem igen míveltetnek.

ro:Batrahomiomahia
Versek