A bátortalan szerelmes
Remény s kétség között epesztem
	Édes kínok közt magamat.
Most feltalálom, majd elvesztem
	Lillát s belső nyugalmamat.

Ha látom őtet, felhevűlnek
	Rabbá-esett érzéseim;
Ha eltávozik, hanyatt dűlnek
	Tornyodzó reménységeim.

Imádandó kegyes képének
	Mindennap temjénezhetek:
De egy nyájas kis istennének
	Tekintetére reszketek.

Erről bátorít, arról ijjeszt
	A tisztelet s a szerelem;
A szív emel, az éj lesijjeszt.
	Óh, csiklándozó gyötrelem!

Lelke kegyes; de negédjétől
	Ójjatok, irgalmas egek!
Szava nyájas; de egy nem-jétől,
	Mint a haláltól, rettegek.

Szeme, mint élet csillagzatja,
	Boldog napra hív engemet;
Mégis, mint a villám, meghatja
	És öszverázza szívemet.

Édes mézharmattal kecsegtet
	A nyíló rózsa ajjakán:
De hátha még halált csepegtet
	Szívemre, hogyha meg nem szán?

Óh, értem teremtett szép lélek,
	Hogy szívem ki nem önthetem!
Tőled reménylek, tőled félek:
	Terád van bízva életem.

Piros orcádnak rózsájára
	Ámor új-új pecsétet nyom,
Hószín kebled liliomára
	Lehellte az én fátumom!

De kit bélyegzett ki színedre?
	Mék az a boldog valaki?
S felőlem mit fuvalt mellyedre?
	Halált vagy életet? mondd ki!

De kímélj s adj erőt szívemnek,
	Ah, gyengén szólj sorsom felől:
Mert akármit végzesz fejemnek,
	A kín vagy az öröm megöl.
Versek