A régi üdők emlékezete
Tehát ezekre kelle jutnod, ó Haza!
     Hogy ön fiad tiporjon el,
S pártos kezekkel tépje, fossza kebledet,
     Mely szűlte és nevelte őt?
Hah! rút hasonlás! általad fogy a Magyar,
     Mérged csavarja őt alá,
Úgy hogy ne lássa majdan a dicső Eget,
     Holott ragyognak Ősei,
S őrülten a vitézi tűz helyett dühös
     Pártok vezessék fegyverét;
Hogy más kegyéből várja a magasztalást,
     S nem szíve, karja adja meg.
Ha valaha (ments meg Nemzetemnek Istene!)
     Így elfajulna a Magyar,
A vad Tatár még kétszerezve táborát
     Ismét rohanjon ellene,
S minden veszély, melyet kiálltak Ősei,
     Szálljon fejére, s döntse meg;
Előbb, hogysem felejtse férjfi érdemét
     És rút alázat nyomja le.
O! ezt kivánom én, ha tán utóbb imígy
     Megrontna pártos érzeted,
Hogy férjfi korban; nem gyalázatok között,
     S lassan fogyasztó módokon;
Hanem iszonyú fölséggel a villám szerínt
     Tünj el, dicsőn halj, s vessz magyar!
Ekkép beszélt elkeseredetten egy Hazafi
     Látván Hazája térein
A sok Magyart, kit átkosan teríte le
     Külső segéddel a Magyar.
Igy szólt: utánna jajdúlt a vidék szele,
     S rá zúga egy bús fergeteg;
Irtóztatón morgott szavára a hegy is,
     És hármasan dörögte vissza: "vessz Magyar!"
Versek
Vörösmarty Mihály
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig