A szeri pusztán
Be szörnyű csönd ül e vén táj felett:
Halálos csönded, elhagyott Kelet. 

A sátorok elmúltak és a rom
Oly néma, mint kővé vált fájdalom. 

A felleg, amely ballag az egen,
Ezer év gyászát hordja vemhesen. 

A varjú, mely rebbenve száll tova,
Tán érzi, minek áll ma itt tora? 

A nap vezéri sátora, az ég
Aranybíborral, régi volna még 

S a csillagok, az örök őrszemek
Az ősi vigyázással fénylenek. 

S a szél a régi dalt dúdolja csak
S a jegenyék a vártán állanak, 

De jaj, hol van ma ama hét vezér,
Hol egy is, egy csak, aki nem beszél, 

De vérét a serlegbe önti és
A néppel együtt győzni, veszni kész. 

És hol a nép, amelytől fél Nyugat?
A szeri pusztán kósza eb ugat. 

Bagoly huhog a bús rom rejtekén,
Ó szeri eskü: hadd idézlek én!

Versek