A veréb (Turgenyev)
Épen vadászatról tértem vissza és a kerti fasor közt ballagtam. Vadászebem ott futott előttem. 

Egyszer csak meglassitja lépteit és szimatolni kezd, mintha vadat érezne. 

Végig tekintek a fasoron, és látok egy fiók verebet, sárga szegélylyel a csőre körül és mohos pehelylyel a fején. Az istenadta állatja kiesett a fészekből (a szél erősen lengette a fasor nyírfáit) és mozdulatlanul ült, gyámoltalanul terjesztgetve alig tollasodó szárnyait. 

Ebem lassan közeledett feléje, de im a közel fáról lerepül egy fekete begyü vén veréb, mint a kő esik le a kutya orra elé, — és magából kikelve, felborzolt tollakkal, kétségbeesett csiripeléssel kettőt-hármat ugrik az eb fogas, tátott szája felé. 

Menteni jött, testével fedezni magzatát... egész valója remegett a félelemtől, hangja vadul hörgött, szinte elalélt, s önmagát veté áldozatul! 

Oh mily óriás szörnyetegnek tetszhetett neki ez az eb! És ő mégsem maradhatott nyugodtan a magas, veszély nélküli ágon ... Erejét felülmúló erő hajtá le onnét. 

Kutyám megállt és habozott... Nyilván ő is érezte ez erőt. 

Siettem elhívni a megzavart ebet — és áhítattal lelkemben távoztam. 

Ugy bizony; hiába nevetnek! Meghódoltam e parányi, hős madárka előtt, meghódoltam szerető érzésének. 

A szeretet, gondoltam magamban, erősebb a halálnál, és a haláltól való félelemnél. Egyedül és csupán egyedül a szeretet tartja és mozgatja az életet.

Költői próza

ru:Воробей (Тургенев)