Fohász az ihletért
Még ég a lámpám lobbadozva, görbe 
fénnyel szegény fájó szemem gyötörve. 
Uram, ha már ily bús rabszolga lettem 
s meddőn múlik el minden nap felettem 
s mindég csak írnom kell az asztalon, 
hol folyton ugyanazt magasztalom — 
add nékem egyszer, csak egyetlenegyszer, 
hogy az erő az egekig vigyen fel 
s tökéletest alkossak és dicsőt 
s örökre elfelejtsem az Időt!
Versek