Nala és Damajánti
NALA ÉS DAMAJÁNTI 

HINDU REGE A MAHÂ-BHÂRATÁBÓL

Lugossy József emlékének, a hálás tanítvány

ELŐSZÓ 

E rege a Mahâ-bhâratából{1} van véve, a gazdag szanszkrit irodalom naiv eposzainak egyikéből, mely nem 
kevesebb, mint 107 389 slókát vagyis hosszú párverset foglal magában tizenhét könyvben, vagy ha a 
toldalék-könyvet a Harivansa-parvát is felvesszük – tizennyolcban. Mint epizód van beszőve az eposz 
cselekvényének folyamába s olvasható a III. könyv (ú. n. Vana-parva, Erdő-könyv) 6-ik fejezetében. Szerzőjéül, 
valamint az egész Mahâ-bhârata szerzőjéül említtetik Krizsna Dvaipájana, más néven Vjásza, ki a hagyomány 
szerint a Védákat, sőt a Puránákat is rendezte. Semmi esetre el nem fogadható azonban, hogy a Védák és a 
Mahâ-bhârata egy és ugyanazon szerző művei volnának, nemcsak azért, mert e hagyomány szerint Vjásza az 
eposz főhőseinek nagyapja, hanem főleg azért, mert valamint a Védák egyes himnuszainak, úgy a Mahâ-bhârata 
egyes részeinek, egyes epizódjainak – pedig az óriás terjedelmű műnek háromnegyedét epizódok foglalják el – 
keletkezési idejét több századnyi időközök választják el egymástól. Sokkal több alapja van azon okoskodásnak, 
hogy Vjásza nem tulajdonnév, hanem általánosságban jelenti a gyűjtő nevét. Vjásza származik egy szanszkrit 
igétől s jelentése = gyűjtő, rendező; éppen úgy, mint a Homer név állítólag a δµοῦ és ἄρω-tól jő. 
A Nala története nem képezi részét az eposz fő cselekményének és valószínűleg a hindu történelem sokkal 
régibb korszakára vonatkozik. A nagy eposz fő tárgyát a Dhritarázstra király 100 fia, az úgynevezett Kuru-fiúk,{2} 
és unokatestvéreik, az úgynevezett Pándu-fiúk közt lefolyt s ez utóbbiak győzelmével végződött nagy harc 
alkotja. Ez a vezérfonal a Mahâ-bhâratában; de e vezérfonal mellé az epizódoknak, legendáknak, 
hagyományoknak roppant száma fűződik, melyek közt a főtárgy sokszor egészen elvész. 
A Nala és Damajanti története következőleg csatlakozik a fő cselekményhez: Mikor Pandu király, a Pandavák 
atyja, átengedte az uralmat testvérének, Dhritarázstrának, elvonult a hegyek közé és meghalt. Öt fiát nagybátyjuk, 
Dhritarázstra fogadta örökbe és saját 100 fiával együtt neveltette. Miután a Pandavák unokatestvéreik 
rosszakarata következtében sok veszélynek voltak kitéve, Dhritarázstra végre elhatározta, hogy kétfelé osztja az 
uralmat köztük. Judhisthira, a Pandavák legidősebbike négy testvérével uralkodott Indrapraszthában (a mai 
Delhi), Durjodhána, a 100 fiú legidősebbike pedig testvéreivel uralkodott a szomszédos Hasztinapurában. A 
Pandavák, kiknek jelleme ép oly szeretetreméltónak, megnyerőnek van rajzolva, mint amily gonosznak 
unokatestvéreiké, igen szerencsés hódításokat tettek a szomszédos tartományokban és unokatestvéreik 
folytonos cselei, ellenségeskedései dacára, tetemes vagyonra, jólétre tettek szert. De egyszer nagy 
szerencsétlenség érte őket. Engedve a hinduknál divatos gyengeségnek, vagy tán királyi erénynek, Judhisthira 
kockajátékba elegyedett Durjodhánával; hazárdjátékban feltette és elvesztette mindenét. Ekkor négy öccsével 
együtt elvonult, tizenkét évet kellett töltenie száműzetésben, az erdőségekben. Vele ment bujdosásba a bölcs 
Vrihadásva is, és ez beszélte el Judhisthirának oly célból, hogy őt fájdalmában vigasztalja és jobb jövő 
reményével földerítse, a Nala történetét, ki őhozzá hasonlóan derék uralkodó volt, de kocka-harcon elveszítette 
mindenét, száműzetésbe ment, végre sok baj és hányódás után ismét visszanyerte királyságát, nejét, vagyonát. 
E rege, mely kétségen kívül történeti tényeken és azon korbeli adatokon alapul, igen kedvelt tárgy a hindu 
költők előtt. Nemcsak mint a Mahâ-bhârata epizódja ismeretes, hanem egyszersmind tárgyául szolgál két más 
jeles költeménynek. Egyik a Nalodaja, melyet állítólag Kálidásza, a Sakuntala szerzője írt; másik a Naizsadha 
Sri-Harzsától. Szomadéva Bhatta regegyűjteményében is fellelhető, természetesen más alakítással. Sőt alapul 
szolgált több félpróza, félversben szerkesztett költeménynek, ú. n. Csampunak. Tamil nyelven Nalarâdsâ cím 
alatt, Telugu nyelven Rághava költő feldolgozásában ismeretes. Mindezek nem a szanszkritnak fordításai, 
hanem önálló alkotások. 
Röviden ennyit kellett előre bocsátanom a Nala regéjéről és ennek a Mahâ-bhâratához való viszonyáról. 
Gazdagabb tanulmány található e tárgyban a Szász K. Világirodalom Eposzai I. kötetében. 
Szólnom kell valamit még az eredeti szövegeiről és versmértékemről. – Nala regéjének szövege oly gazdag 
kritikában részesült az európai tudósok részéről, minővel kevés mű dicsekedhetik. Különféle kéziratokon 
alapuló, különféle kiadásai mellett nagy gondot fordítottak magyarázói, fordítói az ép, brahmánok által el nem 
ferdített szövegnek helyreállítására. Annyit első tekintetre lehet látni, hogy e darabba – s még inkább a 
Mahâ-bhârata többi részeibe – illetéktelen kezek, méltóságukat ez úton is emelni törekvő brahmánok sok, az 
elbeszélés lényegéhez nem tartozó versszakot csúsztattak be; a szöveget erősen megrongálták. De én e 
megrongált szövegek helyreállítására tett kísérletek egyikét sem fogadhattam el. Éppen sokféleségük gyengíti 
tekintélyüket a kéziratokon alapuló kiadásokkal szemben. 
Követtem mindenütt Bopp III. kiadásának (Berolini 1868) a szövegét, alig pár helyet kivéve, hol Monier 
Williams kiadásának (Oxford 1860) szövegéhez csatlakoztam, kinek bevezetését is felhasználtam. De ez a csere 
a tartalomban nagyobb változást nem idézett elő. A XXIV. ének 18 slókájának első felében egy 
mondatszerkezetet változtat meg; a XXIV. 48 slókáját pedig esztétikai okból kihagytam. 
Két helyen a szöveget megrövidítettem csupán a magyar Nala és Damajánti kedvéért, mindkét helyen e 
változtatást megjegyeztem. Azt hiszem e rövidítést jó nevén veszi az olvasó. 
Versmértéke az eredetinek rímetlen nyolclábú jambus; tehát 16 szótag képezi azt a hosszú verssort, melyből 
kettő egy slókát (dalt, versszakot) alkot. Azonban a slókának valamint jambusa, úgy sorainak száma is nagy 
költői szabadságokat enged meg. – Ugyanis a nyolc jambus versláb közül csak a két utolsó tartozik jambicus 
lejtésű lenni, a többiek cseréltethetnek úgy szólva bármelyik két szótagú verslábbal. Ami pedig a slóka sorainak 
számát illeti, ez szabály szerint kettő volna, de nem ritkán találunk 3 és 1 sorból álló slókákat is. Sőt a XXIV. ének 
végső két sorában bővített slókával is találkozunk, melynek egy-egy sora 22 szótagból áll. 
A slóka sornak szilárdabb jellemvonása a jambicus lejtésnél az ütem. Minden sor középen ketté van vágva 2 
nyolc szótagú részre s így a kétsoros slókák minden erőltetés nélkül alakíthatók négy rövid sorból álló 
versszakká úgy amint én fordításomban tettem is. S hogy az ily beosztás nem puszta szabadsága, hanem tán 
kötelessége is a fordítónak, mutatja az a körülmény, hogy ahol az eredetinek slókáiban rím fordul elő, ott mindig 
a sor közepe rímel a sor végivel, nem pedig egyik sor a másikkal. 
A nyolc szótagú négysoros versszakot alkalmaztam tehát általában, de sok szabadalommal mind a sorok 
mennyiségére, mind a rímek elhelyezésére nézve; azokat a költői szabadságokat, miket az eredetiben láttam, a 
magyar vers követelményeihez képest más alakban érvényesítettem. 
Fő törekvésem volt azt a végtelenül igénytelen egyszerűséget, verselési szabályokat sokszor elvető, de 
amellett folyékony elbeszélő hangot, melyet az eredeti szanszkrit szöveg felmutat, a magyarban is 
megközelíteni, mennyiben sikerült ez – ítélje meg az olvasó. 
Berlin, 1884. október 14. 
F. K. 
Az előadás folyamában előforduló megszólítások, mint Kunti sarja, Pandáva, oh királyom stb. mind az 
elbeszélő Vrihadásva megszólításai Judhisthirához.

I. RÉSZ

ELSŐ ÉNEK 

Volt egy rádzsa,{3} Nál királyfi, 
Víraszéna hős fia, 
Szép erénnyel dúsan áldott, 
Jó lovas, szép dalia. 
Nagy királyok rendin első, 
Mint az istenek királya; 
Fönt, fölötte mindeneknek 
Tündökölt, mint nap sugára. 
Hű, kegyes, Védákban{4} jártas, 
Fejedelme nizsadháknak,{5} 
Igaz-szóló, kockajátszó, 
Feje sok népnek s csatáknak. 
Deli nőknek szíve vágya 
Úr a szíven s szenvedélyen. 
Nyíl-lövés és íjazásban 
Oly dicső, mint Manu{6} épen. 
 
Vidarbhában,{7} ép e tájban 
Szörnyű Bhíma volt király. 
Mindennel megáldva volt ő, 
Csak utódokat kivánt. 
Megtett mindent magzatért, hogy 
Ég kegyéből azt kinyerje. 
Egy ízben betére hozzá 
Dámana, a Brahma szentje.{8} 
Palotájában nejével 
Vendégelte, ünnepelte 
Fiat-kérő Bhíma őtet… 
S Dámanának kedvét lelte. 
És viszonzásul nagy áldást 
Szórt a szent rá és nejére: 
Külde nékik gyöngy-leánykát 
S három hős utódot érte: 
Damajántit, Dama, Danta, 
S Dámanát; mind deli, délceg, 
Dús erényű; a fiúk meg 
Rémei az ellenségnek. 
 
És a lányka csoda-báját, 
Damajánti karcsúságát, 
Fénye, sorsa boldogságát 
A világon szanaszerte 
A hir mindenütt fecsegte. 
Deli szűzzé hogy kifejlett, 
Járt körötte száz nő-szolga, 
Körös-körbe száz barátnő 
Mint Sacsit,{9} úgy udvarolta. 
Tündökölt ott Bhíma lánya 
Minden bájjal, ékkel rakva 
Barátnőinek körében, 
Mint felhőn villám szalagja. 
Buja szépség ömle rajt’ el, 
Hosszú, nagy szemű volt, mint Sri.{10} 
Jaksák{11} s istenek között nem 
Volt ilyen remek, de senki. 
Szem nem láta, fül se hallá 
Emberek közt soha szebbet; 
Lénye megzavarta szívét 
Meg maguknak isteneknek. 
 
Nálnak az erős királynak 
Földön nem volt szinte párja, 
Olyan volt alakra, mint a 
Földi testbe szállt Kandárpa.{12} 
És a lánynak Nál királyfit 
Magasztalták lelkesedve, 
Nál előtt meg Damajántit 
Ünnepelték mindig egyre. 
S szíveikben szavaikra 
Olthatatlan szerelem kel; 
Egymást nem is látva égtek 
Már is égő szerelemmel. 
 
