Ti, kik elestetek...
Ti, kik elestetek, húsz éves katonák, 
s szemetek a lankát, az erdőt sose látja, 
akkor még a tavasz nyilt, az élet barátja 
s garázda fény nyargalt az árkon-bokron át.

Ki merte látni itt, hogy arany fény lobog 
s szivárványos mezőn pingál a cifra hajnal. 
A barbár háború dübörgött bús robajjal, 
mikor megtudtuk a tanyán halálotok.

Elmentetek csendben s a tükör mélyein 
a szem, a szív soká csak arcotok kereste 
s a sánta zsámolyon ki se ült téli este, 
ahol regéltetek a béke éjein.

Jaj! hol van ifjú, vad, titáni testetek, 
hol a kar és a kéz, mondjátok, hol maradtok, 
ti, kik oly izmosan kaszáltok és arattok? 
Jaj! Az éj végtelen ölébe estetek.

Anyátok sírt szegény, mert sírnak még a nők, 
babátok a bús hírt még felzokogva mondta, 
beszélnek rólatok a faluban naponta, 
majd jő egy nyári éj s másról beszélnek ők.

De én nem akarom, hogy elfeledjenek, 
kik lenn alusztok most, ahol még sok csatán át 
röpül a vad acél és földet váj a gránát, 
ha újra zeng a harc a sírotok felett.

Szivembe zárom bús és egekig növő 
mártíri nevetek, fáklyát gyújtok tinektek, 
s díszőrséget állok a sírnál, hol pihentek, 
mert az élet vagyok és vagyok a jövő.
Versek