Az ősi küldött I. - A csallóközi hattyú/XII. A csallóközi hattyú
<div style="width: 50em; margin: 2em auto; text-align:justify">
 
XII.
</p>

A hír terjedni kezdett a városban. Elvétett fáklyafények alatt surrant át a
 fekete zeg-zugok között.

    Egy ablak rácsrostélya mögül lekiáltott valaki. A szemközti udvarról is
 kérdezték: mi történt megint?

    A csapszékből kijöttek az emberek. Az éjjeli menedékhelyről álomból riadt
 alakok ődöngtek elő és a latinusok sikátorában is sokfele óvatosan nyílt a
 sötét kis műhelyek ajtaja. Az ötvösmíves, a fazekas és a pajzsgyártó, akik
 emberemlékezet óta haragos szomszédok voltak, pislogó faggyúmécseseikkel most
 az ijedtség egyetértésében botorkáltak felfele a falak mentén gyülemlett
 szemétdombok között. A koldulóbarátok temploma alól az aranyfonó, a
 gyapjúfestőmíves és a cipellőcsináló is odajött. Komáromi civisek és hospesek
 elkeveredve, csípőre támasztott ököllel, Ders udvarbíró háza irányába fordulva
 izgatottan beszéltek az utcatüzeknél.

    Odafenn a halottasház udvarán is tüzet raktak azóta. Mintha a szokatlan fény
 visszahívta volna az elmenekült cselédnépeket, félénk körvonalak szállingóztak
 elő az éjtszakából és messziről nézték a lángoló világosságot.

    Az egyik udvarfához kötötten ott állt Ung lova. Nem lehetett tudni, ki vezette
 elő Jákó úr óljából, csak ott állt nyergelten, útra szerszámoltan. A gazdája
 fegyverzett volt, mintha hadba menne.

    A válláról hosszú gallérköpönyeg lógott le a sarkantyújáig. Valahányszor
 mozdult, a sisakja vasában vörösen gyulladozott a tűz fénye.

    Többen látták, mikor odament a lovához és egészen közel hajolt hozzá. Kívüle
 nem ismerte őt már itt senki sem. Az arca szinte az állat pofájához ért és a
 ló és a gazdája egy darabig szomorúan, mintha egymást nézték volna. Aztán Ung
 elfordította a fejét, ahogy az ember idegenek között nehéz órában elfordul a
 barátja tekintetétől, mert különben talán sírva fakadna.

    A ház előtt bátortalan lépések tétováztak. Most a koldusok voltak legelől. Már
 Kinga szegényei is tudták, hogy meghalt a főasszony. A siratók üvöltő siralma
 felverte a fojtott csendet. Fekete nagykendőkben nézőbe is jött néhány
 elszáradt anyóka, de a pitvarajtón azért mégse mert bemenni senki. Pedig
 odabent alacsony cserépmécsesek és hosszú gyertyák égtek az asztalon. Az
 egyenlötlenül libegő kis lángok világátol, szemközt még a feszület is látszott
 a falüregben. Az ablaktábla szelelőnyílásán át most is kivetődött a kerek
 sárga folt a fűre, mint akkor éjjel, mikor Ung először ide jött.

    Bénult tekintettel nagyon régen nézte ezt a fényfoltot. Hogy összegázolták
 azóta a füvet...

    A kert alatt ekkor már a halottdícsérők elnyujtott, vonító énekléssel
 dícsérték a megholtat. Bent a sikátorban hangosan jajveszékelt az előbujt nép,
 hogy oly nagy főembernek, mint amilyen életében Obor fia, Ders udvarbíró volt,
 a dög veszedelme miatt ily sietségben, tor és vigadozás nélkül temetik az ő
 hitespárját.

    Szent András egyházában harangozni kezdtek.

    A sarkig tárt udvarkapun már két szurkos szövétnek lángja kanyarodott be.
 Alattuk felvont csuklyák hegyes körvonala húzódott előre. Jöttek a barátok. A
 többiek közül egy fejjel magaslott ki az a páter, aki Kingának elhozta az
 utolsó útravalót.

    Csak árnyszerű, megfoghatatlan mozgalom volt ez Ung számára. Nem tudta
 felfogni, hogy valóság lehet és várta, mikor múlik el. Kis ideig lehúnyta a
 szárazságtól fájó szemét, de minden folytatódott.

