A vakok
Nézd, lelkem: a vakok szörnyű csoportja! 
Majdnem bohókás mind, akár a báb; 
mint alvajárók, úgy haladnak át 
szemük sötét gömbjét előrenyomva.

Az égi szikra elszáll s vissza nem jön, 
most a távolba néznek, mindenütt, 
az égre; és nem látni, hogy fejük 
lehajtanák, álmodva és merengőn.

Az örök csönd testvérén, a halálos 
éj árnyain bolyonganak. Ó város! 
amíg zajod dalol, nevet, vakog,

s te csókba fűlsz, járok az éj honában, 
mint ők, s azt kérdem náluk tétovábban: 
mit vártok az Égtől, ti bús vakok?
Versek
Szonettek