Nál nem bírva nagy szerelmét 
Elviselni már szivében 
Sokszor ült titkon lemenve 
Künt a hárem erdejében. 
Egyszer itt a zöld ligetben 
Aranyos-szép hattyúkat lát; 
Észrevétlen elfog egyet 
Magukat míg ott mulatják. 
Szólt aztán az égi vándor 
Ily szavakkal: „Szép királyfi! 
Nem kén’ engemet megölnöd, 
Meg fogom nagyon hálálni. 
Damajánti színe előtt 
Szóba hozlak, feldicsérlek, 
Lelke gondja csak feléd száll, 
Másra tudom sohse téved!” 
Így beszélt ez s elbocsátá 
A hattyút a föld királya 
S a madárnép szárnyra kelve 
Szállt a Vidarbhák honába. 
Vidarbhába érve lassan 
Le a földre ereszkedtek 
Damajánti megpillantá 
Csakhamar a hattyuserget. 
Csoda-fényű, szép alakjok 
Társival hogy észrevette, 
Nosza fogni kedvök indúl, 
Űzni kezdik nagy-sietve. 
Ám azok a kéjligetben 
Erre arra szétszaladnak, 
És a lányok itt is, ott is 
Nyomában a madaraknak. 
De a hattyú visszafordul, 
Melyet Damajánti kerget, 
Megszólal s mond a leányhoz 
Tiszta hangján embereknek: 
„Damajánti! Nál királyfi 
Nagy király a nizsadhákon 
Gyönyörű, mint az Asvínok,{13} 
Nincs hasonló a világon. 
Oh! ha ennek drága nője 
Te lennél dicsők dicsője, 
Bájad, születésed perce 
Áldott lenne mindörökre! 
Mert mi istent, Gandharvákat,{14} 
Embert, kigyót,{15} Ráksaszákat{16} 
Összenéztünk színről színre 
S nem találtunk még ilyenre. 
Gyöngy vagy te az asszonyoknál, 
Gyöngy a férfiak között Nál: 
Kitűnőnek, kitűnővel 
Frigyök áldva voln’ idővel!” 
És a hattyúnak szavára 
Damajánti szíve titkát 
Igy sugá meg a madárnak: 
„Menj s beszélj igy Nálnak is hát!” 
„Igy, igy!” szólt a légi vándor 
Akkor a vidarbha lánynak, 
S visszaszállva Nizsadhába 
Mindent elbeszéle Nálnak.

MÁSODIK ÉNEK 
Hogy a hattyúnak beszédét 
Meghallá Vidarbha gyöngye,{17} 
Nem volt aztán önmagánál; 
Nál királyé volt örökre. 
Elmerült bús gondba mélyen 
És lett rózsaarca halvány, 
Hervadott a szép leányka, 
Sóhaj ért sóhajt az ajkán. 
Téveteg kisírt szemével 
Égre nézett s elmerenge 
Sáppadó arcára titkon 
Bús-jegyet vont bús szerelme. 
Nyugovást nem nyújta álma, 
Üdülést nem semmi étel, 
Éjjel-nappal nincs nyugalma: 
Csak zokog, csak jajveszékel. 
Látták lánybaráti menten, 
Hogy sorsa viselhetetlen; 
S a vidarbha fejdelemnek 
Mindent amint lőn jelentnek: 
Hogy a lánya nincs magánál 
Szívét, lelkét elrablá Nál! 
Ezt hogy hallá s tudtul vette 
A vidarbhák fejedelme. 
Lelkében töprenge váltig, 
Mi baj érte Damajántit: 
„Mért is oly levert lányom ma, 
Hogy merül ily fájdalomba?” 
És kifejlett ifjuságát 
Damajántijának látva 
szóla: „meg kell tartani e 
Lánynak a szvajamvarát{18} ma!” 
És a földnek őreit meg- 
Hivta a népek királya: 
„Jertek össze büszke hősök 
Jertek a szvajamvarára;” 
Damajánti férjlátóját 
Hallva a királyok s hősek, 
Bhíma parancsára Bhíma 
Udvarába összejöttek. 
A föld öblét ló-, elefánt-, 
És kocsi-zörgés tölte meg; 
Ment utánok koszorús nép, 
Tarka zászlós had tömérdek. 
Nagyhatalmú Bhíma őket 
Illő tisztelettel látta. 
Sok dicső király s királyfi 
Nagy pompában éle nála. 
 
Épen ekkor két dicső pap 
Isten legtökéletesbje, 
Földről vándorolva útját 
Indra országába vette. 
Nárada bölcs Parvatával 
Szent fogadalmok megállva, 
Nagy fény s tisztelet között fel 
Mentek Indra{19} fénylakába. 
Maghaván{20} köszöntve őket 
Megkérdezte: hogy mint vannak; 
Hogy van boldogságok, üdvök, 
Mely soha el nem hervadhat? 
NÁRADA szólt: 
Oh mi jól vagyunk uristen; 
Részünk minden üdvben, jóban. 
És a föld királyi, felség? 
– Boldogok mind, mind valóban. 
Vrihadasva szólt: 
Nárada szavára kérdi 
Bala s Vritra leverője{21} 
Hát a föld igaz királyi, 
Kik a véres harcmezőre 
Életök megvetve szállnak 
S sírba térnek rendületlen?… 
Ez örök világ övéké, 
Mint enyém a Kámadhuk{22} fen. 
Hol vannak e hős leventék, 
Nem látom sehol ma erre 
Járni a föld daliáit, 
Hű vendégim{23} szanaszerte? 
Indra istenség szavára 
Nárada felelt imígyen: 
„Halld Maghaván a királyok 
Mért nem láthatók ma itten: 
A magasztalt Damajánti 
Vidarbha-király leánya 
Minden asszonyát e földnek 
Messze túlhaladja bájra. 
Ennek lesz szvajamvarája 
Mostanában égi felség; 
Oda gyűltek mindenünnen 
A királyok és leventék. 
Meg szeretnék nyerni őt, ki 
E világnak tiszta gyöngye; 
Érte égnek a királyok, 
Bala s Vritra megölője!” 
Amig ők ott így beszélnek, 
Agni{24} s többek oda jöttek 
Az égnek királya mellé, 
Istenek közt a dicsőbbek. 
Hogy magasztaló beszédét 
Meghallották Náradának 
„Dejszen elmegyünk mi is mind!” 
Nagy-vidámon felkiáltnak. 
És mindnyájan szolga-néppel 
Kisérettel és fogattal 
Vidarbhák honába mentek 
Együtt a királyfiakkal. 
Nál király is – Kunti sarja! – 
Királyok gyűlését hallva, 
Ment vig szívvel Vidarbhába 
Damajantiért sovárgva. 
S meglátták az istenek Nált 
Útban, a mint föld színén állt 
Mint Manmatha földi testben, 
Bűvölőbben ékesebben. 
Fénylő napként tündökölni 
Látva őt az égi tábor 
Ennyi kellem, ennyi bájon 
Önfeledten összebámul. 
Majd megállaták a hintót 
Légben fönt az ég lakói 
S ég szinéről földre szállva 
Kezdtek Nál királyhoz szólni: 
„Hajh! Nál, nizsadhák királya, 
Szent igazság hű barátja! 
Egy kis szívességre kérünk, 
Légy szószólónk, tedd meg értünk!”

HARMADIK ÉNEK 
„Szívesen teszem!” e szókkal 
Nala tüstént megigérte 
Majd kezét kulcsolta össze 
Tisztelettel és ezt kérdte: 
„Kicsodák felségtek, és ki 
Óhajt követéül engem? 
Mit tegyek szolgálatára? 
Kérem őszintén feleljen!” 
Igy beszélt a hős nizsádha 
S Indra szólt a kérdésére: 
„Halhatatlanok vagyunk mi, 
Damajántiért jövénk le. 
Indra én – ez itten Agni, 
Ez meg a vizek királya,{25} 
Az meg ott a földi éltet 
Romboló, a szörnyű Jáma.{26} 
Menj tehát és jövetünket 
Damajántinak jelentsd be: 
Több-magával a nagy Indra 
Jő, hogy bájad megtekintse. 
Istenek vágynak kezedre: 
Varun, Indra, Jáma, Agni. 
Egyet ím ez istenekből 
Férjedül kell még ma látni!” 
Nala Indrának szavára 
Összetett kézzel rebeg: 
„Engem is e cél vezérel… 
Irgalom… ne küldjetek! 
Férfi tiszta józan ésszel 
Hogy birná, viselhetné el, 
Nőhöz szólni más nevében: 
Kegyelem, kímélet nékem!” 
„Szívesen teszem! szavakkal 
Épen az imént igérted 
S már nem tennéd?… mit vonakszol? 
Menni fogsz, de rögtön!… érted?” 
Szózatára isteneknek 
Válaszolt Naizsádha{27} újra: 
„Őrökkel rakott a kastély 
Ki voln’ az, ki ott bejutna?” 
Ismét szóla Indra: „Bé fogsz 
Jutni, csak ne hímezz-hámozz!” 
S ment a hős már e szavaknál 
Damajánti hajlokához. 
Barátnői gyűrűjében 
Látja ottan Damajántit 
Teste boldog fénye által 
A dicső hogy kicsillámlik. 
Termete oly könnyű, gyöngéd 
Teste karcsú, szeme égő, 
Mellette a holdnak arca 
Elhalványul szégyenétől. 
Látva ez szelid mosolyját 
Nőtt szivlángja tűzfolyóvá, 
De az igazságra{28} hajlott 
S szenvedélyét visszafojtá. 
És a társnők Nala láttán 
Megrendűlve felszökeltek, 
Arca fényén sok sugár lányt 
Zavar s döbbenet lepett meg. 
Dicsekedve mint örültek 
Bámulattól áthatottan 
Megszólítni egy se birta 
Csak imádták igy magokban: 
Mily alak és mennyi szépség! 
Mily erély e hős nemesben! 
Ember-é ő? Nem! bizonnyal, 
Jaksa lesz tán avagy isten! 
Szóhoz jutni nem tudának, 
Nem találtak egy igét se! 
Elpirulva állt a szépnem 
Szépségétől megigézve. 
A mosolygó délceg ifjút 
Damajánti nézte hosszan; 
Szép arcán boldog mosoly kelt 
S szóla hozzá ily szavakban: 
„Ki vagy mondhatatlan fényű 
Gyújtó láng szivem szerelmén? 
Égi lényként tünsz nekem fel 
Hadd ismerlek, szólj dicső lény. 
Mondd, miként jövel be hozzám? 
Hogyhogy nem vett észre senki? 
Szigorú király-atyám, és 
Lakomat sok harcos őrzi!” 
Damajántinak szavára 
Nál királyfi ezt felelte: 
„Nál vagyok szép szűz! és jöttem 
Mint az istenek követje. 
Istenek vágynak kezedre 
Indra, Varun, Agni, Jáma 
Válassz egyet férjedül ki 
Szép anyának szép leánya! 
Ezeknek hatalma folytán 
Jöttem ide észrevétlen, 
Jöttömet nem látta senki 
Utamat sem állta nékem. 
Boldog lányka! lásd ez okból 
Küldtek engem égiek be! 
Im ez a cél? légy eszednél, 
Válassz és töltsd kedvedet te.”

