Tündérország (Magyar mythologia)
Tündéreinkrőli népies hagyományainkban legelül is a fentebb már érintett képzettel találkozunk, mely nékik egy külön, és pedig csodás szépségű arany boldoghont és lakot, tündérvilágot, tündérországot tulajdonít. Otrokócsi 2. 66 említi már: dicitur etiam apud nos tündérország, quasi dicam tündereum regnum; regéink és mondáink sajátságos élénk, eredeti képekben festik azt; szerintök a (népd. 2. 352, 3. 237, gy. 24, 32) majd a távol messzeségben, tengeren és pedig az operenciás tengeren túl hová az út, réz, ezüst és arany egymásra következő erdőkön, és hasonló folyók mellett, meg az üveg hegyeken át vezet, létezik a tündérhon; majd ismét m. a népd. (2. 352) mese mondja: egy roppant sziklahegyben, melynek csúcsai az égbe nyúlnak, nyilik meg az arany varázsvessző által a fényes lak, tündérileg ragyogó teremek; olykor (m. gy. 32) ez csupán ily távol tájakon álló fényes palota, Gaalnál (58) erdők s tavak közepett, ködbül alakult vár, a föld alatt, melyhez felleghíd vezet; de legtöbbnyire az egy künön saját bájos világkint festetik, mint a tündérilonai mesékb. (népkönyvb.), hol tág mezőkön állnak a tündéri városok, csodás ékességű kertjeikkel, melyek forrásaiban olvasztott érc, arany folydogál, zöldellő borostyán övedzi ben a piruló narancsokat, szagos balzsamfák illatoznak, sűrű céderfák tartanak árnyat, itt nől az aranyalmafán a tündéri aranyalma, és az ezüst körte (Majlát 159), melyet a tündérek csábul a megkedvelt kirátyfi kertjébe átültetnek; — mégis mind ezen bájos helyek a tündéreknek csupán egyes tartózkodási helyeik, a mesében a tündéreknek um. feketevárosa, vagy a tündéri változóhely, változóvár, hol a tündérek csak nyáron laknak; (egy más „tündérilonai” variansb. gy. 24, az eltünő tündér a királyfit felkeresésére egyenesen a tündérországi paradicsomkertbe utasítja, de hol szintúgy a képzet, hogy még itt is a tündérek csak nyáron laknak); még ezentúl sziklák és havasok megett, hová a hős királyfi is csak tündéribűv által érhet, létezik a valódi tündérország. Élénken tudja ezt ismét a népd. (3. 237) mese: szerinte az a réz, ezüst, arany erdőn túl, mintegy mennyország nyílik a halandók elébe, a bele jövők szépek lesznek, mint az angyalok, a fákon ragyogó csillagok teremnek, alattok ezüst források folydogálnak, fejér madarak csodásan énekelnek, itt még a varjukárogás is fülemileének, és a cigányleány is angyal; arany oroszlán áll őrt, aranybokrok között fénylik a tündérpalota, a fényes termekben nagy vendégeskedésben, arany padokon ülnek, arany tálakból, arany késekkel és villákkal, arany récéket, pulykákat és ökröket esznek, szolgálva arany zsinóros néptől. A réz, ezüst és arany erdőkből ablakaikra madarak repülnek, és megkezdik a zenét, minőt emberi fül nem hallott, mire a tündérek táncra kelnek, forognak mint a gondolat; jöttek mint a forgószél; mentök s jöttökkor láthatlanok: „köd előttem s köd utánam, hogy engem senki meg na lásson!” azon mondat, mely által a tündér láthatatlanná lesz (gy. 36, és népd. 3. 252-hözi variánsok). A tündérgyermekek ajkaira égből csepeg a téj, bölcsőjük hó és napsugárból készült, mosolyuk mint a hajnal hasadása, ha könyeznek (gy. 40) gyöngy hull szemeikből. Majlát 2. 209 a tündér királyi leány szeméből ha sír gyöngyök, ha mosolyg ajkairól rózsák, ha lép nyomába aranyak hnllanak. Népd. 3. 296 midőn éjjel egy várba leereszkednek, hol, mint a mese mondja, a sötétséget harapni lehetett volna, a terem felvilágosodik, mintha úgymond a hajnal jött volna belé hálni éjszakára, mert négy tündérleány szeméből a szoba négy szögletéből ragyog elő a csodás világosság.

