A tőr
Szeretlek, tőr, együtt élek teveled,  
    te csillogó, te hűs, te gyönyörű,
a puszta fia fente fanyar éled, 
    pengéd edzette sok-sok köszörű.

Egy liliomkéz nyujtott sírva, némán, 
    a szürke hajnal fénye reszketett.
S acélodon búsan pergett le néhány
    könnycsepp szivárgó, forró vér helyett.

Két éjsötét szem sírt, a drága, gyengéd 
    szemek tüzeltek a ködös borún —
mint szikratűzben tündököl a pengéd — 
    és azután kihúnytak szomorún.

Most rám maradtál, hű szerelmi zálog, 
    sokszor mutatva, merre van a cél...
Kemény leszek, maradjunk jó barátok, 
    szívnél keményebb, jéghideg acél.
Versek

ru:Кинжал (Лермонтов)