NEGYEDIK ÉNEK 
Meghajolt az „isteneknek” 
S szólt Nalának felkacagva: 
„Vallj szerelmet… szólj őszintén! 
Mit tegyek parancs-szavadra? 
Szép-magam, javam, szerelmem 
A mi csak van birtokomban 
A tiéd mind!… szólj te is hát 
Mit gondolsz… én már kimondtam. 
A hattyuknak édes hangja 
Éget engem olthatatlan; 
Ezt a sok hőst, szép királyfit 
Össze csak érted hivattam. 
És ha tán… ha büszke férfi 
Szerelmem te megvetnéd… meg: 
Akkor majd nekem helyetted 
Sorsom lesz tűz, víz, vagy méreg!” 
A vidarbha Damajánti 
Bus szavára Nála szóla: 
„Mikor istenek szeretnek 
Hogy gondolsz te halandóra? 
Magasztos, bölcs, nagy teremtők! 
Nem vagyok én lábporokhoz 
Sem méltó e szellemeknek! 
Oh szép! ezekről gondolkozz! 
A ki isten kedve ellen 
Jár és tesz – halál fia. 
Ments meg engem drága tündér! 
Válassz egy istent ki ma! 
Oh örülj az égi dísznek 
Cifra égi koszorúknak; 
Mikor istent s fényruhát nyersz 
Vágyaid hozzám mért húznak?… 
Ki e földet elnyeli majd 
Úgy mint egykor megteremté – 
Áldozatos Agni istent 
Van-e nő, ki nem szeretné! 
Kinek botja kényszerétől 
Minden élők szép sereggé 
Párosúlnak, szépre jóra{29} – 
Van-e nő, ki nem szeretné? 
És a jognak nagy királyát, 
Ki hatalommal letepré 
A Daitják s Dánavákat,{30} 
Kit más istenek szolgálnak – 
Van-e nő, ki nem szeretné? 
Minden ingadozás nélkül 
Válassz, hogyha jónak látod 
Férjet itt ez istenekből – 
Halld s fogadd a jó tanácsot!” 
Beszédére Nál királynak 
Megeredt a bánat gyöngye 
Damajántinak szemén s szólt 
Törve zokogásba könnybe. 
„Tisztelek én minden istent 
Távol ország fejedelme! 
De csak téged veszlek férjűl 
Esküszöm szavam s hitemre!” 
Míg a lány kezét tördelte 
Nál királyfi szóla halkan 
„Jöttem más ügyében és itt 
Magamért szót nem szólhattam! 
Amikor igéretem le 
Tettem épen isteneknek, 
S fáradoztam más nevében – 
Szót magamért hogy tehessek? 
Most így kelle. Majd ha később 
Én magam is szóba forgok, 
Magamért is síkra lépek 
Igy vedd fontolóra, boldog!” 
Szakadozó zokogás közt, 
Zápor könnye omolván ki, 
Lassu-halkan szólt Nalához 
Szépmosolyú Damajánti: 
„Jó menekvést mondanék én 
Oh dicső nép fejedelme! 
Nem gonosz terv s érte téged 
Semmi vétek nem terhelne. 
Indra és más istenekkel 
Te is, férfiak virága, 
Csatlakozva jertek el mind, 
Jertek el szvajamvarámra! 
Ottan én az isteneknek 
Szeme láttán tégedet meg 
Hívlak férjeműl, királyom. 
Semmi bűn reád ne szálljon!” 
A szépséges Damajánti 
Így beszéle ott Nalának 
Ez pedig ment vissza ismét 
Hol az istenek valának. 
Megpillanták jönni őt az 
Istenek a nagy felségek 
Körbe fogták s tőle mindent 
Faggatózva kérdezének: 
„Láttad-é hát… Mit üzent a 
Szűz-mosolyú Damajánti? 
Kérésünkre mit felelt, mondd 
Feddhetetlen hős királyfi?” 
„Parancsára felségteknek 
Nagy kapukon behatoltam 
Damajánthoz; mennyin álltak 
Nagybotos vén őrök ottan! 
Hatalmából felségteknek 
A kapukon hogy bementem, 
Csak is az a szép királylány – 
Más nem látott senki engem. 
Láttam ott a lánycsoportot, 
Később ők is észrevettek 
S látásomra mind, amennyi 
Néma bámulatba estek. 
Én felségtek égi voltát 
És magas fényét rajzolván, 
Kimondá, hogy engemet vár 
A bájos lény, a bohó lány. 
Ily szavakkal szólt a lányka: 
Király-atyám udvaránál 
Állj elő az istenekkel 
Majd ha a szvajamvarám áll. 
Akkor én az isteneknek 
Színe előtt, tégedet meg 
Hivlak férjeműl királyom, 
Semmi bűn reád ne szálljon! 
Nos hát eddig a követség 
Ugy esett, a mint beszéltem. – 
Döntsetek ti, kik lakoztok 
És uralgtok földön-égen!” –

ÖTÖDIK ÉNEK 
Hogy jött fénylő csillagú nap 
Áldott napnak tiszta perce, 
Férjlátóra hívta Bhíma 
A föld nagy királyit össze. 
Szerelemtől égve, törve 
Jöttek mind a hír szavára 
Gyűltek a királyok gyorsan 
Damajántiért sovárgva. 
Fényes arany-oszlopos ház 
Nagy kapuin jöttek sorba 
Ama hősök, mint királyi 
Oroszlánok bérc-vadonba. 
Ültek ottan szanaszerte 
Koszorús illatos fővel, 
Bokrétákkal s füleikben 
Tiszta vizű gyöngyfüggővel. – 
Sok kövér kar tündökölt ott, 
Buzogányhoz hasonlóak. 
Gömbölyűek, gyönyörűek, 
Mint az ötfejű kigyó-nyak. 
Dús hajuk a vállra omlott 
Szép volt orr, szem, száj, szemöldök; – 
Mint az égi csillag-tenger 
Arcokon oly fény özönlött. – 
Összejöttek szent gyűlésre 
Mint a kigyók Bhógavatba; 
Daliákkal tölt a ház meg, 
Mint tigrissel hegynek odva. 
S ím belebben rózsa-arccal 
Damajánti a terembe, 
Tündér-báján rajt’ veszett a 
Nagy királyok szeme, lelke. – 
Tagjaira villan a szem, 
Szeme isten s embereknek, 
El nem moccan a világért, 
Megül ott sugara veszteg. – 
Megkiálták most a kérők 
Neveit, óh Kunti sarja! 
S íme lát öt Nált Bhaimí 
Mind egyenlőt arc- s alakra! 
Nézve nézi sorra mindet 
Köztök nincs különbség semmi, 
Kétségében hánykolódva 
Fel nem bírta Nált ismerni. 
Bármelyiket nézegette, 
Mindet Nálnak hitte vette. 
Ekkor a bús, bánatos szűz 
Ily gondok között töprengett; 
Mily jelről tudom meg istent, 
S Nált mi jelről ismerem meg? 
Néma-búsan igy evődött 
A boldogtalan leányka 
S a rég hallott isteni jelt 
Lelkében vetette-hányta. 
Sok jelét az isteneknek 
Hallám hajdan öregektől, 
De kik itt a földön állnak, 
Rajtok egyet sem lelek föl! 
Ezt fontolgatá ezerszer. – 
Tünődött soká merengve 
Úgy itélte: istenekhez 
Menekülni itt a perce. 
Lelke szűz imára gondolt; 
Kezeit hát összetette; 
Istenekhez reszkető, bús, 
Félénk hangon ezt rebegte: 
„Mint a hattyunak szavára 
Nyerte Nála meg szivem: 
Mutassátok istenek meg 
Nékem őt olyan híven. – 
Mint se szó- se gondolatban 
Nem tett soha bűnt szivem: 
Mutassátok istenek meg 
Nékem őt olyan híven. – 
Mint az isten végzetéből 
Fűződött Nálhoz szivem: 
Mutassátok istenek meg 
Nékem őt olyan híven. 
Mint egyedűl Nált szeretni 
Nagy fogadást tőn szivem: 
Mutassátok istenek meg 
Nékem őt olyan híven. 
Öltsétek fel nagy felségek 
Megdicsőült fényalaktok, 
Hadd ismerjem Punjaslókát{31} 
Kétségben ti nem hagyhattok.” 
S hogy az istenek megérték 
Mély panaszát, nagy keservét, 
Hű és régi eljegyzését, 
Naizsadhához nagy szerelmét, 
Lelke szűzi tisztaságát 
Nál iránt örök vonzalmát: – 
Mind megadták mért esengett, 
Isteni jelök mutatták. 
Látta ott most mind az istent; 
Veritékkel el nem födve, 
Por nélkül, virágfüzérrel, 
Lábhegyök sem ért a földre. 
Nál is ott volt árny-másával, 
Veritékkel porral lepve, 
Nyomot hagyva föld porában, 
Hervadt fűzérrel remegve. 
Látva bizton minden istent 
S Punjaslókát a leányka, 
Nált választá el magának 
Boldog férjűl óh Pandáva! 
Megfogá palást-szegélyét 
Szégyenlősen elpirúlva 
És a hős vállára hullott 
Gyönyörű nász-koszorúja. – 
Igy választá hát Nalát el 
Irigyellett férjül a lány. 
S ott körül az isteneknek 
„Ejnye, lám no!” tört ki ajkán! 
A főbölcsek is királyom 
„Helyes, éljen!” ezt kiálták 
S ünnepelték bámulattal 
Nált, a nizsadhák királyát. – 
Viraszéna sarja ekkor 
Karcsu bájú Damajantnak 
Kezét fogva lelkesűlten 
Tőn ilyen szent fogadalmat: 
„Megtiszteltél szép szűz engem 
Istenek hely’tt földi embert 
Tarts meg hát hű férjűl engem 
Frigyben, mit szavad megszentelt. 
El nem hagylak szép mosolygó 
Szűz, míg bennem él a lélek. 
Itt maradok oldaladnál 
Esküszöm mindenre néked!” 
Igy miután Damajántit 
Megnyugtatta szép szavával, 
Fordulának istenekhez, 
Kiknek élén Agni járdal; 
Hű védelemért nekik 
Szent imájok rebegik. 
S hogy kiválasztá a lányt Nál 
Örök őri a világnak 
Nálnak nászi adományul 
Nyolc ajándékot adának: 
Áldozatnál láthatatlan 
Szent titokba bölcs belátást 
Adott Laksmí férje, Indra 
És daliás könnyű járást. 
Agni saját lénye felett{32} 
Ad hatalmat bárhol jön-megy 
És ama sok fényvilágon 
Mik örökre tündökölnek. 
Minden erény nagy tökélyét, 
S étek-ízlést nyujta Jáma. 
Varuna meg víz hatalmát 
Bárhol szükség lenne rája! 
Koszorut is adtak és mind 
Megáldák szép pár ikerrel. – 
Így megáldva őket, égbe 
Szálltak ujra istenek fel. 
S Damajánti csoda-nászát 
Látva a dus fejedelmek 
Amint jöttek nagyvidámon 
Szétoszoltak haza mentek. 
Bhíma pedig, a királyok 
Még alig hogy távozának, 
Nagy lakomát űle vígan 
Damajánti és Nalának. – 
Itt mulatott Nál nejével 
Kénye szerint s nagysokára 
Elbocsátá Bhíma őket 
Vissza saját városába. 
Boldog időt éle otthon 
Szép nejével Punjaslóka 
Kéj s gyönyörben, mint Sacsíval 
Bala s Vritra sujtolója. – 
Jámbor s boldog volt felettébb 
Tündökölt mint nap az égen 
Igazság és jog szavával 
Őrködött a földi népen. 
Áldozott nagy asvamédhát{33} 
Isteneknek, mint Jajátis{34} 
Kedvező, jó pillanatban 
Tőn még sok más áldozást is. 
S összejárt Nál gyöngy-nejével 
Árnyas erdőt, sűrű berket, 
Tarka kertet, dus-virágost; 
S mint egy isten úgy örvendett. 
S két gyönyörű gyermeket szűlt 
Damajánti Nál királynak; 
Indraszéna s Indraszéniá 
Lett neve az ikerpárnak. 
Igy élt a nép jó királya 
Áldozgatva és örülve 
Őrizé a kincses földet 
Fény és áldás járt körülte.

II. RÉSZ

HATODIK ÉNEK 
Hogy megnyerte Nált a lányka 
S elmentek az ég dicsői, 
Ím útközben Kálit{35} látják 
Dváparával{36} arra jőni. 
„Merre mégysz jó Káli, mondsza! 
Dváparával merre?” – Szóla 
Végignézve rajtok Indra 
Bala s Vritra sujtolója. 
Válaszolt rá Káli fennen: 
„Jöttem a szvajamvarára. 
Nőül kérem Bhíma lányát 
Nagy szerelmem gyúlt iránta!” 
Indra válaszolt mosolygva 
„Vége a szvajamvarának. – 
Ott szemünk láttára vette 
Férjűl Nált a szép magának!” 
Indra szava hallatára 
Harag járta Kálit által 
Minden istent üdvözölve 
Ezt monda a düh hangjával: 
„Mivel ő az istenek hely’tt 
Férjeűl egy földi lényt kért, 
Méltó lett a büntetésre 
S meg is kapja ily bűnéért!” 
Kálinak kaján dühére 
Így felelt az égi tábor 
„Választá Nált Damajánti 
Isteneknek jó-szántából. 
Van-e Nált ki nem szeretné, 
Őt ki erényekkel ékes, 
Áldott minden nagy tökéllyel 
S híven élni oly készséges? 
Ki a négy Védát olvassa 
Ötödikűl szent hagyományt;{37} 
Kinél láta minden isten 
Áldozatot s szent adományt; 
Ki igaz, jámbor, kegyelmes 
Jól megálló fogadalmit; 
Kiben hűség, tisztaság, jog, 
Jellem, vezeklés, erély, hit, – 
S bőkezűség volt örökké 
Párosúlva hősiséggel; 
Boldog nép királya s majdnem 
Egyenlő az istenséggel; – 
Ki ilyenre fél-bolondul 
Sujtó átkot mer dobálni: 
Átkozza meg ön-személyét, 
Ölje meg magát az, Káli! 
Ennyi erényt s ily nemes hőst 
Ki átokkal mer dobálni 
Sűlyedjen a mély pokolba! 
Nyeljék el annak mocsári!” 
Így beszéltek Kálinak hát 
S vele együtt Dváparának 
A világ nagy őrizői 
S ismét föl az égbe szálltak. 
S Káli beszélt Dváparához 
Ott maradva lent a földön: 
„Nem bírok már, nem dühömmel – 
Megyek s Nálba fészkelődöm. – 
Királyszékiből kidöntöm 
Nem kéjelg soká ott nékem 
Bhaimíval. – Te kockákba 
Bujsz titokban s lész segédem!” –

HETEDIK ÉNEK 
Igy miután Dváparával 
Egyességre lépe Káli 
Nizsadhák hónába indult 
Hol Nál éle s Damajánti. 
Nizsadháknál élt sokáig 
Jó alkalmat lesve-várva. 
Várt tizenkét hosszú évet 
S alkalmat lelt valahára. 
Sarkaival szennybe hágott{38} 
Nál s gyanútlan ült estenden, 
Feledé a lábmosást és 
Bele szökkent Káli menten. 
S hogy elönté Nál királyt, ment 
Puskarához{39} rögtön által 
S ingerelve így sugallta: 
„Menj kockázni, játssz Nalával. 
Kockaharcon megvered Nált 
Biztosan, én majd segítlek. 
Nált leverve ura lettél 
Sok népnek s tengernyi kincsnek!” 
Puskara hát jött Nalához 
Káli szaván fölhevűlve. 
Káli lett a kocka-démon 
S Puskarában telepűlt le. 
És Nalához lép Puskára, 
Ellenhősök pusztítója. 
„Játsszunk testvér fő bikára!”{40} 
Így ösztönzi százszor újra! 
Nemes lelkű Nala végre 
Nem tudott már ellenállni. 
Napot tűztek kocka-harcra 
Ő s a bájos Damajánti. 
Kincs-aranyra, dísz-ruhákra 
S paripákra folyt a játszma. 
Káli mindig úgy okozta, 
Nala ellen dőlt a kocka. 
S bele bódult, ittasúlt Nál 
A kockába; úgy hogy senki 
Egy barátja sem volt képes 
Játék mellől félre vonni. 
Jöttek a jó polgárok mind, 
Velök együtt sok tanácsos, 
Vágyva látni s kockától el 
Hivni megvert, bús királyok. 
Ekkor a jó kocsihajtó{41} 
Damajántinak jelenté: 
„Künt a hű nép álldogálva 
Vár régen szép fejdelemné. 
Azt üzennék Nál királynak: 
Hű jobbágyi itten állnak, 
Ennyi búját, sorsa súlyát 
Elviselni alig tudják.” 
Fájdalomtól átnyilallva 
Szaggatózó zokogással 
Szólt a szép nő, a fájdalmas, 
Rezgő hangon Nál királlyal: 
„Jó királyom! künt a nép vár; 
Téged óhajt látni rég már. 
Eljöve sok jó tanácsos, 
Üdvözölni jó királyok. 
Jer ki, nézd meg, itten állnak!” 
Igy beszéle többször Nálnak. 
És a bűvös szemsugárú 
Nőnek esdő bús szavára 
– Káli dúlva lelke mélyét – 
Egy betűt se szólt Nalája. 
És a sok tanácsos monda, 
Búsan mondák ott a népek: 
„Nál király ez?… Nem az ő már!” 
S szégyenűlten haza tértek. 
Játszott Nala Puskarával 
Versenyen több hónapig még 
Nagy betétre – oh királyom! 
S Punjaslóka{42} veszte mindég.

NYOLCADIK ÉNEK 
Damajánti nézte folyvást 
Punjaszlókát nézte váltig. 
Hogy bolondul bele jobban 
Szép eszétől hogy megválik. 
Félelemben kínban égve 
Gondolá a Bhíma lánya: 
Mily veszély van kitörőben, 
Mily csapás vár Nál királyra! 
Rettegett is Nál bűnétől 
Jót is vágyott tenni érte 
Látva, hogy már mindenétől 
Meg van fosztva, igy beszéle – 
Vrihatszéna dajka-nőhöz 
Aki hozzá oly hű, oly jó, 
Ügyes minden tettre, szóra. 
Megbízásban ékesszóló: 
„Vrihatszéna! menj és hivd meg 
A tanácsot Nál nevében. 
Mondd el nékik mi veszett el 
S mi maradt még eddig épen!” 
És a tanács minden tagja 
Felkiáltott Nál nevére: 
„Sorsa légyen a mi sorsunk!” 
S mentek újra Nál elébe. 
És a hű nép véne, ifja 
Másod-izben újra ott áll. 
Jelenté ezt Bhíma lánya, 
De az rá se hallgatott már! 
Damajánti nézi férjét 
Ki már többé rá sem ismer, 
Szégyenűlten s fájdalommal 
Haza ballag onnan ismét. 
Látva, hogy a kocka-játszmák 
Mindig férje ellen esnek, 
S minden övét elveszíté, – 
Dajkájának újra esdett: 
„Vrihatszéna menj el újfent 
Varsnéjához Nál nevében, 
Hivd be a hű kocsi-hajtót; 
Nagy dolgot kell tenni nékem!” 
Vrihatszéna rögtön indúlt 
Damajánti szavát hallva 
S tettre kész, jó emberekkel 
Kocsihajtót béhivatta. 
Kellő perczben megjelent a 
Hű Varsnéja Bhaimínál, 
S gyöngéd hangon szóla hozzá 
A dicsőbb nő mindannyinál: 
„Mint tudod jól, vala Nálnak 
Benned mindig nagy bizalma; 
Most veszélyben van királyod 
Védni és segítni kell ma! 
Nézd – a királyt, Nált az öccse 
Minél több ízben veré le, 
Annál inkább nő fokonként 
Játékszomja, szenvedélye. 
S minél inkább dől a kocka 
Puskarának itt javára, 
Annyival dühösb rohammal 
Sújt a sors szegény Nalára. 
Sem barátja, sem családja 
Kérelme nem hatja már meg 
Sőt dühödve, mint az őrűlt, 
Én szavam sem hallja már meg. 
Nem hiszem – mert Nál nemes, hű – 
Nem, hogy ez a bűne volna, 
Hogy az én szavam se hallja. 
…Elméje van megbomolva! 
Tőled várok menedéket, 
Tedd meg azt, amire kérlek. 
Nem derűl fel lelkem soha 
Sőt belevész ide s tova. 
Szép lovait fogd be Nálnak 
Melyek, mint a szélvész szállnak; 
Tedd kocsira két kis ikrem 
Kundinába vidd el innen. 
Két fiam apámnak add át, 
Szint’ a lovat és fogatját. 
Lakj meg ott, ha kedved ott tart, 
Vagy menj, merre lelked óhajt.” 
Damajántinak beszédét 
Varsnéja, a Nál kocsissa, 
Tudatá a fő rendekkel 
S őket nagy tanácsba hitta. 
Összejöttek, értekeztek 
S mindent akként jónak látva, 
Föltéve a két kis ikret, 
Elment vidarbhák honába. 
Ott a lovat és a hintót 
Átad mindent úgy amint volt; 
Indraszénát a fiucskát 
S Indraszenát a leánykát. 
Bhíma királyt üdvözölte, 
Nál sorsát búsan közölte. 
Elment innen Ajódhjába,{43} 
Rituparna városába. 
Rituparna udvarába 
Elszegődött kocsisságra, 
Búslakodva Nál királyon 
Nappal éjjel – nagy királyom!

KILENCEDIK ÉNEK 
Varsnéja elmente óta 
Játszott s vesztett Punjaslóka. 
Oda volt már szép országa, 
Oda minden drágasága. 
Trónja-vesztett Nál királyra 
Rámosolygva szól Puskára: 
„Hadd forogjon! Van-e kedved? 
És van-e még mit feltenned? 
Ohó! meg van szép királynéd, 
Minden mást elnyelt a játék! 
Most a sor rá hadd kerüljön. 
Damajántért hadd perdűljön!” 
Puskarának ily szavára 
Megrendűle Punjaslóka, 
Elfacsarúlt szíve-lelke, 
Egy hangot-betűt se szóla. 
Nagy-szomorú tört szemekkel 
Végig mérte Puskarát ott; 
Lehányt minden testi ékszert 
A fény- s boldogsággal áldott. 
S szál ruhával elfedezve, 
Hajlékából számkivetve, 
Társinak mély kínt szerezve, 
Kelt és ment Nál. Elhagyá hát 
Régi fényét, boldogságát. 
S Damajánti, szál-ruhában, 
Bármerre ment – ment nyomában. 
Így bolyongtak szerte-széjjel 
Három nap és három éjjel. 
És Puskára – nagy királyom! – 
Meghirdette minden tájon: 
„Aki jót mer tenni Nállal 
Meglakol rögtön halállal.” 
És Puskára bősz szavára 
– Szörnyű lévén nagy haragja – 
Jó királyuk’ senki, senki 
Hajlékába nem fogadta. 
Így a város közelében, 
Meg nem szánva, nagy-szegényen, 
Bújdokoltak három éjen. 
Szánalomra a legméltóbb: 
Puszta vizen tengve élt ott. 
Ha az éhség meggyötörte, 
Volt fagyökér vagy gyümölcse. – 
Végre elment a királyfi 
S elment véle Damajánti. 
Napokig, hogy bújdokoltak, 
S éhségtől megtörve voltak, 
Nagy madárrajt láta Nála, 
Mindnek arany szárnya vala. 
Gondolá a hős Nizsádha, 
Az erős Nál: jó lesz mára 
ízletesebb ételül ez; 
Mostan ez is nagybecsű lesz. 
Bő palástját rá hajítja, 
A madárrajt megborítja. 
S íme azok a palásttal 
Elrepűltek nagy zúgással. 
A magasból visszanéztek 
S Nál királyhoz igy beszéltek – 
Aki ott megszégyenítve 
És mezítlen föltekinte: 
„Oh bolond Nál! hisz a kockák, 
Melyek vesztedet okozták, 
Mi vagyunk; fájt nekünk, látod, 
Hogy maradt még egy palástod!” 
Látva ekkor a kockát is, 
Meztelenül önmagát is, 
Elbúsulva Punjaslóka 
Damajánthoz ily szót szóla: 
„Feddhetlen hű tiszta angyal! 
Az, ki elrabolta trónom, 
Élelmem’ is elszedé lásd, 
Éh s nyomor között kínlódom. 
És akiért szánalomra 
Nizsadháknál sem találok – 
Lett madárrá s elragadta 
Rólam ez egy szál palástot. 
Hallatlan nyomorba estem, 
Én levert, tört, esze-vesztett, 
Férjed én, én – de figyelj rám, 
Halld a jó szót és jegyezd meg: 
Számos ösvény vezet ime 
Jobb felől, nézd, dél iránnyal; 
Ez visz az Avanti bércen, 
Az a Riksavanton által. 
Szirtes Vindhja nyúlik ott föl, 
Itt Pajosni foly tengerbe, 
Bölcs vezeklők szent magánya, 
Dús gyümölcsös fekszik erre. 
Vidarbháké ez az ösvény, 
Imhol az visz Kósalába; 
Túl van rajta az az ország, 
Jobbra folyton – dél irányba.” 
Nál e szókat – Damajántit 
Féltve – többször elrebegte. 
S míg mutatgat, szép nejének 
Néma búval tölt a lelke. 
S Damajánti Nál királynak, 
Elborítva fájdalomtól, 
Könnybe fúló tört szavakkal 
Ily panaszos szózatot szól: 
„Minden ízem összeborzad, 
Reszket szívem minden húrja, 
Oh király! ha szörnyű terved 
Meggondolom újra s újra! 
Kincsed-, országodtól fosztva, 
Szomjas-éhest igy mezetlen 
Hogy hagynálak téged el most, 
Itt e puszta rengetegben? 
Hogyha lankadsz, sujtol inség, 
S lelked szebb napokra téved, 
Itt ez iszonyú vadonban 
Én törlöm le verítéked’! 
Mert nincs balzsam e világon 
Nincs orvos-szer oly kitűnő – 
Égő sebre, fájdalomra 
Nincs oly gyógy-ír, mint a hű nő!” 
Nál felelt: 
Úgy van, úgy, szép Damajánti. 
Nincsen balzsam oly kitünő 
Szenvedő férj fájdalmára 
Nincs oly gyógy-ír, mint a hű nő! 
Nem akarlak én elhagyni. 
Mit remegsz félénk szerelmem? 
Elhagyhatnám önmagam tán – 
Esküszöm, hogy tégedet nem! 
Damajánti szólott: 
Ha te engem nem akarsz el 
Hagyni itten, oh királyom! 
A vidarbhák útja-mentét 
Mit mutatod minden áron? 
Értem is, hogy nem akarsz el 
Hagyni mostan egymagamra. 
Elvetemült lenne mélyen, 
Aki engem itt elhagyna! 
De az utat, ezt az ösvényt 
Hogy mutatod ennyiszer meg, – 
Ez költ bennem, oh nemes hős! 
Aggodalmat és keservet. 
Ha pedig ezt gondolod tán: 
– Bár elmenne rokonához – 
Jól van, menjünk Vidarbhába 
Mind a ketten! Nos határozz! 
Jer no uram! Hogy szeret majd 
A vidarbhák fejedelme 
Téged, engem; ott minálunk 
Élünk boldogan, szeretve!

