Tavasz van valahol
Valahol túl a városon,
Ahol a napsugár a földig ér:
Egy titkos áram átoson
S éledni kezd a rügy, a rög, az ér.

A nyüttes gyep megszínesül,
A rög fölött pacsirta-rádió.
Sok bujt-élet előkerül
S didergés helyett itt a dáridó!

Örömre vágyva szállnunk
Ezüst-gépen a pók-szerelmesek.
A méhkas résén beszitál a Nap...
Kicsalja csókkal a kis méheket.

Vetés fölött a levegő
Reszket, akár a lélek, hogyha fél.
Asztalt terít a legelő.
Ezüstös nyárfabolyhot hord a szél.

Pelyhes kacsák és kis csibék
A rétre hajtva boldogok nagyon.
A pásztorok: Piroskák, Pistikék,
Rovást vágnak a fűzfagallyakon.

Gyermeklánc sárga sok feje
Aranylik, mint a díszes mentegomb.
Lágy szellő játszogat vele,
Nem bántja bánat, se zsivaj, se gond.

Valahol, túl a városon,
Ahol a napsugár a földig ér:
Magamat odaálmodom,
Mint fű közt nyíló sárga pipitér.

Magamat odaálmodom,
Hiszen a lelkem itt csírázgatott!
Papsajtos árokpartokon
Még most is elmélázgatok.

Nekem, — a városban — csak a testem él!
A lelkem ott kószálgat valahol.
Amerre földet tör a hű tenyér
S amerre fajtám szíve zakatol...
A szőke Tisza partján, valahol... 

versek