A buvár Kund
Túl a mezőn, túl a hazán,
S a part fölött, a nagy Dunán
     Ki népe zajlik ott?
Föl Endre! Béla! föl magyar!
Ellenhad az, mely vészt akar,
     Ellenség zajlik ott.

Ő az, ki partidon halad
És száz hajót és száz hadat
     Hoz, oh hon, ellened,
A gőgös Henrik az, ki rád
Hoz háborút, és hoz halált,
     S bizik, hogy eltemet.

Föl Endre! Béla! föl magyar!
Pozsonyhoz kell a férfikar:
     A vítt Pozsony remeg. -
S melyik magyar nem megy, ha kell:
Utánok a hon puszta hely:
     Mind harcon termenek.

De a király bús, s Béla szól:
"Csaták miatt ha nyughatol
     Oh ifju szép hazánk?
Teremt-e isten több magyart,
Mig a világ, mig napja tart,
     Ha mink is elfogyánk?"

S fellázad a bú, a harag
Busult szivekben háborog,
     Mint tenger és vihar;
Még inkább vért, hadat kiált
S hirért, hazáért száz halált
     Kész halni a magyar.

Csak barna Kund nem háborog;
De bátor szíve feldobog,
     Mint hegyben a tüzár;
"Halld, Béla, majd ha éj jövend
S a part fölé száll néma csend,
     Ott Kund egy szóra vár."

Csekély a szó, köz a vitéz,
De úgy van mondva, oly merész,
     Hogy nem lehet hazug.
Hős Béla parthoz tart legott,
Hol vészben a megcsapdosott
     Dunának árja zúg.

Járása, mint a rémeké,
Éjfélileg le s fölfelé
     Dobog magányosan;
S még semmi hang, még semmi jel:
Kund nem jő, távol és közel
     A puszta szél rohan.

Ki az, ki a víz szörnyekint
A förgetegre föltekint
     S meg habba öltözik?
Ki vagy te, aki jársz alatt
S ijeszted a futó halat,
     Mely mélyeken lakik? -

Vésztűzben néha vízen át
Henriknek látni táborát,
     S Pozsony kivillanik;
S ím a Dunából szirt gyanánt,
Egy ember kit mély árja hányt,
     Sötéten felbukik.

"Hah Kund te vagy?" s még nem hiszi:
"Hah ember!" őt így kérdezi:
     "Mi dolgod ott alant?"
"Hej Béla! víz hullámiban,
Míg rajta zúgó vész rohan,
     Jó lenni ott alant."

Szól Kund - és ő az - "nézz oda,
Hol Henrik felriadt hada
     Tolong a víz iránt!
Nézd, táborában mint remeg:
Hajóit e kar fúrta meg;
     Hadd vesszen, aki bánt."

S villám tüzénél Béla néz,
Túlparton minden habba vész:
     A zászlók hullanak,
Özön fut rajtok el vadon,
És száz hajón, és száz hadon
     Hullámok omlanak.

Kund hol van? félreköltözött,
De olyat százezer között
     Hős Béla feltalál.
S túl a mezőn, túl a hazán,
Fut, búsong Henrik vert hadán,
     S Pozsony végvára áll.
Versek
Balladák
Vörösmarty Mihály
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig