Sebes árvizeknek
Sebes árvizeknek, kegyetlen szeleknek
        Érzem kemény zúgását,
Szívemnek fájdalmit, iszonyú kínjait,
        Szemeim könnyvhullását,
Meg nem állíthatom, óránkint jajgatom
        Szerencsém változását.

Mert naponkint nőnek, soha meg nem szűnnek
        Bánatimnak árjai,
Sebesült szívemet, elhagyott elmémet
        Szomoruság szelei
Igen ostromolják, éltemet fogyotják
        Engem vesztő kínjai.

Már el fogyott nékem minden reménségem,
        Víg órámot nem várom,
Sőt mind éjjel-nappal epedvén sok búval
        Fájdalmimot jajgatom,
S minthogy így gyötrődöm, szörnyen emésztődöm,
        Halálomat ohajtom.

Nincsen orvossága, semmi vigassága
        Búba epedt szívemnek,
Kevés a szánója, nincs vigasztalója,
        Jaj, ily reméntelennek,
Nemhogy enyhítője, avagy segítője
        Lehetne én ügyemnek.

Azért teljeséggel, bizony nagy készséggel
        Kévánok elköltözni,
Ez gonosz világtul s mulandó voltátul
        Nagy örömmel búcsúzni,
Ha Isten akarja, ne késsék órája,
        Kész vagyok már meghalni.

Mert a halál nékem lehet segétségem,
        Hogy elfelejtsem búmat,
És ő enyhítheti, sebemet beköti,
        Gyógyítja fájdalmimat,
Elveszi szívemrül, letörli szememről
        Gyakor könyhullásimot.
 
Versek