Szerencse s nyugalom
Nyugodt a táj: a tél hófátyolával
  Rég elborítá messze téreit,
A csermely áll, zajos hullámzatával
  Nem mossa többé puszta partjait.
Nem suttog lomb a barna, görcsös ágon,
  S mely rajta énekelt, a víg madár
Rég hallgat, s a kihalt, hideg világon
  Virágtalan, de nyúgodt a határ.

Nyugodt, mig a tavasz első fuvalma
  A csillogó mezőn végig futott,
Egy délen át a nap-meleg hatalma
  A téli tájon győzve elhatott.
S im újra felriad ezer szavával
  A nagy természet álmai után,
A csermely felzúg, olvadott havával
  Patak rohan a hegynek oldalán;
A jéglepelt egy napnak olvadása
  Elvonta, szinlett nyúgalom helyett
Feltűnt az elmult ősznek hervadása,
  S a pusztaság a barna föld felett.

S a nyár ha jő virágos köntösében,
  Mi bájoló a messze láthatár;
A föld világosabb, zöld rejtekében
  Gyönyörről énekel minden madár;
Az ágak nyögve föld felé hajolnak,
  Nem birva többé édes terhöket;
A csermely zúg, virágok illatoznak,
  S örömzaj tölti a természetet.

Örömzaj, - míg az ősz első ködével
  Homályt borít a színes táj felett,
S téli halált hirdetve jégszelével,
  Egyszerre elront annyi életet.
Sárgán lehúll a lomb sötét tövéről,
  Eltűnt az illat, a virágozás,
A fecske messze száll e bú helyéről,
  S csak csend marad, csak őszi hervadás.

Elvíra! lám, ez keblünk nyúgodalma,
  Ez a szerencse, melyről álmodál;
Azt feldulá egy nyájas nap hatalma,
  Emezt egy dér - és elhervadva áll.
Biztos csak egy: sorsodnak változása,
  Vész, ha pihensz, ha éldelsz, veszteség;
Minden tavasznak eljő hervadása,
  És a nyugalmat vész követte még.
Versek