Buda halála/Hatodik ének
Száll a madár, ágrul ágra,Száll az ének, szájrul szájra;
Fű kizöldül ó sirhanton,Bajnok ébred hősi lanton.

Vadat űzni feljövénekHős fiai szép Enéhnek:
Hunor s Magyar, két dalia,Két egytestvér, Ménrót fia.

Ötven-ötven jó leventétKiszemeltek, hogy követnék;
Mint valamely véres hadra,Fegyverkeztek könnyü vadra.

Vad előttük vérbe fekszik,Őz vagy szarvas nem menekszik;
Elejtették már a hímet –,Üldözik a szarvas-gímet.

Gím után ők egyre törnekPuszta martján sós tengernek,
Hol a farkas, hol a medveSohasem járt, eltévedne.

De a párduc, vad oroszlánVégig üvölt a nagy pusztán,
Sárga tigris ott kölykezik,Fiát eszi ha éhezik.

Száll a madár, száll az énekKét fiáról szép Enéhnek;
Zengő madár ágrul ágra,Zengő ének szájrul szájra.

Már a nap is lemenőben,Tüzet rakott a felhőben;
Ők a szarvast egyre űzik, –Alkonyatkor ím eltűnik.

Értek vala éjszakáraKur vizének a partjára;
Folyóvíznek partja mellettParipájok jól legelhet.

Monda Hunor: itt leszálljunk,Megitassunk, meg is háljunk;
Monda Magyar: víradattalVisszatérjünk a csapattal. –

Haj, vitézek! haj, leventék!Micsoda föld ez a vidék,
Hogy itt a nap száll keletre?Nem, mint máshol, naplementre?

Szólt egy bajnok: én úgy nézem,Hogy lement az déli részen.
Szólt egy másik: nem gondolnám:Ott vöröslik éjszak ormán.

Folyamparton ők leszálltak,Megitattak, meg is háltak,
Hogy majd reggel, víradattalHazatérnek a csapattal.

Szellő támad hűs hajnalra,Bíborodik az ég alja;
Hát a szarvas nagy-merészenOtt szökdécsel, túl a vízen.

Száll a madár, száll az énekKét fiáról szép Enéhnek;
Zengő madár ágrul ágra,Zengő ének szájrul szájra.

Nosza rajta, gyors legények!Érjük utól azt a gímet.
És – akarva, akaratlan –Űzik ismét szakadatlan.

Kur folyót ők átalúszták,Még vadabbak ott a puszták,
Ember ottan egy füszálat,Egy csöpp vizet nem találhat.

A föld háta fölomolván,Szíksót izzad csupasz ormán,
Forrás vize nem iható,Kénköves bűzt lehel a tó.

Forrás keble olajt buzog;Itt is, ott is égnek azok,
Mint sok őrtűz setét éjjelLobban a láng szerteszéjjel.

Minden este bánva bánják,Hogy e vadat mér' kivánják,
Mért is űzik egyre, nyomba,Tévelyítő bús vadonba.

Mégis, mégis, ha reggel lett,A gímszarvast űzni kellett,
Mint töviset szél játéka;Mint madarat az árnyéka.

Száll a madár, száll az énekKét fiáról szép Enéhnek;
Zengő madár ágrul ágra,Zengő ének szájrul szájra.

Vadont s a Dont ők felverikA Meóti kis tengerig;
Süppedékes mély tavaknakSzigetére ők behatnak.

Ott a szarvas, mint a pára– Köd előtte, köd utána –
Míg az ember széjjelnézne:Szemök elől elenyésze.

Hóha! hóha! hol van a vad?...Egy kiáltja: ihon szalad!
Más kiáltja: itt van, itten!A harmadik: sehol sincsen!

Minden zugot megüldöznek,Minden bokrot átaldöfnek;
Gyík ha rezzen; fajd ha rebben:De a gímvad nincs ezekben.

Szóla Magyar: hej! ki tudjaMerre van, a hazánk útja?
Kerek az ég mindenfelé –Anyám, anyám, meghalsz belé!