    A pitvarkamra küszöbén mécsessel a kezében a kolontói rabszolga állt. Már
 elvégezte utolsó szolgálatát megholt asszonyánál.

    Jószág törődöttebb és aszottabb volt, mint egyébkor, a feje most is bólogatott.
 Az út felől, a kapu irányából nehézkes járású férfiak jöttek át az udvaron. Az
 orruk felett keresztbe kötött kendő látszott. Szurtosak és szomorúak voltak,
 de azért még a barátok is utat nyitottak előttük.

    — A halotthurcolók...

    Fojtottan mondta ezt valaki. Hátul az ólaknál mondta, mégis olyan erősen
 hallatszott, hogy közben szent András harangja is elvesztette a hangját.

    Ung úgy összeszorította két kezét a kardja keresztjén, hogy egészen elfáradt.

    Aztán mintha egy titokzatos rém söpörte volna ki az udvart, eltüntek az arcok,
 eltakarodtak az árnyékok. Csak a barátok maradtak ott. A kolontói rabszolga
 később megint az ajtónyílásban állt. És miközben elindult a menet és vitték
 Kingát ki a házból, ki a kapun, meredt szemmel, szüntelenül, lassan bólogatott.

    Valahol elől egy horgadt öreg cammogva kolompolni kezdett. De a nép most nem
 futott el. Az emberek a házak falához lapulva vártak. A kevés előkelők is,
 akik a körülzárt városban rekedtek, kijöttek a füves térségre. Arcukra húzott
 köpönyeggel ott verődtek össze a vén cserfa tövén.

    A fáklyák füstje, mint a baldachin ingott a levegőben úszó koporsó felett.
 Akadozó, nehéz útját, Ung a többiek mögött, magányosan követte a lovával.
 Mentében egész idő alatt egy felszakadozott bőrfoszlányt tépdesett a keze a
 nyeregről. Csak jóval később merészkedett előbbre a tekintete.

    A menet kanyarodott. A páter csuklyás feje most is felmagaslott a szerzetes
 atyafiak közül. Ung vonásai, valami keserves erőlködéstől kimozdultak a
 helyükből. Görcs facsarta meg a száját és ekkor mégis az úszó láda irányába
 nézett... Pillanatig megint lélekzeni tudott... A kolontói rabszolga fehér
 patyolat alá takarta az utolsó útra asszonya arcát. Vagy a szél játszanék
 lágyan az ő fátylaival még egyszer felette?

    Szent András komor harangozásába már belecsengetett a kolduló barátok éles kis
 harangja és a naszádosok útja felől az apácák fazörgetője is megszólalt. A
 kolompok csaholtak, a barátok énekeltek. A fekete faházak tövén egyre
 sokasodtak a libbenő lángok. Fáklyák, gyertyák, mécsesek jöttek elő a
 zegzugokból s lefele húzódtak a sikátoron, mintha a levegőn át sok vércsepp
 pergett volna végig az éjtszaka arcán.

    Megint kanyarodott az út. Ungnak úgy tetszett, a házak is oldalt hajolnak, az
 emberek is és a páter ott elől kimerültségében meginog. Csak azoknak a
 sűrűsége tartja fenn, akik szorongva körülte mennek. Nem lehetett ezen
 gondolkozni. Többen rákiáltottak, mikor mint a vak, nekitörtetett a
 zavarodásnak és botladozva a lovát is húzta maga mögött. Aztán remegő hideg
 kezével, az önkívület mozdulatában egyszerre odatartotta a papnak a
 kengyelvasat.

    Már elsodorták, visszanyomták, de ettől kezdve a többiek feje felett,
 nyeregben vezette a menetet lóháton a barát.

    Hátrább azért mégsem indult tovább a vonulás. A testek torlódtak, megálltak,
 minden akadozott, fullasztó zürzavar kerekedett. Az egyik halottvivő ember
 támolygott és a koporsó is arrafelé billent.

    — Valaki fogja meg!

    Sokan kiáltották, de mindenki irtózva elhúzódott. A négy ember körül üres
 térség támadt.

    Ung, mintha lökték volna, átugrott a térségen. Már a deszka alá nyomta
 vasinges vállát és másik kezével félrelódította a roskadozó embert.

    A dermedésben fojtott kérdések szakadoztak:

    — Honnan került elő?

    — Úr Isten...

