Daloljatok csak
Daloljatok csak, életunt poéták. 
Ti kávéházi füstös verebek, 
Daloljatok csak szárnyszegetten, 
Nem bódít el bús áriátok engem, 
Én nem tartok, poéták, veletek !

Míg sorvadoztok balga szenvedéllyel, 
S hajszoljátok a céda vágyakat, 
Ifjú reménnyel és bízó erővel 
Fiatal lelkem a magasba tör fel, 
Hol minden olyan fényes és szabad.

Míg robotolva, fásultan daloltok, 
S tapsért hevültök, fázón, betegen, 
Én a paripát követem merészen, 
És megfürödve a végtelenségben 
Dalt mondok rólad: haza, szerelem.

Daloljatok csak fásultan, letörten, 
Enyém a bízó, tüzes ifjúság, 
A napba néző sas az ideálom, 
Szilaj viharba lelkemet bemártom, 
És csak győztessé tesznek a tusák.
Versek