A hó (Émile Verhaeren)
Hullong a hó, hull szakadatlan 
mint tiszta gyolcs, hull csendesen 
az árva-árva tereken, 
s amerre száll, átok terem.

Hullong a hó az alkonyaiban, 
hogy egyik perc a másba pattan, 
hull, hull — egyhangún — szakadatlan; 
sziszeg, zuhog, akár a katlan; 
tompán a néma házra hull, 
zárdákon, csűrökön lapul; 
sziszeg, zuhog, akár a katlan 
s a temetőkre és sírokra száll le halkan.

A zord idők bús lobogóját 
kibontja a hósík felett; 
s a gyászos nyomortól nem óják 
kunyhók a bús szegényeket.

A fagy lejő s csontig hatol
és szűk a kunyhó, szűk az ól,         
a lelkeken ott a nyomor s a hó,   
a bús, nehéz és tiszta hó.
Sötét hidegben fázik a lakó
és arca oly sápadt, fakó.

Hótól fehér az út,
halottak a faluk;
a sok kristályos nagy kopár fa,
és a didergő fák sora
úgy áll fehér cukorba mártva.
Belepte már a malmot a fehér moha
s olyan, akárcsak egy kelepce
és készen áll prédára lesve;

lenn a viharban reszkető  
kolostor és a háztető
november óta küzd az estbe;
s a hó csak hull, hull, hullong csendesen
a végtelen, kopárbús tereken.

Ameddig csak a szem elér,
minden fehér, fehér, fehér,
hó mindenütt, hó, tiszta hó,
halotti, sápadt takaró,	;
halotti meddő takaró.
A végtelen tél szemfedője
rongyos pehely-hímmel beszőve.
Versek