     Ezen tündérhon lakói társas viszonyban képzelvék, többnyire tündérkirály vagy inkább királynő áll felettek; a tündérilonai mesékben ezen királynő maga Ilona (egy variansb. gy. 24 a tündérkirálynőnek csupán leánya), nagyobbára a főszerepes tündér jő elő e minőségben, kinek azután a többi tündérek — három, hét, leggyakrabban tizenkettő — leányai, vagy környezetét képezik; de kívülök még fürge szolganép is veszi őket körül. Valjon ezen tündérek csupán nők, vagy férfiak is? a mese és monda többnyire csak tündérleányokat ért, de említ olykor (m. a nép. 2. 353, és 3. 237) tündérfiakat is, és ilyenkor ezekhez királyhölgyeket, mint a tündérnőkhöz királyfiakat párosít. Mindnyája fiatal csodaszépségű, mit a mesében a hófehér szín és különösen a múlhatlan, hosszú sarkig érő aranyhaj és aranyos ruha , olykor az Aranyka tündér név is (mint Gaal 127; a szlávb. is: zlata baba, zlatovlaska Rimauski 96) fejez ki; hasonlókép a tündéri boldogságot is: az aranylét, aranyhon, melyben minden, az őket körülvevő egész mű és természet, föld, fa, erdő, víz, ház, a legdrágább ércek, drágakő, arany, ezüst és gyöngy fénye; szépsége és jóságával bír. E közepett lakomák, tánc, melyről a mese (népd. 2. 353) jellemző vonása, „hogy a tündérleányok minden éjjel egy pár sarut elnyűnek”, és vigalomban foly a boldog tündéri élet, olykor még, a szende ártatlanság vonásait is áttüntetve (népd. 3. 237). Ezen táncok, és a véle összekötött tündéri cultus nyomai, vannak még fen, úgy hiszem, a lapockás táncban, melyről Otrokócsi (2. 67) emlékezik: hogy azt a leányok „tündérek jövének” éneket dalolva játszák (hasonl. Bartholomaeides not. Gömör 450), valamint más tündéri, s ma már nép- és gyermekjátékokban, hasonló nyomok jelentkeznek (l. alább), minők a féeknél is (Maury 56. Schreib. 23), s különösen a szláv Villiknél.

     Nevezetes tárgyunkra nézve, hol képzelé a néphit e tündérhont? Az általánosb távol messzeségi kifejezéseken kívül, — minők: „a távol hegyeken és tengereken túl, sziklák, havasok és égig nyúló hegycsúcsokon át, hova a madár sem repülhet” st. — az különösen a: 7, mint mythosi szent számunk által (jelv. XVI) jeleltetik: a hetedhét országon, a hét tengeren, hét világon, s még azon is túl um. hangzik a tündérhonbai utasítás, mi már is mélyebb hitregei alapra utal. Igy jő ez már elő a keleti regékb. (1001 éj 413): az elszálló hattyútündérnő kedvesét keresésére a hét Wakwak szigetére útasítja, de ehhez hét világon, hét tengeren, hét mély völgyön, s égig nyúló hét hegyláncon át juthatni csak, s még azután is kiállva az út számos fáradalmait, a szellemek és állatok hadait leküzdve, a heledik Wakwak szigeten hét hónapig kénytelen keresni. — De nálunk ezen felűl még határozottabb néphagyományok is fenmaradtak, így tartá egy régi néphit kitünőleg Erdélyt a tündérek lakának; már Otrokócsi is i. h. említi: per quod — tündérország ... etsi vulgus nostrum inepte Transylvaniam intelligit, quasi tündér esset Erdély. Hasonlón említik más régibb iróink is, mint az erdélyi születésű költő Barcsai (N. asszonyhozi epistoláb.): megbocsáss jó néném! én ki Dáciában születtem Ilona tündérországában. Lehet ugyan hogy ezekben az Erdély mint határozottabb hely és tájnév, csupán egy ismeretlen távol helynek, talán különösen erdőség, hegyeken havasokontuli vidéknek, egy más ismeretes távolság nevéveli jeleléséül szolgál, valószínűleg azonban az Erdély név itt sokkal mélyebb, mythicus jelentéssel forog fen, mint a hitregei számú tündéries hét vár hona, krónikáinkban: (Kéza 4.) septem castra, a székely pog. krónikáb. (278. l. kútf.) terra septem silvarum - hét erdő földje, a szláv és németben is: sedmohradska, siebenhbürgen (a névnek épen a magyarban elmaradta, annak ily mythicus értelmét csak erősítheti). Legjobb tanúságot ád azonban itt is maga az erdélyi néphagyomány, mely még számos régi várait a tündérek egykori lakának és általuk építetteknek tartja; mint ezt már újabban Gerando (Transylvanie) és bővebben Kővári (erd. régiségei) említik; a