    — Ki ez itt, hogy szabad vitéz létére beáll halotthurcolónak!?

    Ő pedig, mint szörnyű rémálomban, megsemmisülten ment. A szeme nem látta többé
 az utat, a lába önmagától lépett, a feje neki-neki esett a deszkának és közben
 úgy érezte, mindent elmulasztott, amíg Kinga élt... A melle zihált a súly
 alatt és a harangok és énekek zúgásán át egyszerre Kinga hangja kezdett
 hallatszani. Mintha szólítaná... halk hangjával lágyan, édesen mondja neki:
 „jó, hogy itt vagy... félni lehetne, ha nem lennél velem...” És mialatt így
 haladnak, mind csak szólítgatja, egyre kérdez onnan fentről, mindent kérdez,
 amit egész életükön át még egymással beszélni akartak, otthon Kolontón is majd
 ha öregek lesznek, ők ketten, a tűznél a télben...

    — Te meg én...

    — Kyrie eleison, Christe eleison!

    Háromszor kiáltotta a nagy könyörgést az éjtszakai nép és legelől szent András
 egyháza elé értek a fáklyák.

    A templomban az előbb még Vigiliákat énekeltek a barátok. A kapu oszlopos
 sötét mélyéből most gyertyák derengése jött elő és a pitvarlépcsőn csuklyás
 körvonalak álltak, mintha a főasszony fogadására surrantak volna össze a
 megmaradt monostori atyafiak.

    A páter hátraszólt, miközben leszállt a nyeregből:

    — A templomnak tartsatok.

    Közelről jött a hang, beleesett Ung fülébe és megütötte belül a homlokát.
 Rémülten felnézett a deszkaszálak mellől. Ne oda... ne a templom kövezése alá,
 ahol rajta tapodnak... töredezett át a szívén s már fennszóval is mondta:

    — Légy irgalmas atyám. A folyó partján, szabad ég alatt, a cinteremben adj
 neki temetkezési helyet, ahonnan messzire ellátni.

    A páter kereső tekintete találkozott Ung tekintetével. Szeme egy pillanatig
 csodálkozón rajta feledkezett az ismeretlen ifjú emberen, aki a
 halotthurcolókkal emelte a koporsót. Körültük a várakozó lángok rőt
 világosságokat vetettek az emberek arcába. A lépések bizonytalanul topogtak,
 mintha kérdeztek, feleltek volna, merre menjenek.

    A csuklyás körvonalak lesuhantak a lépcsőn. Tanácsot tartottak maguk között.

    — Ily nagy vész idején...

    Mindenki állt, a hátulsók békétlenkedtek.

    — Biztonságosabb elföldelni odakinn.

    A páter mögött ekkor a fáklyák is elkanyarodtak a templomkaputól. Haladó
 fényükben már felvetődött a keresztvivő árnyéka szent András oldalfalán. Aztán
 szétpárázott a füstös világ a sokfele kiásott gödrök felett. Készen várták itt
 a gödrök azokat, akiket mostanában éjtszakánként sietve a házakból kihoztak.
 De a pap ott elől, még tovább ment egy darabot. Arrafelé ment, amerre a
 szentelt föld partosa valahol lent belemerült a Dunába.

    Az ég olyan messze és magas volt, mintha mély szakadék fenekéről látszanék. A
 folyó elsikló nagy tömegeinek özönlése odahallatszott a füzek alól. Utóbb már
 nem látszott az ég, nem hallatszott a víz. Az út véget ért egy keskeny verem
 előtt és a nyitott föld felzokogott. Énekelni kezdtek a barátok:

    — Requiem aeternam done ei Domine...

    Megremegtek az emberek, a fák, a csillagok s a Libera után a szorongás
 gyötrelmében a Pater noster csak olyan halkan morzsolódott, mint a megásott
 sírba lepergő föld.

    Ez is abbamaradt. Elnémult, akár az ének és az imádság. A rövid csendben
 valakinek a saruja alatt megcsúszhatott egy rög ott a szélen. Ütközve görgött
 alá a parton és csobbant a folyóban, mikor elmerült.

    Ung hallotta ezt a csobbanást és a patyolattal fátyolozott arc felé nézett, le
 oda a földre. Most hát eljött Kingával a Dunához... De milyen csendesen
 fekszik. A teste keskeny és hosszú és olyan merev és ünnepélyes, mint
 ájtatosan megfaragott templomi szobor.

