Hegy és király
A Dwalagíri búsul. - Homloka
Borongó és setét. - De nem csoda!
Az évek millióit látta ő
Születni, halni!... Nem gyermek-idő!
Gyakorta gyötri bánat, bosszuság.
A pajkos villám, mely fejére vág,
A forrón ömlő fényes napsugár,
A felhő, mely - lassan suhanva bár -
Álmát zavarja... mindezek miatt
Komor szeszélye néha felriad,
És haragos borúba mélyed el!...

                        *

  Kürt búg s rögtön rá másik kürt felel.

  Ahmed Kaleb, az indus fejdelem,
- Uralkodó tizenhat nemzeten -
A Dwalagírit látogatni megy.

  Zajgó csapat, - fényes kisérete, -
Előtte nyargal egy mértföldnyire.

Mit! hát te búsulsz, vén, otromba hegy!
Rögtön derülj ki, űzd szét e borút,
S fonj homlokodra sugár-koszorút, -
Öltözzél legszebb ünneplő mezedbe,
A legvígabba és legdíszesebbe!
Jön a király! -"

                        A hegy nem válaszol. -

S a cicomás kiséret ujra szól:

  - "Tudod, ki jő? A leghatalmasabb!
Dicsőbb, nagyobb, tündöklőbb, mint a nap!
Tizenhat város, millió sereg
Meghóditott országok, tengerek:
Mind, mind övé és mind elébe hull
Mély hódolattal!... Rabszolgáibúl
Bőven kitelnék egy birodalom!
Legyőzhetetlen, roppant hatalom!
A föld remeg, ha egy lépése mozdúl
És kincse annyi van, hogy angyalostúl
Megvásárolhatná a hét eget!...
Nos, vágsz-e még mogorva képeket?
Az ő nevében jöttünk, - ő pedig
Te hozzád mindjárt leereszkedik!
Ott közeleg, pompában, fényesen,
Nos, fogsz-e rögtön mosolyogni?"

                                    - Nem! -

"Most sem tudod, ki jő?"

                                    - Nem ismerem!

  Olyan kicsiny, hogy még nem vettem észre.

  És szemem is, nézvén a mindenségbe,
Már gyönge arra, hogy ilyen parányi
Nevetlen férget megtudhasson látni...
És vállamat örök gond terheli...!
De hogyha jön, megengedem neki
Hogy hátamon csuszkáljon. -

                                    "Vakmerő!

  Reszkess! Azonnal megtudod, ki ő!
Megkorbácsoltat mint egy rossz kutyát!
Korbácsütés úgy fog zuhogni rád
Mint jégeső, mint felhőszakadás,
Amíg testedbe ölnyi gödröt ás,
Míg minden bordád szörnyen megropog,
S kisímul ujra durcás homlokod!..."

  Ahmed Kaleb vágtatva ér oda.
Mélyen legörnyed fényes csapata.
Mesés himzésü kalpag a fején,
Forgója csillagragyogásu fény,
Büszkén mered föl fejedelmi tolla.

  Körűlte népség, a porig hajolva,
S ő nézi őket, hosszan, gőgösen.

  Ekkor süvöltve, mintha a hegy-odvak
Röpítenék ki, őrült-hirtelen
Forgószél támad. Mint az uszitott vad
Dühöngve száguld s zúgva söpri szét
A cifra sapkák lengő tolldiszét.
Ahmed Kaleb magas fejére csap
Hogy porba röppen a remek kalap.

  Forgónak, tollnak vége,
Nincs kalpag a királyon.
És szól a hegy: "Előttem Ő felsége
Födetlen fővel álljon!"
Versek