mint az utóbbi nyomán, a habozó itt ott felemlített tündérvárépítés, és lakásróli hagyományt rendezni lehet, még említése szerint is (11) körül belül számuk hétre jő ki; ilyenek volnának: az aranyi, dévai, kecskekői, firtosi, tartodi, torjai, s hetedikül talán a hasonlón említett kolozsvári, számosi v. a deésiek volnának vehetők (Kővári 47, 50). Magok már ezen várak néhányai nevei, mint: aranyi, dévai, a tündérilonai, kecskekői, világos tündérmythosi értelemre vihetők vissza, mint még érintendjük; míg a többi, ma már homályos értelmű, de különös eredetiséget mutató nevek, amazok nyomán nem kis valószínűséggel hason tündéri értelműeknek tarthatók. A róluki hagyomány is bár rövid, de meglepő hű egy-két vonást közöl a helyekről, melyek a tündérek által alkotva, ezek lakói, és csodás tényeik helyszínéül szolgáltak. A rege tud még a bájos kertekről, — ha bár feledve itt a tündér nevét, azt ördög kertjének nevezi is, Kővári 161: Gyaluvára sziklaüregében, hol a leírhatlan szépségű kert egy mélységben tenyészik, melyben ha a bemenő, a setétséget áthaladta, megvirradni kezd, s minél alább mén, mind vakítóbb fény s világosság jön elő; ezen fényárban volt a kert, föld nyelven um. le nem írható szépségű virágokkal; itt őrizék oroszlányok a dús kincseket. Ez emlékek tanúsítják, hogy Erdély és hétvára, a héterdő, nem oknélkül tartatott a tündérek regés honának, rá a tündérek honát jelelő hetes szám utalt már, vagy hogy e számok értelme rá nézve ily mythosi alapból alkalmaztatott, mint a hol bizonyára az egész magyar földön legrégibb, és legeredetibb ősvallási pogány cultus létezett, ha felvesszük hogy az attilai székely maradékok által ez az újabb bejövetig élénken és szakadatlanul gyakoroltatott, mint pedig a magyarországban megerősűlt keresztyénség idejében, amannak Pogány váraiban még sokáig dívott; a papi jósnői szertartások, és az őshit emléke sokáig fentartá, az általuk képviselt tündéri képzetek emlékét is, minélfogva természetes, hogy e tündér emlékek még élénkebben fenmaradtak e helyekhez tapadva, a minthogy már általában is a legbecsesb néhány mythosi emlékünk, mint: Nemere, Rabonbán, az áldozatok és cultusróli nyomaink is innét birjuk, (l. azokat illető helyt). Honunkban is ismér azonban a néphagyomány ily különös tündéri lakvidéket, így tartja még Csallóközt, — ezen nem kevésbé régi magyar telephelyt, az avar ringek, tatár ülések (V) színhelyét, a még benne lézengő nem egy monda a tündérek különös honának. Ezek szerint (gy. 45 és mindj. alább) Csallóköz, mielőtt még Csallóközzé lett, volt a boldog aranykert, melyben az aranyhajú tündérek laktak, jártak s keltek. Karcsaynál (u. muz. 2. 500): „midőn Csallóköz tája még oly gyönyörű volt, hogy aranykertnek neveztetnék, sok tündér lakta akkoron; a nagy Duna szigetei voltak legkedvesb mulató lakhelyeik, ott járt hajdanta um. tündér Ilona is, mint hattyú úszkálva a Dunán. Vízi tündérpalotáikban mondhatlan fény és gyönyörűség uralkodott, aranytól és gyémánttól ragyogott ott minden; vízi tartományaik messze terjedtek el onnét egész a tenderig.” Maga Csallóköz mai nevének a régi aranykert elnevezéséveli ellentétezése, utal már a felőle mint boldog tündéri aranykertrőli néphagyományra, valamint a szó egy újabb, az egyenesen tündéri: sellő névveli magyarázása által (l. alább) még inkább ezen értelem jelentkezik. Valjon nem ily értelem forog fen még a kmdásban. is: csallóközi szerencse E. 1317, eltérőleg az i. helyt adott magyarázattal; mi a tündéri szerencse, boldogság st. honos kifejezésekben hasonlót talál. E szerint róla, mint áldott gyümölcs, boldog aranykertről, hasonló képzetek lehettek fen, minőket már az összes mythosok ama hesperidai, avaloni, armorikai tündéri boldogság lakhelyek, kertek, ligetek és vidékekről tudnak. Ilyenek ismét a felső magyarországi néphitben szinte a kárpátok egyes völgyei, mint paradicsomkertek képzelve, hol gyémánt madárfészkek léteznek, karbunkul virágok ragyognak, aranyalma tenyészik (l. Csaplovics Gem. 1. 26).