TIZEDIK ÉNEK 
„Mint atyádé az az ország – 
Úgy enyém is – ezt nem kétlem. 
De nyomorban menni hozzá… 
Nem megyek, nem, semmiképpen! 
Mentem egykor boldogan, mint 
Örömednek növelője – 
Menjek-e most koldusán, mint 
Gyötrelemnek növelője?” 
Igy beszélte Nál király ezt 
Damajántnak többször ismét, 
Vigasztalta gyönge párját, 
Félpalásttal födve testét. 
Egy köpenybe burkolózva 
Erre-arra jártak-keltek, 
Étlen, szomjan, sáppadozva 
Végre egy kunyhóra leltek. 
A kunyhóba hogy beértek, 
Nizsadháknak fejedelme 
Damajánttal, szép nejével, 
Lehevert a puszta földre. 
Úgy ruhátlan, nyoszolyátlan, 
Porral, sárral béfödöttön, 
Csakhamar elszenderült Nál 
Ott az isten-adta földön. 
A szépséges Damajántin 
Szinte erőt vett az álom. 
Ott aludt a bánat karján 
A legjobb nő a világon. 
De míg Damajánti szunnyadt, 
Nál fölérzett – oh felségem! – 
Lelke kínban sajgott, rengett, 
Nem alhatik úgy, mint régen! 
Elgondolja trónja vesztét, 
Baráti elpártolását, 
Mély vadonban bújdosását… 
Ilyen gondok környékezték: 
„Mi lesz velem, ha megteszem? 
Mi lesz velem, ha nem teszem? 
Nem volna-e jobb meghalni 
Embert, bút, bajt mind elhagyni? 
Ez, kinek szent esküm adtam: 
Mennyi kínt lát én miattam! 
Nélkülem tán – úgy lehetne – 
Övéihez elmehetne! 
Ha velem jár – semmi kétség – 
Vár rá sok kín s szenvedés még! 
Hogyha elhagyom – ki tudja? 
Tán örömre viszi útja!” 
Meggondolta ezt nem egyszer; 
Megforgatta száz-ezerszer! 
Csak azt hitte: jobb elhagyni – 
Boldog lesz még Damajánti. 
„Útja közben baj nem éri. 
Tiszta lelke védi, őrzi! 
Oly dicső, oly szende, szép, jó, 
Hű, szelíd… jobb sorsra méltó!” 
Hánykolódott igy sokáig; 
Bánta-szánta Damajántit, 
Hajh! de Káli lakta lelkét – 
El kell hagyni szép szerelmét! 
Látva, hogy ő áll ruhátlan, 
S neje alszik egy palástban, 
Gondola, hogy elmetéli; 
Majd elég lesz fele néki! 
„Oh de hogy tegyem, mint szeljem 
Kedvesem hogy föl ne keljen?” 
Igy borongva Nál királya 
Kis kunyhót körül bejárta. 
Amint járdal jobbra-balra 
Nézdel erre, nézdel arra: 
A kunyhónál ott közelben 
Kardpengét lel hüvelyetlen. 
A ruhát elmetszi azzal, 
Fel is ölti lopva halkkal, 
S alvó nejét oda hagyva 
Bomlott ésszel tova nyargal. 
Majd megfordúlt szenvedéllyel 
A kunyhóhoz visszalépdel; 
Nézte hosszan Damajántit… 
Könnye indult… sírt sokáig. 
„Kit a fúvó szél se’ bántott, 
Kit a napsugár se’ látott, 
Alszik itt a ronda földön, 
Gyámol nélkül, elgyötörtön! 
Én kacagó szende szentem! 
Hogy szunnyad itt félrongy mezben! 
Mint a bolond – a szépséges! 
Mi vár rá ha majd fölérez? 
Hogy bolyong egyedül, árván, 
Irtózatos erdőt járván 
Hol csak tigris lakja fészkit, 
Kigyó s fenevad tenyészik! 
Oh dicső lény, óvjanak hát 
Az Áditják,{44} Vaszuk, Rudrák! 
A két Asvin s a Marut-had,{45} 
Szép erényed védje útad!” 
Igy esd a gyönyörű nőért, 
Ott a földön heverőért; 
S eszét vesztve Káli által 
Elfut őrűlt rohanással. 
Elment… s megtért Nála újra. 
Elment… de itt vala újra. 
Többször Káli tova űzte, 
De szerelme oda fűzte. 
Szíve két vonzás között reng 
Két irányba verve töpreng; 
Tova-vissza – mint az inga, 
Kunyhóhoz – majd tova inga. 
Végre Káli győze rajta… 
S mint az őrült elrohanva, 
Sírva-bőgve, elhagyá hát 
Életének gyönge párját! 
Elkárhozott kósza lelke 
Űzte… s csak azt mérlegelte, 
Annak képe ég agyában, 
A kit ott hagyott magában.

TIZENEGYEDIK ÉNEK 
Nala eltűnt, mint egy őrűlt; 
Damajánti is felüdűlt; 
Lassan ébred s összerezzen 
Ott a kihalt rengetegben. 
Nézi férjét… nincs mellette… 
Sejtelemtől kíntól lepve 
Reszkető hangon kiáltoz 
Mindenfelé Nál királyhoz: 
„Férjem, uram!… oh királyom! 
Hova lettél védőm, gyámom?… 
Jaj! végem van menthetetlen, 
Meghalok én félelemben! 
Nem vagy-e most tiszted’ értő? 
Igazmondó, gyönge-védő! 
Nem te mondád: igy lesz, igy kell! 
S most az alvót hagyod itt el? 
Hogy hagyod el hitves társad’, 
Ki oly hű, oly jó irántad, 
Ki egy szóval sem is sértett! 
?Más valaki bántott téged! 
Szavadat igy kell megállnod? 
Fogadalmad eddig állott, 
Amit tettél nekem régen 
Istenek jelenlétében? 
Látom, nem hal meg az ember, 
Míg a perc, mit a sors rendel, 
Nem jön; jaj hogy elhagyva itt 
Élek csak egy pillanatig! 
Elég, sőt sok már belőle; 
Emberek nagy fejedelme, 
Ellenség nagy veszedelme, 
Félek én itt, jőjj élőmbe! 
Látlak, látlak! igen, ott vagy! 
Látlak Nala, hiszen ott vagy! 
Oda buvtál a csalitba; 
Nem felelsz a szavaimra? 
Ez nem illik, nem bizonnyal; 
Csúfság, hogy én bánatommal 
Sírok itt nagy félelemben, 
S nem jösz vígasztalni engem; 
Pedig nem is magam’ szánom, 
Sem mást senkit e világon. 
De mi sorsod lesz magadnak?… 
Téged Nál, téged siratlak! 
Oh hogy élsz itt elhagyottan, 
Kíntól, gondtól zaklatottan! 
Este űlsz a fák tövében, 
Keresel, de nem lelsz engem!” 
Azután mély bútól tépve 
Kin tüzében mintegy égve, 
Futkos erre, futkos arra 
Sírva-ríva, jobbra-balra. 
Most felugrik fájdalomban, 
Majd erőtlen földre dobban. 
Itt elájul félelemben, 
Ott zokog, sír véghetetlen! 
Nagy keserve legmagossán 
Sűrű sóhaj közt zokogván, 
Sírva gondol Nál királyra 
S ily panasz jön ajakára: 
„Kinek átka Nál királyt ily 
Fájdalomba, búba verte: 
Szálljon arra százszorozva 
Mind a kettőnknek keserve! 
Ki a tiszta lelkű Nált ily 
Aljas tettre ösztönözte: 
Lásson ennél még nagyobb kint 
Soh’se leljen ép örömre!” 
Igy jajongott átkozódott, 
Szegény felesége Nálnak, 
Érte sirva a vadonban, 
Hol csak szörny-vadak tanyáznak. 
Mint eszelős felvisongott 
Bhíma lánya újra s újra: 
„Jaj király! jaj!” így kiálta 
Többször erre-arra futva. 
Mig így vijjog nyög felettébb, 
Ijjedező bús sirálykép’ – 
Férjét nézi, kérdi újra – 
Tört panaszát fújja, fújja – 
Bhíma lányát, hogy ott futkos – 
…Épen közelébe jött most… 
Egy nagy kigyó észrevétlen 
Megragadja hevenyében. 
S még kigyótól átcsavarva, 
Fájdalomtól átnyilalva 
Sem siránkozik magáért – 
Egy siralma van: Naláért. 
„Gyámom, jaj fogságba estem; 
Kigyó martalékja lettem! 
Itt e rémes bus vadonban 
Menteni nem jösz sehonnan? 
Oh mi gyász ér majd ha vissza 
Emlékszel Damajántidra. 
Majd ha szerte foszlik átkod, 
Visszanyersz észt és országot! 
Majd ha fáradtan, ehülten, 
Földre lankadsz kimerülten, 
Ki nyújt fájdalmadra enyhet 
Óh dicső! ki törli könnyed’?” 
Egy vadász ott jára épen 
Őserdőnek sűrűjében; 
Meghallotta nagy siralmát, 
Arra vette gyorsan útját. 
Látva, hogy a szépszeműt e 
Nagy kigyó már átgyűrűzte, 
Tüskön, bokron átszökemlett, 
S ott termett a lányka mellett. 
Rárohant az első percbe’, 
Éles nyíllal átszegezte. 
És a karcsú kigyó rögtön 
Összeomlott ott a földön. 
A vadász, hogy őt megmenté 
Tiszta vízzel mosta, önté, 
Megitatta, megetette, 
Vigasztalta s így kérdezte: 
„Kié vagy te, őzszemű szép? 
Hogy bolyongasz itt szanaszét? 
Oh dicső szűz! mondd el sorra, 
Hogy jutottál ily nyomorra?” 
Kérdésére a vadásznak 
Félruhájú Damajánti 
Elbeszélte mind mi történt, 
S mért, hogy itt kell néki járni. 
Látva ez igy félmezítlen 
A szép gazdag bokor emlőt, 
Csodabáju karcsu testét, 
Tele holdként messze fénylőt, 
Görbe ívű szeme szárnyát 
Méz beszéde édes árját: 
Nézte hosszan – nézi s lelkén 
Nagy szerelem nyila száll át. 
Szép-szelíden lágy szavakkal 
Biztatgatta, vigasztalta 
Szerelemnek láng hevével. 
…Észrevette ezt a lányka! 
Látva a hű Damajánti 
Hogy gonosz terv forr agyában: 
Szörnyű szégyen és harag közt 
Méltatlankodott magában. 
Az pedig a bűnös, aljas 
Nem birt férni a leányhoz, 
Nézte csak mint gyúl ki arca 
Hasonlóan égő lánghoz. 
Ennyi búban Damajánti 
Férjét, honját elveszítve, 
S látva, hogy itt szó hiába – 
Megátkozta őt örökre: 
„Mint én Nálhoz, mig csak élek 
Hű maradok régi hittel: 
Ez a hitvány, gaz vadász úgy, 
Oly igazán vesszen itt el!” 
És a vadász összeomlott 
Egy igére, egy szavára; 
Élet nélkül hullt a földre, 
Mint villám-sújtotta nyárfa.

