Infanterist Svejk viszontagságai a nagy háborúban
Jaroslav Hašek könyve

Ennek a híres, hatkötetes könyvnek első kötete jelent most meg magyarul. De ebből is tökéletesen megismerhetjük Svejket, a derék katonát. Háborús kalandjainak prelúdiuma ez: hinterlandi élmények, a szarajevói merénylettől kezdve Svejk frontra indulásáig. Ez nem sok: és mégis rengeteg. Ami ebben az egy kötetben van, az teljesen elég ahhoz, hogy Infanterist Svejk se múljon el nyomtalanul, a korával együtt. Ez a Svejk élni fog, majdnem úgy, mint Sancho Panza.

Svejk civilben kültelki kutyakereskedő Prágában, aki lopott, korcs kutyákhoz pedigrét hamisít, aztán felveszi az előleget – és nem szállítja a kutyát. A háborúban: szimuláns, lógós, tisztiszolga, ál-kretén és igazi bölcs, mindenkinél félszegebb és ostobább, és közben mindenkinél ügyesebb és fölényesebb, Chaplin-szerű groteszk csavargó, akibe mindenki belebotlik, beleköt, és akinek mégis minden sikerül. – „Mondja, Svejk, maga tényleg ilyen hülye?" – kérdezik tőle sokszor, és ő áhítatos hangon válaszolja: „Igen, főhadnagy úr, én tényleg ilyen hülye vagyok." Ilyen ravaszul kiszámított, angyali bárgyúságokban rejlik Svejk sikereinek titka. Így evickél át, aránylag szerencsésen a rendőri fogda, elmemegfigyelő, kaszárnyák, tiszti cselédszobák és egyéb scyllák-charybdisek veszedelmein. Modern és prózai mitologikus vándor, akinek detektívekkel, csendőrökkel, katonatisztekkel és egy egész megbolygatott, vadul kavargó, háború eleji szoldateszkával kell megküzdenie. Nem harcol, hanem félszegen lapul; nem lázad, hanem behúzott nyakkal, sután hazudik – és keresztülcsúszik minden viszontagságon.

Mindezektől még egyszerű anekdota-figura is lehetne Svejk, enyhe garnizonhumor-téma. De milyen távol áll ettől! És milyen magasságban fölötte! A maga piszkos, komikus kicsinységében monumentális szoborrá nő, és bárgyú-ravasz vigyora bronzba örökül. Mert ő az antihérosz és antimártír, halhatatlan ellenlábasa mindannak, amit a háború és általában az élet frontjára szoktak felrajzolni. Ő a főszereplővé lett epizodista, a piedesztálra állított „drôle”, az ezerszínű és grandiózus, szürke kisember. Apoteózist kap benne a hihetetlenül józan „paraszti” ész, amely keresztüllát a pátoszon és a hazugságon, és csalhatatlan ösztönnel meglátja mögötte a trivialitást, a humbugot, az ostobaságot és a rosszhiszeműséget. Nem akarja megváltoztatni: a saját eszközeivel próbál ellene védekezni, és ha ez sikerül neki, utána jót nevet a markába, amikor senki sem látja. Egy Don Quijotévé lett egész kor Sancho Panzája Svejk. Mint ilyen, önmagában véve nem etikus lény, de hatásában mégis az, mert az író rajta keresztül destruál tévhiteket és előítéleteket.

Ez a Hašek – aki néhány évvel ezelőtt fiatalon halt meg – a világirodalom egyik legegészségesebb, legrobusztusabb szatirikusa. Mert a legtöbb mély és nagy szatíra mögött súlyos lelki válságok vannak, gyötrődő neurózis vagy szkizoid túlérzékenység. A legtöbb szatíra alapjában véve a művész védekező és keserű lelki reakciója a bántó, ellenséges világgal szemben. De Hašek szatírája nem ilyen. Ő a túláradóan egészséges, régi latin humoristákhoz áll közel, Cervanteshez, sőt, Rabelais-hez. Fantasztikusan karikírozott alakjait nem fájdalmasan fanyar mosollyal mutatja be, hanem ellenállhatatlan, harsány, teleszájú röhögéssel. Vaskos, nyers a humora, mindent kimond, mindent leír – de mégsem bántó és durva. Sőt: közvetlenségével, vehemens őszinteségével egyenesen elragadó. Ezenkívül Hašek gyilkosan jó szemű megfigyelő: ami az emberben csúnya, ostoba és fonák, azt egy gyermek kérlelhetetlen éleslátásával veszi észre, és egy gyermek csúfondáros jókedvével túlozza óriásivá, és viszi ad absurdum. Talán ez a leglényegesebb és legszuggesztívebb tulajdonsága: ez a gyermeki karakterlátás és primitíven erős torzítás. Nem véletlen, hogy éppen a vele rokon lelkű George Grosz készített rajzsorozatot a Svejk híres katonafiguráiról.

Kár, hogy csak az első kötet jelent meg magyarul a világháború antiéposzából.

Forrás 
 Lásd a vitalapot!

Esszék, tanulmányok