     Ezen határozottabb helyek mellett egyiránt emleget még a monda neveket, melyeknek valódi jelentését már feledheté, mi által azok máris határozatlan s csupán mesésekké lettek. Ilyen az operenciás tenger, melyen túl laknak s léteznek többnyire a mese mythicus személyességei, m. a tündér, sárkány, garaboncos, (egy mese gy. 142 három operenciás országot említ, melyből um. a kuruzslók előhívatnak). A név magyarázata már az ismeretes: Ober-Ens osztráktartományi kerületnévvel kísértetett meg (Ballagi pbesz. elősz.), mit nem osztok, az Ober-Ens név alosztályos geographiai inkább, mintsem tartományi lévén, népünknél egészen ismeretlen, eltekintve hogy tengerrel semmi összeköttetésbe sem hozható, melynek pedig a magyar mesében ama operenciás megszokott neve; és miután a szó nyelvünkön sem ád értelmet, ha csak azt az: oprányi, ofrányi, ofrálok (a tájszótb.) tájszavakkal, melyek csavargást, tekergést, tébolygást jelentenek, össze nem tartjuk, lehet hogy csak költött név, de lehet hogy egykori tengermelléki v. közeli, őslakaink korábóli, eltorzított névemlék maradt fen benne. — Sajátlag azonban, vagy hogy egy neme által csak az apotheosisnak, a tündérek általában, mint más főlények, isten és szellemek, hősök, fen az égben képzelvék, a fellegek fölé, nap, hold, csillagok, és szivárványba helyezve. Karcsay (i. h. 501): a tündérek a földről a csillagokba költöztek, országútjok a tejesút csillagzata, rajta a göncölszekéren járnak, arany gyémántos kastélyuk a napban van, melynek sugárain ereszkednek le, s emelkednek fel, az emberi szem nem juthat nyomukba, a holdban táncokat lejtenek, a szivárvány bűbájos csatornájuk, — a palócoknál (tájszót.) bábabukra, a bába — tündér szalagja, mint a finn kalevalában is kapo a tündér szivárványon ül (IX).

     De ezen tündérországba, — tárgyunkra már visszatérve, — a néphit szerint csak ritkán juthat el a halandó, tündérek kegyeltjének, választottjának kell lenni, ki csábjaik által oda édesgettetik, és ekkor is csak bűvszerekkel, sanyarú próbák után érhet hozzájuk. Karcsaynál (i. h. 500): midőn a csallóközi dunai szigetek még tündérek lakai voltak, más ember azokhoz nem férhetett, ha csak nem valami csodálatos, bűbájos mesterségek által, vagy ha valakit különösen megkedveltek, elvitték magukkal vízi tündérpalotáikba, és szolgálatukba vették; ki hozzájuk jutott, nehéz próbák alá vettetett, s ha szilárd hűséget mutatott irántuk, elhalmozták kegyükkel, de ritka állotta ki sokáig; a hűtlent visszavetik bűvmóddal, a sanyarú életre; nyomorúlt pásztori állapotra ébredt fel az olyan, és soha sem tudta meg mikép került ki onnét. A f. i. népdali mesékben a tündérhonba járó leányok éjenkint bűvös írral, melyet egy boszorkány nyújt nékik, kenik meg vállukat, és szárnynőve repülnek el a tündérhonba. Gaalnál 53: már a született gyermek felett lebeg egy kárvágyó tündér végzete, hogy a mint lábával a földet érintendi, úgy hatalmába esik; hasonlóképen Majlátnál 37; de leggyakrabban maga a tündér száll elő, ingerlő csábjaival, mint tündér Ilona, ő ülteti a király kertjébe az aranyalmafát, hogy általa a királyfit megnyerhesse, és bája által a tündérhonbani felkeresésére buzdítsa. Gaalnál (127, 313) e tündérszerencse ismét a tündérnek tett szívesség vagy szolgálat és segítség, gyakran az előforduló megváltás díja. De ilyenkor is csak hosszú vándorlás után, túl a tengereken és hegyeken, bölcs állatok mint a griff, az egyszemü óriás állatkirály st. vezérlete, útmutatása, s tanácsa, majd ismét bűvszerek által, mint az ördögfiaktól (itt bizonyára szinte a tündérfiakból torzítvák, l. Gaal 137, mint általában, mind ezen lények, közvetítő tündéri alakzatok) elcsalt láthatatlanná tevő köpeny, mérföldet lábaló saru, és a csattanó ostor, melylyel a „hip hop ott legyek a hol akarok!” mondatra kívánsága teljesül, — juthat a tündérhonba. Itt még a tündérkirálynő cselei és próbái várnak rá, például: egy nap alatt az erdőt üveg fejszével kivágni, arany s drágakövekből palotát építeni, (m. Gaal 53), üveghegyeket gyűszűbe hordani, húsz mérföldnyi fekete folyót, egy nap alatt kiinni st. (m. gy. 21), másutt megvíni kénytelen a hős (m. Majlát. 257); így nagyobbára (mint a hősnél, átokváltásnál, l. ezeket), azok folyvást ismétlődnek, többnyire hármas, majd hetes számmal. Hasonló tündérpróbák más regékben is; találólag különösen a finn kalevalab. 8. 95, hol a tündérhölgy feladatai: tompakéssel hajszálat kettéhasítani, követ meghámozni és jégből övet készíteni a nélkül hogy töredék v. porszem elhullana, a tündér orsója forgácsaiból hajót csinálni st. az 1001 éjben (418 é.) a 7 Wakwak szigeten tündérét kereső hősnek az első szigeten áthatni kell, hol a madarak oly irtóztatón csevegnek, hogy az ember szavát nem érti, másodikán a farkasok, medvék, oroszlányok a megtébolyodásig ordítanak, azután a szellemek dzsinek országán át, hol ezek hadaitól áthathatlan ködfellegek emelkednek. — De mindezen próbák kiállása közt a hőst mondáinkban mindenkor ismét szintegy tündér segíti bűvszereivel: kard, síp, bájital st. által.

     Mélyebb és határozottabb értelmű mythosi jelentőséggel birnak mondáink és regéink, midőn a tündérek halandók közti megjelenését, s az emberi ügyekbei áldásos és boldogító befolyásukat beszélik. Regéinkben ezen jelenség, — mint már érintők — mindenkor az aranykor, a boldoglét eredeti koráróli emlékkel egybefűződik, s eltűntét egy szomorú érzet kitűnő alaphangjával kísérik; így egy Csallóköz-püspöki monda szerint (gy. 45): Csallóközben még azon időben, mielőtt csalóközzé lett volna, szép aranyhajú tündérleányok jártak át a Macskaréven, a mogyorósi uraság rétjére; egy agg fűzfa alatt, mely maig látható, teríték meg éjente asztalukat; kinek kedve tartá, az hozzá állhatott és jóllakhatott, távoztukkor sarujokból aranypor hullott nyomukba, ki mennyit birt, annyit szedhetett, nem is volt akkor sem koldús, sem szegény az egész tájékon; de mióta egy gazember a tündérek asztalánál jóllakozva háládatlanul rácsúnyított, azóta soha sem látta senki többé a tündéreket. A macskarévi révész kompjában utánok egy aranypatkót talált, s azzal ki volt füzetve, a tündérek eltűntek, s a vidéken azóta gyakran nyomor és inség uralkodik: a sziget aranykert helyett csalóközzé lett. — A jellemző mondában már a mellék körülmények is, mint a Macskarév — ezen állat tündéri boszorkányi sajátsága miatt (l. al.), úgy a mogyorós név, a mogyoróbűvvessző értelménél fogva (XIII), mint a sziget Csalóköz, Aranykert nevei (l. f.) hol a Dunától partjaira mosott arany egykor dúsan (l. Bél not. 1. 