    Egyszerre már nem láthatta őt. Esetlenül hajladozó sötétségek kerültek
 kettőjök közé. Kötelek surlódtak a deszkák alatt.

    Akadozó lélekzettel előbbre lépett. A szeme beleszédült a megásott sirgödörbe.
 Olyan soká tartott ez, hogy a barátok hátulról már visszafele húzták. Ő mégis
 lefele nézett. Úgy nézett, mintha a tekintetével ágyat vetne neki odalenn a
 földben.

    A szeme kifejezése azután is olyan maradt, mintha nyitott sírba nézne és a
 szívére nehéz hegyek kezdtek esni. Óriási, dörömbölő nehéz hegyek zuhantak
 Kingára is, de mire nem hallatszott többé semmi, a földből mindössze csak egy
 kis hant emelkedett.

    Aki még ott volt, sietni kezdett. Szakadozott rajzásokban apró lángok mentek
 elfele. A távolodó fáklyák, mint a lidércfények uszkáltak a piactéren át. A
 templomkaput is becsukták. A temetőn egyre feketébb lett az éjtszaka.

    Ung nyugtalanul nézett szét. A növekvő csendben, elhangzott szavak tértek
 vissza hozzá.

    ...et lux perpetua luceat ei...

    De hiszen mindjárt egészen sötétben fog feküdni Kinga, pedig ő félt a sötéttől.
 Utolsó estéjén is akarta, hogy meggyújtsák a házban mind a mécseseket és
 gyertyákat. És egyszer, még odahaza, Kolontón, ő szaladt égő forgácsért a
 tűzkamrába, hogy világosság legyen a pitvaron s a kezében hozott láng alatt
 hozzá bújt a tekintete.

    Mintha eszét vesztette volna, egyszerre ki akarta venni az egyik laikus fráter
 kezéből a fáklyát. Pillanatig szinte dulakodtak egymással. A fráter ellene
 szegült, rá is kiáltott, aztán észrevette, milyen fenyegető lesz ennek a
 különös idegennek a tekintete.

    Dörmögve ment el onnan. Ung a hant fejénél a földbe szúrta a szövétneket.

    A magára maradt láng fénygyűrűje hol áradt, hol apadt a megtiport földön.
 Mikor már lassan, borzadozón minden élet elhúzódott tőle s az utolsó emberi
 hangok is szétmállottak az éjtszakában, ekkor lépett bele a virrasztó
 szövétnek világosságába egy barát.

    A páter volt és most megint olyan szomorú tekintettel nézett az ismeretlen
 ifjú emberre, mint ott a pitvarkamrában.

    Fáradt kezével megérintette a vállát:

    — Azokat próbálja az Úr, kiket kiválaszt és szeret.

    — Szeret... — élettelenül, keservesen ismétlődött az utolsó szó Ung
 meghúzódott száján. Olyan kegyetlenül hangzott ez most neki, olyan sötéten
 fájt, hogy elfordította a fejét.

    Mire visszafordult, a barát már nem volt ott.

    Az ég újból magas lett, mintha szakadék fenekéről látszanék és a nagy
 elnémulásban újból hallatszott a víz hideg tömegeinek szüntelen özönlése, a
 dunai füzek alatt.

    Soká tartott, mire Ung valaki jelenlétének a tudatára ébredt. Nem messze
 lehetett az, aki kívüle, még ott volt.

    A temető túlsó végén, elfeledetten, Rege is felnyerített ekkor. Az emberek a
 piactér szélén a gonosztevők szégyenfájához kötötték a lovát, mikor már nem
 kellett. Odalátszott bizonytalan formája, de errébb is állt még valaki. Egy
 magasbamerevedett megsűrűsödött sötétség figyelte őt s a lélekzésével is
 folyton háborgatta.

    Rémülten kezdte érezni, hogy ez most már egészen magához téríti kövült
 bénulásából, pedig ilyen szerencsétlenséget csak dermedt félhalálban lehet
 elviselni. Úgy, mint az előbb, mikor még magányosan, mozdulatlanul állhatott
 itt a halottak között és semmi sem történt és semmi sem kezdődött el.

    A földre meresztette a szemét, de ez se segített. Mintha fekete kárpit
 nyílásából tolódott volna egyre előbbre, Bíbor arca belehajlott a fáklyafénybe
 és nehéz kékes szemhéjjai alól kérdőn nézte őt:

    — Mit használt az imádságod?