TIZENKETTEDIK ÉNEK 
Zergevadászt igy lesújtva 
Ment a lótusz-szemű újra; 
Járt a rémes rengetegben, 
Hol tücsökdal zeng szünetlen. 
Hol oroszlán, tigris, medve 
Párduc kullog fenekedve, 
Röpdes tarka folt-madár fel, 
Rabló és vadember jár-kel. 
Itt virul a fige-pálina, 
Mangó, lótusz, mézga, sála, 
Nyíl’ a dsambu szép virága, 
Megborúl a vibhitáka.{46} 
Bérceket lát arra-erre; 
Bérc gyomrában ércek ezre; 
Rajta cserje, víg madárraj, 
Csodabarlang szörnyű szájjal. 
Itt folyam fut, ott tó tesped, 
Partján madarak repesnek, 
Vízi manók, csoda-szörnyek, 
Kigyók, Raksák{47} kelnek, szöknek. 
Minden felől bércek orma, 
Közte kristály halas tócsa. 
Nagy folyam lejt arrább jóval, 
Bámulatos vizzugóval. 
Fut tovább a Bhíma lánya, 
S lát vonúlni itt-ott nyájba’ 
Vadbölényt, vadkant, sok medvét 
Utjai kígyókkal fedvék. 
És az egykor boldog, ékes, 
Hű, dicső, jó és szépséges 
Bús nő egymagára bolygván, 
Nál nevével egyre ajkán – 
Nem félt járni a királylány 
Rémes erdők néma árnyán; 
Csak sirt jajgatott – királyom! – 
Legszomorúbb a világon. 
A vidarbhák nemes lánya 
Fájdalmától elcsigázva, 
Tenger-búban elmerülve, 
Szólt egy szirt alatt leülve: 
„Oh hatalmas, hős királyom 
Ki vagy úr a nizsadhákon 
Nézd, magamban járok erre, 
Mért nem sietsz védelmemre? 
Asvamédhát s más szentséget 
– Mondva örök szent hűséget 
Hogy fogadtál nagy háládul, 
S igy bánsz most velem csalárdul? 
Emlékezz’ csak ama szókra 
Nala férfiak legjobbja! 
Mit fogadtál régen, régen, 
Királyok királya! nékem. – 
Mit beszélt a hattyutábor 
Mennyi szépet Nál királyról, 
S én előttem mit fogadtál, 
Mint esküdtél… feleded már? 
Olvasod a négy Védákat{48} 
Az Angát s az Upángákat 
Mind egyenlőn azt tanítják: 
Egy tökély van s egy igazság! 
Légy igaz hát kérlek íme, 
Légy ez igazságnak híve; 
Teljesűljön amit nékem 
Úgy igértél akkor régen. 
Nem szeretsz tán, oh nemes Nál! 
Úgy miként rég rég imádtál, 
Vagy miért nem szólsz szavamra 
Mért hagysz ide egymagamra? 
Felfal engem menthetetlen 
A vad itt e rengetegben, 
Fel az erdő szörnykirálya; 
S nem jösz megszabaditásra? 
Kedvesebb vagy életemnél, 
Életemnél mindenemnél! 
Hányszor mondtad – s eddig állott 
Már feledted fogadásod’. 
Tébolyodottként bolyongok, 
Érted égek és jajongok; 
Hívlak, uram, elepedve 
S nem méltatsz egy feleletre. 
Így elaszva, nyomorúltan, 
Elsáppadva, sártól rútan, 
Félmezítlen, mintegy árván, 
Védtelenül sírdogálván, 
Mint a félénk őz űnője 
Nyája közül elvetődve – 
Nem szánsz, nem becsülsz te engem 
Oh királyom ! oh szerelmem! 
Puszta erdő rémes árnyán 
Sírok egymagamban árván. 
Én kiáltlak, Damajánti – 
Mért késel rá válaszolni? 
Oh nemes, jó, hős, erényes 
Nékem gyönyörű, szépséges, 
Látlak-e ma vagy nem látlak 
Meddig sírok még utánad? 
Látlak-é e zord vadonba’ 
Ülve, állva vagy bolyongva; 
Hol a tigris és oroszlán 
Jár űvöltve rémes pusztán? 
Keressz-é, jösz-é előmbe, 
Bánatomnak növelője? 
Kit kérdezzek bánatomban 
Kihez szóljak, kinek mondjam: 
Nem láttad-e Nál királyfit? 
Nem tudod-e merre járt itt? 
Ki jelenti meg ma nékem, 
Merre lehet az én férjem? 
Oh mi édes szózat volna, 
Ha valaki most igy szólna: 
Lótusz-szemű szép! a férjed 
Nala itt áll, mire kérded? 
Ah! az erdő nagy királya 
…Négy agyarú szörnyű szája… 
Itt a tigris, itt jön épen, 
Megyek hozzá, nincs mit félnem! 
Felség! rengeteg királya! 
A vidarbhák királylánya 
Damajánti jön elődbe, 
Tudd meg vadak legdicsőbbje, 
Elszökött a férje, Nál ma, 
Azt keresi most az árva. 
Nem láttad-é a királyfit? 
Nem tudod-e merre járt itt? 
Vigasztalj meg, hogyha láttad 
Nált, királyi büszke állat! 
Vagy ha Nálról hírt nem adhatsz, 
Vadkirály, ha rám se’ hallgatsz: 
Falj föl engem, tégy velem jól, 
Szabadíts ki bánatomból! 
Maga a szörny meghatottan 
Hallja e hely’tt nagy siralmam’ 
Nem is bánt; elfordul íme, 
S megy a tiszta folyam-vízre. 
 
Itt van egy bérc, kék fejével 
Fölnyúlik s az égbe vész el; 
Ezer szinű bájos orma, 
Legmagasb a hegycsoportba’. 
Minden ércben gazdag öble, 
Benne sziklák drága gyöngye, 
Tetejében szálas erdő, 
Lobogóként messze lengő. 
Elefánt, oroszlán, vadkan, 
Tigris, medve laknak ottan. 
Sok madarak, szép szavúak, 
Rajta örökös dalt fúnak. 
Rajta díszlik plaksa, dháva, 
Kinsukának vér-virága, 
Karnikára és asoka, 
Punnága és dzsambu-rózsa.{49} – 
Daltól zengő fris patakkal. 
Égig érő ormozattal, 
Ez a bércek nagy királya: 
Ettől kérdem: merre Nála? 
Felség! ki fölérsz az égig, 
Arcod, mint a menybolt fénylik, 
Adsz ezreknek menedéket: 
– Jöttem üdvözölni téged! 
Üdvözöllek erre járván; 
Tudd meg, vagyok én királylány 
Király menye és királyi 
Hölgy, a nevem Damajánti. 
Apám vidarbhák királya, 
Messze földön nincsen párja; 
Neve Bhíma, büszke, gazdag, 
Őrizője a négy kasztnak.{50} 
Asvamédhát, rádzsaszúját{51} 
Áldozatok minden faját 
Hinte mindig bőkezüleg 
Két keze a szépszeműnek. 
Istenes, hű, jámbor éltű, 
Igazmondó, szűzbeszédű, 
Tiszta lelkű, ritka bátor, 
Egy a boldogok sorából. 
Vidarbháknak fejedelme 
Ellenségnek veszedelme – 
Ily apának lánya lettem 
Én, ki most elődbe jöttem. 
S nizsadháknál, oh nagy szikla! 
Jó királyok legjobbikja 
Viraszéna ipam nékem, 
Neve ismert földön, égen. 
E királynak drága fia 
Rettegett hős, szép dalia, 
Atyja trónját elnyeré már 
S most király ott a derék Nál. 
Neve barna Punjaslóka 
Ellenségnek pusztítója. 
Istenes hős, védaértő, 
Szóma-ivó,{52} szenttűz szerző. 
Áldozó és adakozó 
Nagy vezér és hadakozó; 
Ily fiúnak neje lettem, 
Én, ki most elődbe jöttem. 
Sorsom űldöz, férjem eltűnt, 
Árván hajt a fájdalom künt. 
Férjem’ nézem szanaszerte: 
Hol a jóknak fejedelme? 
Oh bérc! égig ér föl ormod! 
Fejed’ csillagok közt hordod! 
Tán te láttad e vadonban, 
Szólj, felelj hát, Nala hol van? 
Mint elefántok királya, 
Oly hatalmas, bölcs, hű Nála, 
Bátor, erős, fogadalmas, 
Dicsőséges, nagyhatalmas, 
Nizsadháknak fejedelme… 
Nem láttad-e valamerre ? – 
Bús panaszom egyre hangzik, 
Nagy siralmam egyre hallszik. 
Mint ten-lányod kérleli íme – 
És nem adsz írt sebeimre ! 
 
És te Nál, te feddhetetlen. 
Mit fogadtál te, kegyetlen? 
Ha itt jársz e zord erdőbe’, 
Futva mért nem jösz előmbe! 
Mikor hallom édes, kedves, 
Felhőéként dörgedelmes 
Hangodat felém rivalgni: 
Itt vagyok szép Damajanti! 
Amritaként{53} édes hangod, 
Mellyel nékem e szót mondod. 
Védák szellemét sugalja 
Bánatfelhőm szétfuvallja. 
Oh király, igy félve-fázva 
Mért hagysz engem ide gyászba?” 
Így beszélt a bércnek alján 
A szomorú, szép királylyány; 
S észak fele vette útját, 
Vitte tovább lelke búját. 
Ment a szép hölgy, sok veszéllyel. 
Három nap és három éjjel, 
Talált egy gyönyörű berket, 
Bájost, mint az égi kertek. 
Itten sok remetét látni, 
Kegyesek, mint Brigu{54} Atri, 
Élnek nagy önfékezéssel, 
Szentül, nagy szűk étkezéssel. 
Vizet isznak, szelet esznek, 
Falombbal megelégesznek, 
Mind elfojtja indulatját, 
Keresi az égnek utját. 
Bőr ruhája vagy fakéreg 
A lemondó remetének. 
Vezeklőkkel szent magányra 
Lelt amint ott fel s le jára. 
A tisztás kört sok vad lakta, 
Virgonc majmok víg csapatja. 
Tárta, lakta sok vezeklő. 
Ide ért s fellélekzett ő. 
Szép a fűrte, szép szemölde, 
Szeme égett tündökölve, 
Így sugárzik foga, szája 
Szétfoly egész testén bája. 
Így belép a szentelt helyre 
Viraszén’ fia szerelme, 
A nők gyöngye, a királyi 
Hölgy, a dicső Damajánti. 
Meghajolt ott, amint illett, 
Megköszönté a sok szentet, 
„Neked is üdv!” igy kiáltnak 
Szent lakói a magánynak. 
Illően hogy üdvözölte 
A vezeklő sok remete, 
Megkínálták: ülj le nálunk 
Mit kivánsz, mivel szolgáljunk? 
Szólt a szép nő lágy szavakkal: 
„Béke van-e itt magokkal? 
Bőjtölésben, járdalásban, 
Tűzben, vadban, fogadásban? 
Boldogok-é nagy szentségtek? 
Járva ösvényén az égnek!?” 
Igy szóltak szavára épen: 
„Béke van a földön-égen! 
De te szólj csak, karcsu lányka: 
Ki vagy, és mi szíved vágya? 
Látva ennyi deliséget, 
Arcodon e fényt s szépséget, 
Nagy csodálkozás lepett meg, 
Jöjj magadhoz és ne rettegj. 
Tán e bércnek vagy nemtője, 
Vagy az erdő istennője? 
Szólj igazat, feddhetetlen: 
Tündér vagy tán e vizekben?” 
„Sem az erdők istennője, 
Sem e büszke bérc nemtője, 
Sem tündérnő a vizekben 
Nem vagyok én, szóla menten. 
Vagyok én csak földi ember 
Verve búval, gyötrelemmel. 
Nézzetek csak földi nőnek. 
Oh vezeklők, oh dicsőek! 
Elmondom hát sorra bőven, 
Amit mondhatok felőlem. 
Bhíma őrzi a vidarbhák 
Nagyhatárú birodalmát. 
Ennek vagyok én a lánya, 
Tudd meg brahmánok virága. 
Nizsadháknak hős királya 
Hírhedett bölcs, büszke Nála 
Férjem, gyámolom, szerelmem, 
Viadalban győzhetetlen; 
Isteneknek tisztelője, 
Brahmánok vendégelője; 
Nizsadháknak nagy királya, 
Messze fénylő országlása; 
Szava szent, kötelmet értő, 
Igéretét meg nem sértő. 
Istenes, kegyes, kegyelmes, 
Ellenfélre veszedelmes. 
Nál a királyok királya; 
Fényre csak is Indra párja. 
Nagyszerű, szép az én férjem, 
Arca mint a tölt hold épen. 
Végzi buzgón áldozatját, 
Olvas Védát és Vedángát.{55} 
Pusztítója bősz ellennek 
Halvány a hold arca mellett – 
Elvetemült emberektől 
Kocka-harcra kéretett föl. 
Az erénynek tiszta hősét 
Gonosz emberek legyőzék; 
Drága kincsét, birodalmát, 
Kockacsalók elrabolták. 
Ennek vagyok én a nője, 
Jó királyom keresője. 
A nevem szép Damajánti; 
Szinte égek férjem’ látni. 
Ezt a bércet, ezt az erdőt, 
Ezt a berket, daltól zengőt, 
Tót, patakot, hegycsoportot, 
Minden útat, minden bokrot 
Összejártam s kérdve kértem 
Mindeniktől Nált, a férjem’. 
Itt bolyongok, de hiába, 
Oh én boldogtalan árva! 
Itt e kies, szent ligetben 
Nem járt-e a győzhetetlen? 
Volt-e erre bölcsek, Nál a 
Nizsadhák híres királya? 
Érte járom ezt az útlan 
Szörnyű erdőt gyászban, búban. 
Tigris ijjeszt minden lépten, 
Iszony s rém kiséri léptem’. 
Nap vagy éjjel, hogyha Nálom 
Mostanába’ meg nem látom: 
Földi testtől, bútól válva 
Átmegyek a boldogságra! 
Meghalok. Mert mit is érhet 
Nélkűled, Nalám, ez élet? 
Élhetek-e még utánad? 
Megöl engem a búbánat!” 
Rengetegben Bhíma lánya 
Bús panaszos szózatára 
A jövendőt látó vének 
Bölcs remeték felelének: 
„Eljön időd, Bhíma lánya, 
Szép napod lesz nem sokára! 
Látjuk mi vezeklés által: 
Találkozni fogsz Naláddal. 
Meg fogod őt látni újra, 
Minden bajtól megtisztulva, 
A nizsadhák fejedelmét, 
Az ellenség ijjedelmét! 
Régi bűnét elveszítve, 
Drága gyönggyel ékesítve, 
Azt a népet őrzi épen, 
Amelyen uralgott régen. 
Ellenségnek lesz a réme, 
Jó barátnak menedéke, 
Oh dicső hölgy, hős királyod 
Nem sokára újra látod!” 
Így beszéltek ott szegényhez, 
Nál király hű szerelméhez, 
S perc alatt mind szerte tűnt el 
Kert, vezeklő, jós és tűzhely. 
Ottan álla elcsodálva 
Damajánti egymagába’ – 
Tündér lánya hős Bhímának, 
Menye Víraszén’ királynak. 
Álom-é ez vagy igézet? 
Mily játékot űz a végzet? 
Hova lett a sok remete? 
S a remeték szent ligete? 
Hova tűnt a tiszta patak? 
Csengő szavú szép madarak? 
Kellemes fák lombos ággal, 
Fris gyümölccsel, dús virággal? 
Ily gond zaklatá sokáig 
Szépmosolyú Damajántit, 
Férje után néma búban 
Sáppadt arccal, nyomorúan. 
Ment megint; ment más vidékre; 
Zokogásba tört beszéde. 
Két szemén űlt könnynek árja, 
Igy lelt az asóka fára. 
Rengetegnek közepében 
Diszlett az asóka{56} szépen 
Bimbós csillogó virággal, 
Bokrain dalos madárral. 
„Hejh te boldog, bútalan fa, 
Itt a zordon bús vadonba! 
Fénylik fejed koronája, 
Mint a havasok királya. 
Oh gyönyörű »bánatoldó« 
Ments ki engem bánatomból: 
Mondd meg nékem Vítasóka 
Nem járt erre Punjaslóka? 
Damajánti férje, Nál, a 
Nizsadháknak hős királya; 
Nem láttad-e itt a férjem? 
Én gyönyöröm’ – mond’ meg nékem! 
Félpalásttal volt födözve, 
Hideg ellen sem födözte, 
Bolyg emésztő fájdalomban 
Itt valahol a vadonban. 
Vigasztalj, hogy bútalanul, 
Mehessek el lombod alúl; 
Akkor lesz neved asóka: 
Búnak, bajnak oszlatója!” 
Az asókát – dalát fújva – 
Körűljárta többször újra 
S indult Nál gyönyörűsége 
Még pusztább, vadabb vidékre. 
Sok fa hallá zengni búját, 
Sok folyó átszegte útját, 
Sok magas hegy állt előtte, 
Sok madár s vad járt körötte. 
Hány barlangot, bércet, lejtőt, 
Folyamot csodásan lejtőt, 
Látott Bhíma lánya szerte, 
Merre hitvesét kereste. 
Messze földet járt meg újra, 
Messzire meghordta útja. 
Nagy karavánt láta végre, 
Elefántoktól kisérve. 
Tiszta vizű szép folyamon 
Épen átalmentek azon. 
Széles volt a folyam medre 
Sűrű vadvenyige szegte. 
Vad sirály sikolt fölötte, 
Kerge-ruca ússza körbe, 
Teknős és hal lakja bőven, 
Nagy sziget van közepében. 
A karavánt hogy meglátja 
Nál királynak élte párja, 
Embereknek megörűlve 
Ment azonnal közelökbe. 
Mint eszelős félmezetlen, 
Összeaszva, éhezetten; 
Halvány arca bútól törve, 
Porral csapzott feje fürte. 
Hogy a nép őt észrevette 
Elszaladt sok megrettenve, 
Mások ámulatba estek, 
Zugni kiabálni kezdtek. 
Szóla egyik gúnyolódva, 
Másik szidva, átkozódva. 
Volt ki szánalomra ébredt 
S tőle ilyen szókat kérdett: 
„Szólj ki vagy te tündér-lányka? 
Mit keressz e zord magányba? 
Elcsodáltunk látva téged. – 
Ember vagy-e mondd meg kérlek? 
Tán e rémes, bús vadonnak 
E vidéknek, e halomnak, 
E bércnek vagy istennője? 
Esdve járulunk elődbe! 
Légy bár Jaksa vagy Raksásza 
Légy bár isteneknek lánya – 
Áldj meg minket égi szellem! 
Védelmezz meg, feddhetetlen! 
Vedd kegyedbe emberinket, 
Bízton, épen vígy ki innet, 
Adj szerencsét boldogságot, 
Bárhol járjuk e világot!” – 
A csoportnak szép szavára 
Megszólalt a király-lányka, 
Férje-síró Damajánti 
Így jelenté válaszát ki 
A csapatnak, a vezérnek, 
Mindnek, kik köré gyűlének, 
Fiatalnak és öregnek, 
Gyermekeknek így felelt meg: 
„Ember vagyok én, tudjátok, 
Nagy szüléknek bus leányok, 
Király menye, király nője, 
Férjem-uram keresője. 
Apám vidarbhák királya. – 
Férjem nizsadhák királya; 
Magas sorsu, Nál a neve; 
Ezt keresem mindenfele. 
Óh! mondjátok ha szerelmem 
Láttátok e rengetegben 
Nált az embereknek őrét 
Ellensége megtörőjét!” – 
Szólt szavára a leánynak 
Vezére a karavánnak: 
„Oh királyi szende szép lány 
Szép-mosolyú! hallgass én rám! 
Én vagyok e kalmár-népnek 
Vezetője; de a kérdted 
Nál királyt mi nem találtuk, 
Embernek színét se láttuk. 
Vad-elefánt, tarka tigris, 
Őz, bölény, oroszlán, medve 
Jár csapatban e lakatlan, 
Rémséges, bus rengetegbe’, – 
Hanem embert te kivűled 
Nem láttunk ez erdőségben 
Fejedelme a Jaksáknak, 
Manibhadra{57} ugy segéljen!” 
És a bús nő szóla ekkor 
Karavánnak és vezérnek: 
„Merre indul most e tábor, 
Azt add értésemre kérlek!” 
A KARAVÁNVEZÉR szólt: 
Csédi-ország fejedelme 
Igazságos hős Szubáha! 
Nyereségre adni-venni 
Térűnk most az ő honába.

