Erőltetett menet
Bolond, ki földre rogyván            fölkél és újra lépked,
s vándorló fájdalomként            mozdít bokát és térdet,
de mégis útnak indul,            mint akit szárny emel,
s hiába hívja árok,            maradni úgyse mer,
s ha kérdezed, miért nem?            még visszaszól talán,
hogy várja őt az asszony            s egy bölcsebb, szép halál.
Pedig bolond a jámbor,            mert ott az otthonok
fölött régóta már csak            a perzselt szél forog,
hanyattfeküdt a házfal,            eltört a szilvafa,
és félelemtől bolyhos            a honni éjszaka.
Ó, hogyha hinni tudnám:            nemcsak szivemben hordom
mindazt, mit érdemes még,            s van visszatérni otthon;
ha volna még! s mint egykor            a régi hűs verandán
a béke méhe zöngne,            míg hűl a szilvalekvár,
s nyárvégi csönd napozna            az álmos kerteken,
a lomb között gyümölcsök            ringnának meztelen,
és Fanni várna szőkén            a rőt sövény előtt,
s árnyékot írna lassan            a lassú délelőtt, -
de hisz lehet talán még!            a hold ma oly kerek!
Ne menj tovább, barátom,            kiálts rám! s fölkelek!

Radnóti Miklós versei