    Mikor Ung nem felelt, az asszony lepillantott a frissen felhányt hantra.
 Elrozsdásodott hangja mélyebb és halkabb lett:

    — És ő, szegény galambocskám, ő is csak a Megfeszített irgalmában bizakodott, de a Megfeszített nem akart segíteni. Ő a szenvedést szereti és a halált szereti! A teremtett lelkek azért mégis mindiglen az életet és az örömet kérik tőle.

    Ung most sem felelt, de miközben az asszony beszélt, elsötétülő szívvel mérte
 minden szavát. Ha vigasztalással kezdi, elűzte volna magától, de azt, amit
 mondott, belőle vette, a lélekzetéből, eleven húsából, mérhetetlen
 szenvedésébol. Ó, hogy meggyötörte Kingát a Mindenható, mielőtt elragadta és
 milyen elviselhetetlen sanyarúságra taszította az ő szétmarcangolt életét!...
 A halálra sebzettek borzasztó hangja tört elő a melléből. A kíntól megalvadt
 vér felszakadt az ereiben és minden elinduló cseppjével vádolón, lázadón az
 Isten ellen fordult.

    Bíbor előrefeszítette a nyakát, úgy leste és a hangja félelmessé lett, mikor
 megszólalt:

    — Elfordultunk a mi régi istenünktől, ezért ő is elfordult mitőlünk. Az új
 pediglen próbálja eme népet, mert nem bízik a hűségében. És küld ránk
 dögnyavalyát és háborgást és tatárveszedelmet, miért is a nép térden csúszik
 eléje és nagy fáradalommal tanulja a sok jövevény imádságot és zsoltárt, hogy
 engesztelje.

    Titokzatos vad fény csillant meg a szemében:

    — Pedig ha néminapon megölnék az új Istennek mind az ő papjait, miképpen
 megölték a mi nagyrégi hitünk papjait és elemésztenék, amik írva vannak róla,
 miképpen elemésztették a mi bűvös rovásainkat, bájoló énekeinket, irott
 köveinket, bizony csak kifaragott keresztje maradna meg, de a tanítását senki
 sem ismerné és annak utána elkorhadna kifaragott keresztje is.

    Mialatt beszélt, megkerülte a hantot és árnyéka hatalmasan, fenyegetőn
 rávetődött a templom falára. Egészen közel ért. A tekintete azért pillanatra
 sem eresztette el Ungot, s a szemében most már diadal volt.

    — Te pediglen emlékezzél rá, — és két kezével szinte megrázta maga előtt a
 levegőt, — emlékezzél rá, hogy megöltek mindeneket, kik a mi régi hitünk
 titkait tudták... De amíg a tűz ki nem alszik e világon és a vizek el nem
 apadnak, van tanítása a régi istennek. A tűz és a víz megmarad a földön, ha
 nem is emlékeznek többé, hogy a Tűz is isten, a Víz is isten.

    A fáklya fokán magasba kapott a láng, mintha jelt akart volna adni a tűz és a
 part alatt fenséges ágyán felemelkedett a folyó.

    Ung öntudatlanul előbbre lépett. Bíbor árnyéka mellé az ő árnyéka is
 rávetődött ekkor a templomfalra.

    Most már hallgattak mind a ketten.

    A csendben csak a fáklyaláng sercegett. És miközben a szurkos fán egyre
 lejjebb szállt a láng a földhöz, odakinn a folyón is csodálatosan tükröződni
 kezdett. Vagy lassan közeledő párja támadt volna a Dunán?... Már tisztábban
 látszott.

    Éjtszakai naszád úszott lefele a sötét vízen. Jött magányosan, kísértetiesen a
 néma partok között.

    A naszád orrán nagyrakás fából tűzhalom égett és vöröslő fénye két oldalt,
 mint cafrangos skarláttakaró lobogott le a hajóról a habokba.

    Fenn a fedélzeten a füstös világban fegyveres emberi alakok mozogtak. Mire a
 révhely tornyai alá értek, elnyújtva, hosszan kiáltozni kezdtek az éjféli
 hajósok:

    — A királynak felőle!... Fegyverre keljetek minden várbeli vitézek és
 közönséges népek!