TIZENHARMADIK ÉNEK 
Ment a főnök ily szavára 
Nál gyönyörű felesége, 
Járt a karaváncsapattal 
Csak férjéért sírva, égve. 
Nagysokára, hogy a rémes 
Rengetegben jártak, keltek, 
Mély vadonban egy mosolygó 
Üde, tiszta tóra leltek. 
Kék vizű tó illatozó 
Partját lenge lótusz fedte; 
Virágos, gyümölcsös fákon 
Víg madárfolt zeng felette. 
Szegte buja pázsit-szőnyeg, 
Fodorúló hűs hulláma 
Játszott szívet igézőleg. 
Vágyva vágytak itt meghálni 
Fáradt lovuk megkínálni. 
És beléptek a tóparton 
Enyhet adó hűs ligetbe. 
A nyugati part mentében 
Ott aludtak megpihenve. 
Im azonban éjfél-tájban, 
Harmatozó halk órában, 
Míg aludtak egy csoportba 
Jött egy vad-elefánt csorda. 
Szomjuk olták hűvös árral, 
Bérutíták azt madával;{58} 
Gázolták kasul-keresztül, 
Felkavarták fenekestül. 
Észrevették majd a tábort 
S a sok szelíd elefántot! – 
Hajrá! a vad-erdő nyája 
Rá a szelid elefántra! 
Nyargaltak nyáluk lövellve 
Ölni mind a szelidekre. 
Támadása a futóknak 
Zúdúlt föl nem tarthatólag, 
Mint leomló bérc tetője, 
Mely robajjal hull a földre. 
Dőlt az erdő, tört a sok fa, 
Az útat elvágta, fogta. 
– Lótusz-tónál útlan erdőn 
Tagjai a karavánnak 
Ott pihentek mit se sejtőn. 
A vadnyáj betört körökbe 
Szétgázolta zúzta, törte. 
Lett siralom, jajgatás ott, 
Menekült, ki merre látott. 
Vakon rettegés- s alvástól 
Ki bokorban, ki meg máshol 
Bútt meg; mennyin megölettek 
Ormánnyal, láb- és agyarral 
Szétzuzattak és törettek. 
Sok lovát, tevéjét veszté, 
Vegyült a gyalognép közzé. 
Lelkendezve jobbra-balra 
Futnak egymást ölve-marva. 
Iszonyú zaj s rémület közt 
Omlottak a puszta földre; 
Némelyek nagy fákra kúsztak 
S visszaestek összetörve. – 
Ezerféle vész- s nyomorban, 
Mit reájok mért a végzet, 
Vad-elefántok miatt a 
Szép karaván semmivé lett. 
Volt rialom, rémület, zaj; 
A három világ{59} megrengett. – 
„Iszonyú tűz van! jövel – fuss! 
Fuss! Mit álltok? – jobb, ha mentek! 
Tiszta gyöngyünk mind kiömlött! 
Mit szaladtok? hova, merre? – 
Ne taposd! Szedd! Ez közös kincs, 
Mindnyájunké, istenemre!” 
Igy kiáltott egy a másnak 
Mind futott szét szanaszerte. – 
„Majd eszedbe juttatom még! 
Hejh fölszednéd! gyáva serge!” 
És mig a vész igy dühöngött, 
Gyilkolás és rém körüle – 
Ébredezett Damajánti, 
Rettegés közt égve, hűlve. – 
Látta a vad pusztítást, mely 
Megrendíté a világot, 
Minőt lótusz-kék szemével 
Még azelőtt sohse látott. 
Felszökött lehellet fojtva 
Megbújt egy közel-bokorba. 
És akik a karavánból 
Megmaradtak épen élve 
Összebúvtak mind: „Vajon e 
Pusztulás fejünk’ hogy érte? 
Ugy kell lenni – Manibhadrát 
Sok közülünk nem dicsérte! 
Manibhadrát, Jaksa-rádzsát, 
Felséges Vaisravánát! 
Fél-imádság nem dicséret; 
Mit sem ér az, ha a lélek 
Benne gyakran el nem mélyed. 
Tán baljós madár csapott el 
S ontott ránk bajt és keservet… 
Vagy bal-csillagzat sugára – 
Vagy mi volt hát – óh mi vert meg?” 
Szólt a többi nyomorult is 
Ki rokont, vagyont veszíte: 
„Az az asszony, az a rongyos, 
Aki tegnap jött közinkbe. – 
Milyen csúf volt rémes arca! 
Nem is ember, rút kisértet… 
Ő csinálta mind. E bánat, 
S szörnyű gyász miatta értek. – 
Ráksaszí{60} volt vagy Pisácsí 
Bús, rongyos váz ijesztője! 
Ő reá hull vétek, átok… 
Semmi kétség nincs felőle. – 
Hejh! kerűlne szem elébe 
Ki reánk e vészt, bajt mérte, 
Összevernők kővel, sárral 
Megvesszőznők bambusznáddal. 
Csontját zúznók össze mindet, 
Ha ő igy megronta minket. 
Damajánti pedig ottan 
Hallgatá ezt a bokorban; 
Szégyenében, réműltébe 
Ment belebb a sűrűségbe. – 
Ártatlan bűnén pirulva 
Keserűen fölsírt újra: 
„Oh én balsors üldözöttje! 
Igy tart hát ez már örökre? 
Jó sorsom letűnt, elvesztém… 
Mivel érdemeltem ezt én? 
Nem tudok, nincs semmi vétkem; 
Nem is volt… nem soha nékem! 
Hisz talán csak emlékezném! 
…Mivel érdemeltem ezt én? 
Más alakban, más életben 
Kelle nagy bűnt elkövetnem,{61} 
Hogy fejemre ennyi bánat, 
Végtelen kín és bú támad. 
Férjem birodalma veszve 
Ő maga is eltűnt messze… 
Rokonimtól elszakadva 
Gyermekimtől elragadva 
Nincs egy védőm segedelmem 
Kigyó-fészkin, rengetegben!” – 
Hogy másnapra fölvirradtak, 
Akik életben maradtak, – 
Elsiratva a csapást ott, 
Jó apát, fiút, barátot – 
Kit milyen gyász s bánat ére – 
…Elvonultak más vidékre. – 
Elmaradva a királylány 
Fölsírt újra bokra árnyán: 
„Mi lehet nagy, szörnyű vétkem, 
Hogy a nép is, melyre leltem, 
Itt a néma rengetegben, 
Elefánttól pusztul el mind? 
A haragos végzet értem – 
Értem ont reájok ily kínt. – 
Hosszú, hosszú gyötrelem 
Lesz még osztályom nekem! 
Napja előtt nem hal ember! 
A bölcs megmondotta régen. – 
Oh hogy az az elefántnyáj 
Nem tapodott szét ma éngem! 
Nincs embernek semmi tette 
Mit a sors számon ne venne! 
Ámde gyermekségem óta 
Nem követtem bűnt el én 
Szóban, tettben, gondolatban 
Mivel ezt érdemleném. 
Mégis ah!… férj választáskor 
Istenek jöttek le hozzám; – 
És én őket megvetettem, 
Férjemül Nalát választám. 
Nagy hatalmok sújt bizonnyal 
Engem ennyi fájdalommal!”… 
A gyönyörű, a fájdalmas 
Nő, a levert Damajánti, 
Férjéhez hű, bús királynő 
Igy zokogá panaszát ki. 
S véda-értő brahmánokkal 
Kiket a halál megóva, 
Elvonúlt oly fényesen, mint 
Őszi holdnak fénysarlója. 
Ment tovább és már estére 
Egy hatalmas várhoz ére: 
Csédi-király bölcs Szubáha 
Gyönyörű, nagy városába. 
Félruhában, fél ruhátlan 
Megjelent a büszke várban. – 
Elcsigázva, szétszórt hajjal, 
Halvány, félénk, vézna arccal, 
Bús őrültként tántorogni 
Látták őt a vár lakói. 
Hogy bement így egymagába 
Csédi-király városába, 
Víg gyereknép gyűlt körébe, 
Gúnyolódva úgy kisérte. 
Ment a bús nő körbe véve 
A királyi lak elébe. – 
Látta a királynak anyja 
Palotája födelén, 
Dajkájának szólt: „Eredj csak, 
Azt az asszonyt hozd elém! 
Bántja ott az utca népe 
Szegény nem tud mit csinálni; 
Pedig látom bája, éke 
Palotámnak büszkesége – 
S nagy díszére fogna válni 
Rongy ruhában is úgy néz ki, 
Mint a hosszú szemű szép Sri!” 
 
