Karád és Zemír
Repül Karád serény lovon
   Távol nyugat felé,
Keletről jön, csatából jön,
   Hol a pogányt szelé.
Dijkincse sok, de szép Zemír
   Még annyinál is többet ér.

Lágy nyergében remegve fut
   Karád mellett a szűz:
"Vitéz, félek, robajt hallok,
   A vész nyomunkban űz."
"Ne félj leány, nem űz veszély,
   - Fák közt csapong, süvölt a szél."

Az ifju mond, s bátran halad
   Sikon, völgyön, hegyen,
Még egy vadon, még egy folyam,
   Melyen ha túl megyen,
Ott a kies magyar határ,
   - Hol nincs mitől remegni már.

Nagy a vadon, mély a folyam,
   Bízik még is Karád,
Fülel - vigyáz, lovát üzi,
   Tüzes sarkantyut ád
S utána már a nagy vadon,
   - A mély folyón is túl vagyon.

"Élj boldogúl, jó Musztafa,
   Enyhüljön bánatod,
Hazám egére hoztam át
   Sugár csillagzatod,
Karom közt lesz honi nő,
   - Kihez hasonló több nem nő."

Igy a vitéz, de a leány
   Gyakorta visszanéz,
Könyük ragyognak arcain,
   S szüvébe bút idéz:
"Öröm, remény, jaj, félelem
   - Felváltva játszanak velem."

"Derülj ki búdból, oh Zemír,
   Közel már ős tanyám,
Sohajtva vár, örömre vár
   Ott jó atyám, anyám,
S öcsém a fürge kis Lelész
   - Üdvözlő csókokkal tetéz."

A pár szóváltva mendegel,
   Vezérök estsugár,
S vágyó szemökbe ütközik
   Az ősi sziklavár.
Köröskörül mint őrfalak
   - Sötét erdők hullámzanak.

Erdő tövén megáll Karád,
   S leszáll Zemír vele,
Hüvös homály lebeg reá,
   S az alkonyat szele
Kapkodja lenge fürteit,
   Lágy fű csókolja lépteit.

"Zemír, szerelmem csillaga,
   Végére jár utunk,
Ma, míg az esti fény dereng,
   Fészkünkbe feljutunk.
De sziklabérc van ellenünk,
   - S megnyugva jobb rá küzdenünk."

Susogva folydogál ihol
   A völgynek csermelye,
Mellette bokrok lengenek,
   Virágok enyhelye,
Füröszd patakban tagjaid,
   Virág ékítse fodraid."

Szól, s a sürű lombos cserárny
   Alatt elszenderűl,
Illatfüzért köt a leány
   Az alvó hős körűl,
Vidúl, bút, félelmet felejt,
   - S tovább, tovább dalolva lejt.

Ébred, kel és körültekint
   A bajnok s vére hűl,
Zemír, Zemír! hiába zeng
   Völgyön belül kivül.
Lovára kap, de hajh hova?
   - Bizonytalan fut tétova.

A föld dobog, lapúl s fű,
   Vesz és vált száz utat,
Bokort, fát, tért, tetőt, szugolyt
   Riadva fölkutat,
S a lányt nem, csak szép fátyolát
   - Látja, mint tépdesé az ág.

A nap kel és a nap leszáll,
   Utban s uton kivül
Nyomot keres, messzére bolyg.
   Szüvén vad szándok ül.
"Düh, s bosszu legyetek velem,
   - A rablót hogyha föllelem."

Halad, s a völgy homályiban,
   Tér zöld hajlék felé,
Nyögést hall: "Ő nyög itt talán".
   S kardrántva lép belé,
De im agg szolgáját leli,
   - Siró Lelészt mint kérleli.

A szinben két új sirhalom
   Tünék elébe még.
"Mi gyászfödélt lel itt szemem,
   Segélj kegyelmes ég!
Öcsém s te agg, e sir alatt
   Mondjátok meg, kik nyugszanak?"

"Atyád, anyád enyésznek ott,
   Meggyilkolá Keled,
Ősváradon parancsol ő
   S acélt fen ellened,
Mi számüzetve védtelen
   Rejtőzködünk e vad helyen."

"Atyám, anyám nyugodjatok,
   De bosszumnak tüze
Eméssze meg, ki rajtatok
   Ily rút gonoszt üze."
Szólt, s mint egek villámlata
   A váruton felvágtata.

Ki és be a boltos kapun
   A nép tolongva dűl,
Innepi öltözet födi
   S arcán örömjel ül,
Csak hős Karád néz komoran,
   S a hidra föl, mint szél, rohan.

"Népek, benn a vár udvarán
   Mi vígság zengedez?"
"Új várurunk vitéz Keled
   Menyekzőnapja ez,
Ah szép menyet hozott urunk,
   - Török leány menyasszonyunk."

Borzad, s új bosszuláng s gyanú
   Kel a bajnok szivén,
Alatta a nászok közé
   Szorong a karcsu mén.
S szemébe, hajh! ki ütközött?
   - Zemír a vő karok között.

"Zsivány, s hölgymartalóc, enyém
   E vár, s menyasszonyod!
Add vissza, vagy kacér szemed
   Legitten béhunyod."
Fegyverre kel rögtön a vő,
   Magát, nejét hogy ójja, ő.

Mint két had, a két vő zajong,
   Acél acélba vág,
Rémülve a násznép vonúl,
   S a küzdőpálya tág,
Karád villám gyanánt vadul
   Suhint, s Keled a porba hull.

Ölelni fut Zemírt a hős,
   Ad és fog hű kezet,
Keblébe bús keserv helyett
   Száll édes érezet,
S kiért vivott pogány mezőn,
   - Szép hölgye dől ölébe hőn. 
Versek
Balladák