Nefelejcs (Bús Morva mentén árva kis Szakolca)
Bús Morva mentén árva kis Szakolca, 
Emlékszel-e a régi vándorodra, 

Ki itt tanyázott két keserű évet 
És bús ifjúból bölcs öreglegény lett? 

Ki szelek szárnyán sóhajtottam vissza 
A Tisza táját vágyó dalaimba 

S úgy álltam árván a magyar határon, 
Mint Toldi ős a nyári pusztaságon 

És úgy idéztem büszke Budapestet, 
Mint bánatos szerelmes, aki szenved 

És úgy idéztem az öreg Gvadányit, 
Mint tékozló fiú, ki hazaáhit. 

És úgy öleltem a szláv mélabút itt, 
Mint beteg nővért, aki édesbúsit. 

Most mit csinálhatsz, most ki jár ki mélán 
A szent határra fekete éjféltájt 

A háromszínű fejfát megölelve, 
Mint árva, aki anyját eltemette? 

II 

Kis Tisza mentén Mármarosszigetnek 
Piros tetői ködből integetnek, 

A messzi és a múlt derűs ködéből, 
Egy régi őszből és egy régi télből. 

Az Iza tükre a lelkembe csillan, 
Hol Arany árnya kószált álmaimban. 

Első szerelmünk itt tavaszodott még, 
Ha én csak egyszer ily szomorú volnék! 

Egy víg majális mámora dereng még, 
A könnyek fátylán rózsálló nagy emlék. 

És régi séták útja visz ki messze, 
Hol hívón kéklik a regés Verecke. 

Úgy érzem, egy dalt akkor félbehagytam, 
Eresszetek! Ott vár rám az a dallam! 

III 

Adyval ültünk Váradon. 
A hold sarlója aratott az égen. 
Hulltak a hervadt csillagok 
Fehéren. 

Adyval ültünk. A vonat 
Vörös szemével rõt szemünkbe bámult, 
Zakatolt, mint a kárhozat 
Titánul. 

Adyval ültünk. Feketén 
Borongott föl az égre holmi nyárfa, 
Sírt rajta lágy nyugati szél, 
Mint hárfa. 

Adyval ültünk. Váradon 
A magyarok vigadtak és loholtak 
S fölrémlett csókon és dalon 
A holnap. 

Adyval ültünk. Zomotor 
Nem szomorúbb, mint ez a régi bálunk. 
Virrasztva vártuk, hogy kopog 
Halálunk! 

Versek