12), s még ma is találtatik, — mindannyi mythosi vonásokra figyelmeztetnek. Így tartja már általában a csallóközi néphit Karcsay (i. h. 500) szerint: hogy midőn a tündérek e tájat lakták, az oly gyönyörű volt, hogy aranykertnek nevezteték, de már most um. nem léteznek ide lent többé, a csillagokba szálltak, s ha talán léteznek is, nem érintkeznek halandó emberekkel, mert ezek mindig gonoszabbak. Hasonló mondát birok Hontból (gy. 71): Födémes és Palást között, az iszkornyai pusztán egy kőhalom alatt, melyet a hagyomány régi templom és város romjainak tart, elterülő tóról a rege: hajdanában tündérleányok jártak mosdani a tó partjaira, ott fésülék naponként ragyogó aranyhajukat, a kifésült és elhullott aranyszálakat a környék népe utánok felszedegeté, s dús gazdagságban éltek, aranyszövetben jártak; de mire egy fösvény kapzsi ember meglesé a fésülködő tündéreket, s közűlök egynek a haját elvágta, ezóta eltűntek, a táj népe elszegényült, kiveszett, lakai romba dőltek, a vidék silány pusztává lett. — Ezen tündéri boldogító befolyás és aranykori visszaemlékezések, bár homályosb viszhangját lelem még péld. a népd. 1. 405 sz. és köv. játékdalokban, melyeknek már fentebb tündértiszteleti értelmére figyelmeztettem. A tánccsoportozatok közt kettő kaput képezve, énekeltetik: „nyitva vagyon az arany kapu,” serkentetnek az átbujók: „az arany alma most bimbózik;” „arany hidat” csinálnak, melyen szinte át kell menni; „az aranyat, ingyen aranyat, ezüstöt, mind sáraranyat” (aurum electrum?) — majd a boldogasszonytól (tündéri névkint jőne-e ez is itt elő, s annak nyomán alakult volna-e új hitünkben is a sajátságos nemzeti kifejezéssé?) majd: „Boldogasszonyfalvára felfutva kapják, hol kérve kérik, adva adják, tekenővel mérik...” — Ide tarthatók szinte az erdélyi: Arany és Boldogfalva tündérvár nevek (Kővári 45, 139), a mint azokat a néphagyomány maig a tündérekkel összefüggésbe hozza, kik szerinte e várakat egykor építék s bennök laktanak; hasonlón ama jelentés is hol elsülyedt, rejtett kincsek felett virasztanak, s olykor még a szerncsés halandót vélük boldogítják; így jelenik meg minden kilenc évben, a Mezőbánd melletti Pogányvárban (Kővári 175), két tündér, s míg ezek a kinyiló üregből a kútra mennek vízért, addig a nyitva maradt üregben, a ki korán oda ér, kincseikkel megrakodhatik; hasonló vonást feledhetett már a néprege a Déva vári tündérről, hol még szinte tudja, hogy a benne lakott tündér minden hét évben megjelenik; ezen eszme foroghat fen más e nemű kincsnemtőinknél, miről még alább lesz szó. — Mindebben félreismerhetlenül mint ős hitképzet jelentkezik az alapeszme a tündéri boldog aranykorról, melynek mintegy multával állt volna be a világoni jelenlegi nyomor és inség, minek ismét okául a rege az emberi nem elfajulását, gonoszságát, és a jóltevő tündérek iránti háladatlanságot, látszik jelenteni akarni. Így tudják azt általában a féekrőli regék, mint pusztulnak ki egy v. más helyről, mint sietnek el kincseikkel, azokat az emberek elől a föld mélyébe rejtve, mint követi előbbi boldogító befolyásukat nyomor és inség, (l. Maury 92); mit ugyan már sokszor a regében a keresztyéni szinezet, az eltűnő pogányságnak a feljövő keresztyénséggeli ellentétezésével jellemez, mint például: a térítők megjelentével, a harangok hangjától elriasztva futnak, s költözködnek el a vidékről; de ennek hátterében, valamint a rege még maig tud, megjelenő, egyes áldásos tündérek, és kincseik olykori feltűnése, felvehetéséről, úgy természetes hittel tartja ismét, a boldog tündérek s a boldog aranykornak is egykori visszatértét; így vélik őket mondáink csupán egy ellenséges végzet, vagy átkos erőszak által, a sárkány hatalmában, a földgyomrában, arany, ezüst, érc, elsülyedt palotáikban, átok által visszatartva, (l. a sárkányi regét VIII), de kik egykor még felszabadulandnak, s a kelta tündér hitregék szerint, csupán elszenderedve a föld alatt intézik láthatlanúl a halandók sorsát addig is, míg végre a saturnusi arany évszakot vissza idézik, (Schreiber 25, 78).

Ipolyi Arnold