    Szent András egyház temetőjében hallgatózva egyenesedett fel Ung magába
 roskadt alakja és úgy fordult a Duna irányába, mintha az az úszó naszád csak
 neki kiáltana.

    A levegő áramlása megint hozta a hangokat:

    — Béla király úr már a Sajó mellé szállott a hadakkal!... Sietve gyülekezzetek!

    Ung visszarántotta tekintetét a folyótól. A két tenyerét beleszorította a
 szeme gödrébe. Így állt kis ideig, majd lehajolt a sírhoz, egészen úgy hajolt,
 mint Kinga fölé, mikor megcsókolta. Egy felemelt röggel megérintette a
 homlokát, az ajkát, a szíve táját, aztán kinyújtott keze lassú, bús
 mozdulatban szétporlasztotta a rögöt a hant felett, mintha virágokat morzsolna
 le rá, vagy talán mindent, ami az élete volt.

    Bíbor ámultan figyelte. A reménytelen kétségbeesés pillanatok alatt hősies
 bánattá lett az elkínzott fiatal arcon. Már valaki másnak tetszett, amint
 merev tartással átment a temetőn. Csak mikor megoldott lovára felvetette magát,
 kinn a piactéren, akkor nézett még egyszer vissza.

    — Hová indulsz, úr vitéz? — kérdezte az asszony és elrozsdásodott hangja
 megint mélyebb és halkabb lett.

    — Engem hívtak azok... hadba indulok. — És Ung arra gondolt, hogy ott
 férfimódra meg lehet majd halni.

    Az asszony szomorúan húzta át az ujjait az állat sörényén.

    — Így, magányosan akarsz kimenni e betiltott városból? Az utat sem ismered. És
 ama villások és kaszások...

    Ung fáradtan felvonta a vállát. Már helyrefészkelődött a nyeregben, a lába is
 beletalált a túlsó kengyelvasba.

    — Ha ezenképpen akarod, — mormogta Bíbor, — én tudom a vizek rejtett dolgait
 és tudok egy gázlót a Vágon át.

    Mikor a lovas elindult, alig hallhatóan szólt utána:

    — Ne lásson most engem senki véled. A naszádosok helyeinél meglelsz, a Donáták
 monostora alatt, — és mint aki ismeri az utakat, már letért egy láthatatlan
 gyalogösvény felé.

    Ung rövidre fogta a fékszárat, a térdével is szorította a nyugtalan lovat. Ez
 az erőfeszítés valamennyire elfoglalta, mialatt a sötét téren áthaladt. Mikor
 nem látszott többé az az árva fény a temető felett, akkor egyetlenegyszer,
 mintha a torkában lánc csikordulna, röviden, rekedten felzokogott.

    A ló visszanézett rá és botlott. Aztán csak elvétve csattant a patkó a
 sikátorbeli járóköveken s a magányos csattanásoktól még félelmesebb lett a
 csend.

    A fordulóknál már jó ideje eltaposhatták az utcatüzeket, még az üszkük is
 meghalt azóta. Ember nem látszott sehol. A nagy temetés után elbújt az élet a
 házak mögé és magára reteszelte az ajtót.

    De odafenn, Kinga udvarán minden ajtó nyitva van. Nem égnek többé mécsesek. Az
 ágyaskamra is világtalan és szent András egyház alatt haldoklik az utolsó
 fáklyafény...

    Hátrafordult a nyeregben. A fekete csenden át mintha visszhangos
 patkócsattogás követné. Ki lovagol mögötte sötéten, mint az éjszaka, szótlanul
 mint a halál? Vagy senki sem...

    A naszádosok sikátorába ért. A Donáták monostora közelebb jött. Fák körvonala
 látszott. Mintha már a Vág hangja is hallatszott volna.

    A ló felhorkant, valaki keze kinyúlt és megfogta a pofaszijját.

    — Te vagy Bíbor?

    Ettől kezdve nagy, nyugodt lépéssel vezette a bűbájos asszony a Vágnak a lovat.

    — Ha megszokja a szemed a sötétet, — mondotta, mikor leértek, — te is meglátod,
 túlnan a topolyákat... arra tarts és baj nélkül átkelsz a folyón.

