A kánikula
Az erkély már hallgat árván, 
zeng a kertből édes ének, 
pompázó platánok árnyán 
szépelegnek büszke szépek,
 
drága, pípes öltönyökbe 
a lovagjukkal karöltve 
tétováznak s bájjal intnek 
híveiknek.

Óh, a büszkék, a hiuk,
míg vígan ugrál a fiuk,
mind könnyelmű kedvbe flörtöl,
bájos ajkon léha szó
és a parfüm a gyönyörtől
elhaló.

Dob se dobban; nyugalom van. 
Messze zajt, lovas-dobajt 
hallanak s néznek utánuk, 
röpke szóra kél a szájuk 
s felsohajt.

Víg üresség, lomha álmok, 
terhes tettre gyászos átok, 
bölcs nyugodtság, csak a tóba 
enyhe, jó ma.

Evező zeng a vizekrül, 
eltűn a hajócska már 
s ez ütembe becsicserdül 
olykor egy nótába kezdő 
kismadár.
Versek