Szóla Hunor: itt maradjunk!Tanyát verjünk; itthon vagyunk:
Selyem a fű, édes a víz,Fa-odúból csöpög a méz.

Kék folyam ad fényes halat,Vörhenyő vad ízes falat,
Feszes az íj, sebes a nyíl,Harckalandon zsákmány a díj.

Száll a madár, száll az énekKét fiáról szép Enéhnek;
Zengő madár ágrul ágra,Zengő ének szájrul szájra.

Hogy elúntak otthon űlni,Halat csalni, őzet űzni:
Új kalandra, szebb csatáraEreszkedtek a pusztára.

Puszta földön, sík fenyérenZene hallik sötét éjen,
Zene, síp, dob, mély vadonban,Mintha égből, mint álomban.

Tündér lyányok ottan laknak,Táncot ropnak, úgy mulatnak.
Szőve ködbül sátoruk van:Ugy mulatnak sátorukban.

Férfi egy sincs közelébe';De a földi lyányok szépe,
Lyányai Belárnak, Dúlnak,Tündérséget ott tanúlnak.

Dúl királyé, legszebb, kettő;Agg Beláré tizenkettő;
Összesen mind: száz meg kettőA tündérré válni kezdő.

Kemény próba: férfit ölni,Kilenc ifjat megbüvölni,
Szerelemre csalogatni,Szerelemtől szűz maradni.

Így tanulnak tündérséget,Szívszakasztó mesterséget:
Minden éjjel számot adnak,S minden éjjel úgy vigadnak.

Száll a madár, száll az énekKét fiáról szép Enéhnek;
Zengő madár ágrul ágra,Zengő ének szájrul szájra.

Hang után ők, szembe széllel,Fény után ők, födve éjjel,
Mennek óvást, mennek árnyon;Ki lepkét fog, lopva járjon.

Monda Magyar: ez a síp-hang,Bátya, bennem végig csikland;
Monda Hunor: vérem' hatja,Szűzek árnya-fordulatja.

Haj vitézek! haj elébe!Kiki egyet az ölébe!
Vigyük haza asszonyunkat;Fújja felszél a nyomunkat.

Sarkantyúba lovat vesznek,Kantárszárat megeresztnek;
A leányság bent, a körbe' –Mind a körbe', sok az ölbe'.

Nagy sikoltás erre támad,Futna széjjel a leányhad;
Elől tűzbe, hátul vízbe,Mindenkép jut férfi kézbe.

Tündér lyányok ott eltűntek,Szárnyok lévén elrepűltek;
De a többi hova legyen?Földbe bújjon? elsülyedjen?...

Abbul immár nincsen semmi:Szűzi daccal tündér lenni;
Vágtat a ló, és a pusztánNagy üres éj hallgat oztán.

Száll a madár, száll az énekKét fiáról szép Enéhnek.
Zengő madár ágrul ágra,Zengő ének szájrul szájra.

Dúl leányi, a legszebbek,Hunor, Magyar nője lettek;
S a leventék, épen, százan,Megosztoztak mind a százon.

Büszke lyányok ott idővelMegbékéltek asszony-fővel;
Haza többé nem készültek;Engesztelni fiat szültek.

Tó szigetje édes honná,Sátoruk lőn szép otthonná,
Ágyok áldott nyúgalommá:Nincs egyéb, mi őket vonná.

Fiat szűltek hősi nemre,Szép leányt is szerelemre;
Dali törzsnek ifju ágot,Maguk helyett szűz virágot.

Hős fiakból ketten-ketten,Két vezéré kétszer-ketten,
Feje lőn mind egy-egy nemnekSzáznyolc ágra ezek mennek.

Hunor ága hún fajt nemzett,Magyaré a magyar nemzet;
Szaporaság lőn temérdek;A szigetben nem is fértek.

Szittya földet elözönlék,Dúl királynak dús örökjét; –
És azóta, hősök párja!Híretek száll szájrul szájra.

Buda halála