    A sekély parti víz loccsant, buggyant a köveken. Ung már odahallgatott. Bíbor
 szava rezzentette fel:

    — Mikor is a folyó derekán mélyebb lesz a meder, ne riasszon ez. Nem
 ellenséged a folyó, miért is ott erősen lemossad az arcodat és a kezedet. A
 víz jót akar és ezenképpen leveszi rólad a beteg helynek minden rossz rontását,
 mert a dögnek nincsen hatalma a vizek felett.

    — Te is jót akarsz vélem, — mondotta Ung élettelenül, — ezért szerencsével
 járj minden utadon.

    Vívódva hallgatott egy darabig. A hangja tompa volt, mikor megszólalt:

    — Már mind idegenek ők nekem, kik odabent a városfalak között lakoznak. Ezért
 is te vígy majd némi napokon tüzet az ő nyugvóhelyére, — aztán még a sötétben
 is elfordította a fejét, mintha nem akarná, hogy most a szemébe nézzenek. —
 Mikor pediglen a Boldogasszony csipkerózsái nyílnak, Bíbor... vígy egy
 csipkerózsát is neki...

    A ló patkója fulladtan csattant a vízalatti köveken. Freccsenve gyöngyözőn
 szóródott fel a hab.

    Bíbor, mint eltiltott régi bálványkő állt meg a part felett.

    — Kelj át bántatlanul a vizeken! — kiáltotta a távolodó után, — légy régi
 dolgok hírmondója, jelentsd meg a népnek az ő útját!

    És ekkor, nagy ősi mozdulattal magasba emelte két kezét és tenyérrel
 fordította a folyó felé:

    — Amerre jársz, keresd a régi istent, mert csak ő menthet meg minket...
 Számosan vagyunk még... szétszórt üldözöttek... — hallatszott az éjtszakában.
 — Várunk rád... találd meg... találd meg... ezenképpen legyen...

    Már elömlött a folyó minden hang fölött, csak a víz hallatszott és emelkedése
 egyre feljebb jött. Körülözönlötte az állat himbálva haladó, nagy testét,
 vonta magához, mélyebbre, egyre mélyebbre, vitte a felnyaldosó hullámokba. A
 kengyelvason már átfutott az ár. A lovas saruján beszivárgott a lucskos hideg,
 a térdét csapdosta.

    Letért volna a gázlóról? Elvétette volna a vízi utat?

    ...nem ellenséged a folyó a víz jót akar veled...

    Újra hallotta Bíbor szavát és öntudatlanul lenyúlt a hozzá ágaskodó árba.
 Megmerítette a tenyerét s feje fölé emelt kezéből az arcára csorgatta a vizet.

    A ló lába alatt elveszett a meder. Elmerült a folyó ágya és az állat úszni
 kezdett. Rugaszkodó térde, felfelkapkodó patája tajtékot túrt a szügye előtt.
 Tágult két orrlyukából kimorajlott ziháló lélekzete. A megdagadt tavaszi ár
 ragadva sodorta. A lovas előre kapott. Pillanatra a fiatal élet kapott a ló
 sörényébe. De már lazult is a marka, szinte nem fogódzott többé. Megpihent
 benne a gondolat, hogy jól van így, most majd beszívja a folyó mélye és
 odalent mindennek vége lesz. A folyó temeti el, lován, fegyverzetében... a
 folyó temeti el, úgy ahogy a régiek temetkeztek...

    Az ár pedig csak egyre emelkedett.

    Lobogó, suhogó, hideg selyempalástban futott el mellette kétoldalt a víz. A
 teste kimerülten ráhanyatlott a lova nyakára és nem tudta, hogy két karjával
 átöleli. A felhabzó víz lefolyt a képén, a tajték belekapkodott a szemébe.

    Aztán, nem ő akarta. Semmit sem akart... A ló feje mégis irányt változtatott s
 mintha álmodna, ő is látta már...

    Halavány káprázat úszott az ár felett és messziről, tévetegen, el-eltűnően
 átúszott ekkor bódult öntudatán a csallóközi hattyú vizek színére kelten...
 Ott, előtte... a folyón... és mutatta az utat.

    A topolyák tar gallyai között lassan fordult le ekkor a fogyó hold
 ezüstsarlója s a hattyú, Kinga rejtélyes régi mozdulatával, fehéren haladt
 előtte a sötét vizen.

    Már minden elhomályosult és Ung nem tudta többé, alámerült-e a mélybe a hattyú,
 vagy úszik-e még, szállást csinálni néki a túlsó part felé?