Versek (Aszlányi Károly)
I.

Fel-alá uszik a szárcsa,
hogy magát a vizbe mártsa.

A nap hűl, - eljött az óra -
pirosat köp hát a tóra.

Hideg-e, holt-e, rest-e?!
- Csöndes a kunsági este.

                      II.

Nézz le, Uram, betyár fiadra:
nádban csörtet s szerte bámul
szelid rucára s kósza vadra.

Amint a sásra pöttyet ejtesz,
hogy alkonyoddal elhamúzzad:
engem hol itt, hol ott felejtesz.

Ropog alattam szürke tőzeg.
Szitálva hull a kormos alkony.
Kövér nyulacskák kergetőznek.

                      III.

Sir a banka fenn az ágon,
ha botomat földhöz vágom.

S azt kérdezem térdrerogyva:
van-e, ami el ne fogyna?

Van-e, ami el ne múlna?!
Azt kérdezem térdrehullva.

                      IV.

A hold ezüst hálót sző a korhadt ágra.
Bagoly kushad a legtövén
s kancsalúl les a holt világra.

Laposan száll a vércse
nyikorgó nád fölött,
hogy amit lát, azt mind megértse.

Féllábon áll a gém
higanyszín tó egén.

                      V.

Megláthatom egy villanásig:
amint a béka rögre mászik.

Megtudhatom a fürjek titkát:
ha megpislogják a tyúkkalitkát.

A felhő sógort mindig látom
ha átfüstöl a sziklaháton.

Barna földön meg is hálok,
hegyre járván, nem zihálok.

Csak az asszony nem vár estve:
régen elment Budapestre.

                      VI.

Mintha sose láttad volna:
úgy nézel te lány a holdra.

Öreg az már, mint az élet:
ráncosodik, amig nézed.

Balja felől hull a csillag,
jobbja felől pedig virrad.

Eldöcög a szélső házig
s leguggolva szalonnázik.

                      VII.

Eljön a nap, amely majd kiszemel
ó pajtás, hogy az ördög vigyen el!

Eljön bizony annak a napja,
hogy mindenki úgy jár, mint az apja.

Örömmel érzed, hogy kopik rólad a földi holmi
És elvonulsz majd haldokolni.

Ott fekszel és csöndesen számolsz húszig.
Két szemed a hold zsiros fényében úszik.

Rádrecseg az ingó nádról egy zöld vizicsibe.
És elmégy, csöndesen a nem tudom én mibe.

                      VIII.

Szegénység van, Uram, szerteszéjjel.
Tyukot öl a róka minden éjjel.

Ki mit talál most, megeszi nyomban.
És éhes borz túr a bikkfalombban.

Az udvaron egy őzsuta horkol. Ép tegnap ellett.
Legalább arra tellett.

                      IX.

Ködanyó sipja szól a nádban,
mekegve kél a sárszalonka:
mekegjél csak, ha kecskeszád van.

De szépen dalolsz a parton lányka!
Gömbölyű farod de szépen hordod!
Nézem, nézem, hiába nézem; de hátha.

A lesgunyhó előtt jár a bíbic át.
És lent a nádban füstszál gombolyog.
Játszanak vele három szélcicák.

                      X.

Ólmos eső veri a topolyát.
Kénszinbe hajlik az ég alatt.
Csöpög a varjú csőre.

Fényes tócsákon gyűrük játszanak.
Didereg már az üregi nyúl.
vércse száll a kőre.

Vércse, karvaly, héja, ölyv,
mind a földön állnak.

Vándor ül a topolyán,
szélbe takaródzik.

Szárkunyhóban vár a csősz:
oda zárta be az ősz.
Versek