A stymphalidák
Előtte mindenütt sötét madárraj, 
a sáros marton újra millió: 
elszállanak — zúgó ribillió — 
s a bús tavat beteregetik árnnyal.

Néhány a homlokát lármázva víja — 
egykor Omphale csókja öntözé —
de az íjas indul a nád közé, 
s végül elpendül diadalmas íja.

A megriadt felhők bús sátorából 
sziszegve hull a szörnyű-szörnyű zápor
s a záporon a villámfény a sáv.

A nap kidugja nyilas sugarát
a fellegen, s a Hős napfényben égve,
vértől csöpögve felkacag az égre.
Versek
Szonettek