Téli mozdony
Téged dalollak,
a tomboló viharban, a hóban, a hanyatló téli nap alkonyatán,
teljes fegyverzetedet, mértékes kattogásod és 
      forradalmas dübörgésed,
fekete, hengeres tested, aranyos bronzod és 
      ezüst acélod,
súlyos haránt-rudaid, párhuzamos-egyforma kerekeid, forgó, oldalt csikorgó kerekeid,
ütemesen neki dagadó dohogásod és hortyogásod, 
      távolba vesző zakatolásod,
előre meredő nagy 
      lámpásodat,
hosszú, halványan libegő füstbokrétádat, melyet 
      gyengéd bíbor színez,
a kéményből kipöfékelő sűrű-sötét füstfellegeidet,
Remekbe kovácsolt testedet, rugóid és szelepeid, 
       kerekeid remegő ragyogását,
engedelmesen utánad kocogó vidám kocsijaidat,
melyek csendbe-viharba, lassan vagy gyorsan 
    mindig követnek.
Te a modern élet példája, ─ jelképe a mozgásnak s erőnek ─ a szárazföld ütere,
téged dalol ez egyszer a múzsám, versekben énekel, 
      ahogy lát
birkózva az ölelő szélrohamokkal és hófúvással,
amint nappal füttyentve rohansz tovább,
éjjel pedig néma lámpáid lengeted.

Tűztorkú szépség,
dübörögj végig az énekemen garabonciás 
      muzsikáddal, lobogó éji lámpáiddal,
őrülten vihorászó kacajoddal, visszhangzó és min-
      dent megingató földrengésszerű robajoddal,
te önmagad törvénye, mindig tulajdon nyomodat őrző
(a könnyes hárfa s a nyafka zongora beteg 
      érzékenysége nem a tiéd)
rémült trilláidat a szikláknál s a dombok 
      fordulóinál
röpítsd a puszta vidékre, a puszta tavakra,
a nagy szabad égbe bátran, vidáman és erősen.
Versek