András és Béla
Mely csend ez? mi halál lett úrrá néma falak közt
Várkony termeiben? kire vár a szörnyü tekintet,
Félelmekbe s tilos haragok lángjába keverve?
Oh nagyok! a magasabb fej díszét óva vegyétek:
Villám csapja meg a jobbot, mely kapdoz utána.

     Endre király nagy gondokkal jár büszke lakában.
Eskü szerint már Béláé országa, ha meghal,
S Béla dicső, bajnok, kül - s belföld tiszteli hírét.
Ah de királyfi mosolyg pólyából Endre szemébe,
A csecsemő Salamon, s az atyának szíve megindúl.
"Ez ne legyen, gondolja, király? s én hagyjam el őtet?
Hah! akkor minek is mosolyogsz! sírj, gyermek, örökké,
És alacsony fejedet siralomnak tengere nyelje."
És a kis gyermek mégis mosolyogva tekint rá.
Győz a szív, elhallgat az ész, elhallgat az eskü.

     A szőnyeg kiterűl, leteszik közepére ragyogni
A kardot s koronát, "Haljon meg Béla, ha nem mást,
Mint koronát választ!" tompán így hangzik el ajkán
A vétkes szózat, s Béláért gyors követ indúl.
Ő székébe leűl, és homloka ráncba szedődik.
Gyilkosok állnak utól, vészt villogtatva szemökben,
És komoran várják a rejtett arcu jövendőt.
Búsan néz a honfi körűl, átkozza magában
A vak visszavonást, mely főt s országokat elront.
Hallgatnak; de az indulatok sokféle csatáit
És a terhes időt sziveik dobogása jelenti.
Béla belép; láng csapja meg a fene gyilkosok arcát.
A két jelre mutat s "válassz" mond Endre gyanúsan
Mozdulván helyiből. "Választok bátya" viszonz a
Fejedelem bátran, s Endrének kardja után nyúl.
"Kard ada hölgyet, hírt; a kard megvíja, ha szükség,
A koronát." Így szól, s őt Endre ölébe fogadja.

     Megtágúl a szív, a bús képekre vidámság
Hajnala kél ismét; magok a két gyilkosok érzik
A jobb fordulatot, s nyugalommal térnek el onnan,
Hol közel áll két nagy testvér ölelése halálhoz.
Endre örűl, s vele megzendűl a várkonyi szép lak.
Versek
Vörösmarty Mihály
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig