A kalandor (Jean Moréas)
Nem vagyok csúf és gazdag vagyok
             szeretni tudnám és hálás lennék önnek

A szája bordó mélyű drága tok, 
hol harminckét fog villog és ragyog. 
Haja, min egy apátnő kéjbe hörgött, 
most göndörítve és zilálva széthányt 
fürtökbe hull szemére — gyilkos gyémánt —,
s tussal van festve az ívelt szemöldök.

Fekete kesztyűje oly omlatag. 
Egy hosszú spádé, egy tollas kalap, 
így lép a balkonok alatt közönnyel, 
mellénye bársony, és a tőre büszke 
fogantyúján szétágazó ezüstbe 
gyémánt világít és smaragdkő zöldell.

Alkóvján hervadt illat andalog, 
jönnek vadul vad várkisasszonyok, 
fátyluk alatt bús homlokuk lebágyad, 
ékszert dobálnak, pénzeket, s kinyílnak, 
hogy csókolják szemét, mely mint a csillag, 
és ajakát, a vajúdót, a lágyat.

Akár egy isten, hódít mindenütt, 
párbajban ölte meg gróf Montegue-t, 
a pápa öccsét, húsz kondottiérit. 
Magasra peckelt fővel jár nyugodtan, 
boldog a nő, akire szeme lobban, 
és láncravert rab-asszonyok kisérik.
Versek