Nem panaszkodom én
Nem panaszkodom én, nem is tettem soha,
Hogy mért nem megy másként az életem sora,
Ügy van jól, a hogy megy, többre nem is vágyom,
Kitelik annyiból minden boldogságom.

Nincs nekem ősrégi családi czímerem,
Nagyapám nevét is alighogy ismerem,
S nem marad utánam több, csak néhány bús dal,
Mégse cserélnék én semmiféle úrral.

Lehet nekik pénzök annyi, mint a polyva,
Szolgálhatja őket egész sereg szolga,
De azért, fogadást merek tenni rája,
Egynek sincs, mint nekem, oly nagy palotája!

Az én palotám az egész magyar haza,
Fala a Kárpátok kemény gránit fala,
Mennyezete az ég szelíd azur selyme,
Lámpája meg a nap, színaranyból verve.

Tarka pázsitszőnyeg terül padlójára,
Minden új kikelet, újat terít rája,
Satnya déli pálmák dísze helyett pedig
Sűrű erdők s nyájas akáczosok fedik.

S mennyi szobája van az én palotámnak!
Nincs annyi e földön egyetlen királynak!
Minden jó magyar szív egy-egy kicsi szoba,
Akármikor bátran beléphetek oda.

Nem is kell kopognom: nyitva áll előttem,
Melegen fogad, ha ajtóján beléptem.
S szinte nem is tudom: örömöm hol nagyobb,
Mert minden szobában egyként otthon vagyok!

versek