Költő temetésén
I. 

Égő fáklyák, koszorú-halmaz, 
Díszruhában az egyletek, — 
Szép katafalk, pompes des funébres, 
Nevezetesség egy sereg; 
Obligát bús arcz . . a kereszttel 
Vasvári is előtipeg ... 
Hej, ilyen czifra nagy parádét 
Nem csapnak ám akárkinek. 

A pap ékes oráczióban 
Mondja el a holt érdemit, 
A búsabb helyeknél a hölgyek 
Könnyes szemök törülgetik ... 
Páter noster... Circumdederunt... 
S indúl a Szent Mihály lova ... 
— Szegény költő! ilyen hühórul 
Tudom nem álmodál soha. 

                      II. 

Nem, nem ! — Oh másrul álmodál te 
Nem is túlmerész álmokat: 
Hogy a láng, mit éleszte egykor 
Dalod, soha meg nem lohad; 
Hogy a kiket föl-fölröpítél 
Fényes eszméid szárnyain, 
Szeretetük hozzád megőrzik 
Meleg szivökbe zárva hűn. 

S mig nyomtad kórágyad időkig, 
Volt körülötted csönd, setét, 
Csak kínaid lobogtaták meg 
Tört lelked küzdő mécsesét. 
Ki volt tanúja sóhajodnak, 
Mig rád tevék a szemfedőt ? 
— Bizony, mióta ágyba dültél, 
Felverte udvarod' a gyöp. 

                     III. 

S most tapossák le a gyöpót már, 
Viszik pompával kifelé, 
Most van nagy kiséret, mikor már 
Utját ő úgy is meglelé! 
— Feküdjék rózsákon : az élő 
Koszorúját reá veti – –
Jól megvetik ágyát, mikor már 
Tökéletes mindegy neki…

Régi dal ez. Mért kezdem újra? 
— Hát magamnak dúdolgatok. 
Aztán a versért a redaktor 
Fizet... nos, csak elég az ok ? 
Jól van no ! a temetés szép volt, 
Nem akarom vitatni el. 
Nincs oly buzgó nép mint vagyunk mi, 
Ha épen csak — temetni kell. 

Versek