Fiamnak (Ábrányi Emil)
Megnősz te is, ha Isten úgy akarja,
S harcolni fogsz a napi életért.
De hogy ne sujtson végzetemnek karja,
Hogy elkerüljön, ami engem ért,
Hogy életed simább folyásu légyen,
Hogy megkiméljen mindenféle rosz,
Tanácsom ez: nem tudva mi a szégyen,
Kedves fiacskám, légy alázatos!

Ne társalogj szegénnyel. Semmi haszna!
Hatalmasok közt legyen a helyed.
S görbedj le mélyen, hogy vihesd magasra,
Mert gyűlölik a fönhordott fejet,
Ha nem üresség, nem rang büszkesége
Emeli föl. Csak görbedj! A gonosz
Kevély koldusnak mindörökre vége!
Fiacskám, lelkem, légy alázatos!

Sürögj-forogj! E bús, nehéz világon
Mosolygó ajkkal bókold magad át.
Elismerés lebegjen síma szádon
S minél többször mondd: Excellenciád!
Ne légy irígy, ne légy rosz lelkü, dőre,
Meglásd, jutalmat minden óra hoz,
A sok félisten mind taszít előre, -
Fiacskám, mondom... légy alázatos!

E balga főt én hányszor megvéreztem,
Mert magamat fékezni nem tudám!
Hol tömjénezni kellett volna, kezdtem
Kacagni s mentem eszmények után
Mint egy futó bolond és kiabáltam
Meggyőző hangon: "Pusztuljon a rosz!
Előre! Irtsuk!" s mindíg magam álltam.
Kedves fiacskám, légy alázatos!

Ó hízelegj és titkold ha van elved,
Vagy még jobb tán, ha nyiltan megtöröd;
Igenre, nemre gyakorold be nyelved,
Amint kivánják a kegyes körök.
Légy nyájas szolga. Könnyed, fürge hátat
Sajátits el, mely vígan hajladoz...
Dobj alamizsnát vénülő apádnak
S kacagd szemébe: légy alázatos!
Versek