Utca népét visszahajtva 
Fölvezette őt a dajka. 
A királyné elcsodálva 
Annyi bájon szólt hozzája: 
„Megviselt a fájdalom bár 
Mégis olyan deli, szép vagy 
Mint villám-csík barna felhőn; 
Mondd nekem hát: ki s kié vagy? 
Nincs rajtad gyöngy s ékszer semmi, 
Lényed mégis földfeletti! 
Nem félsz egymagadban járva, 
Kedves angyal, égi lányka?” 
Szólt szavára a királyi 
Hölgy, a kedves Damajánti: 
„Nő vagyok én s földi ember – 
Férjhez fűzve szerelemmel. 
Szolganő, bár nagy ház sarja 
Ott lakom, hol kedvem tartja. 
Fagyümölcs- s gyökérrel élek. 
Házam ott van, hol az éj lep! 
Páratlan nemes volt férjem 
Szeretett is híven engem. 
S én imádtam… úgy kisértem 
Mint utast az árnya délben. 
Játékhoz nagy szenvedélye 
Volt; és ez is lőn veszélye. 
Kocka-harcon leveretve 
Elbújdoklott rengetegbe. 
Egyedül csak, egy ruhában 
Zavarodva – félőrülten – 
Beteg férjem vigasztalni 
Én is vele mentem… tűrtem. 
Egy helyen, egy alkalommal, 
Mélyen bent a rengetegbe’ 
Ugy bódúltan szál-ruháját 
– Tán letette – elvesztette. 
Tenger búban, bánatában 
Mint őrültet úgy kísértem. 
Virasztottam lelke éjén, 
Nem aludtam sok, sok éjen. 
Végre egyszer, valahol, míg 
Szunnyadoztam tova ment. 
Félruhámat is lemetszve 
Ott hagyott magamra… messze – 
Engem, gyönge bűntelent! 
Őt keresve szűntelen 
Égek nappal, éjjelen! 
Képe, mint a lótusz kelyhe 
Tündökölve ég szivembe. 
Oh de istenült valója… 
Életemnek fénye, napja 
Eltűnt, engem ide hagyva!” 
Szeme fényes könnyel tölt meg, 
Szava zokogásba tört meg… 
A szomorú, bús lánynak szólt 
Az, ki nála még búsabb volt: 
„Szép leány maradj te vélem, 
Legnagyobb örömöm nékem! 
Felkeresik emberim még 
Férjed is; ne menj te innét! 
A világot bárhol futja, 
Hozza ide őt is útja. 
Lakjál nálam; csak maradj itt; 
Megtalálod férjed újra! 
A királyné jó szavára 
Imígy szóla Damajánti: 
„Hősök anyja, némi feltét 
Mellett itt fogok szolgálni. 
Lábmosást nem végezek; nem 
Kell maradékféle étek; 
Férfiúval, idegennel 
Semmi áron nem beszélek. 
Sőt a balga is lakoljon 
Akinek rám lobban vágya, 
Életével kell fizetni 
Fogadalmam igy kívánja. 
Szólok csak is szent brahmánnal 
Járják a világot által 
Férjemért. – Ha ezt megteszed 
Leszek hű s jó lánycseléded. 
Más különben nékem nem kell 
Nem sehol, se lak-, se menhely!” 
Szólt szavára a királyné 
Szólt örülve nagy vidámon 
„Ég vezérelt! igy szeretlek! 
Mit fogadtál, megcsinálom!” 
Anyja a Csédi-királynak 
Igy beszélt hát Damajántnak. 
És lányának Szunandának 
Monda aztán: „Drága gyermek! 
Itt van bájos szolga-lányod 
Szép Szunandám! jer ismerd meg! 
Úgy fogadd, mint jó barátnét, 
Korra véled szint’ egyenlő: 
Játszatok, mulass – legyen ment 
Aggodalmak- s félelemtől!” 
És Szunanda felvidúlva 
Elvivé saját lakába; 
Odavette Damajántit 
Barátnéi szép sorába.

III. RÉSZ

TIZENNEGYEDIK ÉNEK 
Mikor elhagyá nejét Nál 
S ment ment futva messze onnan, 
Nagy tűzet vett egyszer észre 
Bent a sűrű mély vadonban. 
És kiáltás jött a tűzből, 
Mintha ember hangja szólna: 
„Jer siess Nál!” csenge tisztán, 
„Erre, erre! Punjaslóka! 
Jer ne félj!” Nál ment a hangra. 
Látta égni ott a tűzbe’ 
A kigyókirályt középen 
Karikába begyűrűzve. 
És a kígyó nagyremegve 
Szóla Nálhoz: „Jó király 
Én kiáltlak, Karkotáka, 
A levert kígyókirály! 
A vezeklő nagy mahárzsit 
Náradát egykor megcsaltam 
Átkot monda rám dűhében 
S megfogant az átka rajtam! 
Égj itt – monda – mozdulatlan, 
Nál királyfi míg ki nem vesz! 
Sorsa egykor erre hajtja. 
Addig átkom fejeden lesz! 
Átka miatt égek itten 
Nem bírok mozdulni, járni; 
Nagy szerencse lesz jutalma 
Ments ki kérlek, jó királyfi! 
Lennék mindig jó segítőd; 
Nincs kigyó hasonló hozzám; 
Könnyű is lennék; emelj ki 
Vess ki – és menj tova aztán.” 
A kígyókirály beszélt így 
S oly kicsiny lőn, mint az ujjam. 
Nál kezébe kapta – vitte 
Hol a tűz nem ége onnan. 
Hogy a tiszta légre értek 
Tűz hevéből szabadúlva 
Le akarta földre tenni 
S Karkotáka monda újra: 
„Menj derék Nál, lépj ki bátran; 
Számolj, olvasd lépteid meg. 
Én eközben nagy szerencse – 
S ritka kegyben részesítlek!” 
Nál ment; tízig olvasott el 
S itt a kígyó megharapta. – 
Harapásra perc alatt el 
Változott daljás alakja. 
Megdöbbenve Nál csak ámúlt 
Torzulását fájva nézte. 
Karkotákát ott megette 
Régi nagyság – s új alakban vette észre.{62} 
Kígyókirály Karkotáka 
Vigasztalva monda néki: 
„Alakod szét én romboltam; 
Ez volt vágyad, jól gondoltam, 
Hogy ne ismerjen meg senki! – 
Azt, ki miatt annyi bú ért, 
S lelked most is annyit szenved, 
Mérgemtől magát is égő 
Gyötrelem kínozza benned.{63} 
Addig égeti e méreg 
Mig neked nyugtot nem enged: 
S addig – jó királyfi! kínos 
Lakozása lesz te benned. – 
Azt, kiért ártatlanul bár 
Vége nincs fájdalmaidnak, 
Átkozám meg most haraggal 
S tégedet megszabadítlak. – 
Ellenségtől, vadkanoktól 
Semmi okod félni többé; 
Mert kegyemből rajtad átok 
Nem fog – semmi bráhmabölcsé. – 
Ez a mérgem jó királyfi 
Fájdalommal soha nem ver. 
Harcaidban meg fog óvni, 
S meghoz mindig győzelemmel. 
Menj most Ajódhjába és szólj: 
Kocsis Váhuka nevem, 
Rituparna kockaharchoz 
Úgy ért amint senki nem. 
Menj tehát szép Ajódhjába{64} 
Rituparna városába. 
Lóhajtásért ő cserében 
Megtanít a kocka-harcra; 
Jó barátod lesz örökre 
Nagy Iksváku{65} bűszke sarja. 
Kocka-harcot eltanúlva 
Boldogságod megjön újra. 
Visszanyered feleséged 
Országod és gyermeked; 
Ne emésszen hát a bánat. – 
– Igazat szólok neked! 
És ha egykor visszavágyol 
Régi alakodba, hát 
Emlékezz’ rám egyszerűen 
S öltsd magadra e ruhát. 
És mihelyt e ruha elfed 
Volt alakod visszanyerted!” 
E szavakkal fényes, égi 
Szép ruha-párt nyújta néki! 
Így oktatta Nált tehát 
S általadta a ruhát. 
És egy perc alatt – Kauráva!{66} 
Eltűnt a kígyók királya!

TIZENÖTÖDIK ÉNEK 
Eltűnt a kígyók királya 
S Nál indúlt újból útjára. 
Tizedik napon béére 
Rituparna városába. 
A királyhoz ment: „Nevem – mond – 
Váhuka a kocsihajtó; 
Lóhajtásban e világon 
Senki nincs hozzám hasonló. 
Jó tanáccsal is szolgálok 
Sok ügyes-bajos dologban; 
Tudok aztán bárkinél is 
Ételt főzni, sütni jobban. 
Bármi terhest, amihez csak 
Mesterség, erő, fogás kell 
A világon – megpróbálok; 
Rituparna nos fogadj fel! 
RITUPARNA szólt: 
Jó Váhuka, üdvözöllek! 
Mit igértél váltsd be szépen. 
Lóiramlás vala mindig 
Főgyönyöröm, szenvedélyem! 
Tedd lovaim gyorsfutókká, 
Erre fordítsd most a gondod; 
Fölfogadlak főkocsisnak, 
Százszor száz pénz lesz a zsoldod. 
Lesz melletted két segéd is 
Jó Varsnéja és Dzsivála, 
Köztök elmulatsz vidámon 
Csak maradj nálam Váhuka! 
Igy beszéle Nálhoz és ez 
Ott lakott nagy tiszteletben. 
Jó Varsnéja ós Dzsivála 
Megbecsülték mindaketten. – 
Itt lakott ő. – Olykor olykor 
Visszagondolt Damajántra. 
Egy dalt zengett estelenként, 
Ezt a bús dalt fújdogálta: 
„Hol van ő most szomjan, éhen 
Hol van fájdalmas, hű szentem? 
Gondol-é rám esztelenre? 
Jaj! ki védi bú-baj ellen?” 
Egyszer éjjel bús dalára 
Megkérdezte őt Dzsivála: 
„Mondd Váhuka, kit siratsz te 
Szakadatlan annyi éjen? 
Kinek jó nejét sohajtod? 
Vágyom tudni, mondd el nékem!” 
„Egy bolondnak vala hajdan – 
Ezt felelte Nál királyfi – 
Jó kegyes, hű, drága nője 
S ő nem birt szavának állni. 
Egy siralmas alkalomból 
Elveszíté ezt a balga, 
És azóta félőrülten 
Jár a földön sirva bolygva. 
Jár szűnetlen nappal-éjjel 
Fájdalomtól törve, dúlva 
Hű nejére visszagondol 
S azt az egy dalt zengi, fújja, 
Megjárta a nagy világot 
S tán valami helyre jutva 
Megpihent már s csak nejének 
Fájdalmára gondol ujra… 
Ez pedig ment a vadonban, 
Nyomor közt is, merre férje… 
És ő ott hagyá galádul… 
Bajos tudni vajjon él-e? 
Árva nő… jobb sorsra méltó! 
Rengetegben útja vétve, 
Éhség, szomjuság-gyötörten… 
Bajos tudni vajjon él-e? 
Ragadozó vad tanyáján 
Borzalmas, mély rengetegben 
Odahagyta az az őrült 
Isten átkától leverten!” 
Ezt regélte Nál király el 
Damajántiért sovárgva… 
Úgy lakott ott ismeretlen 
Rituparna udvarába’. –

TIZENHATODIK ÉNEK 
Mikor Nál országát veszté 
S ment nejével bújdokolni, 
Brahmánokat külde Bhíma 
Szét utána tudakolni. – 
Kincset bőven osztva köztök 
A parancsát így adá ki: 
„Tudjátok meg merre tűnt Nál 
És leányom Damajánti. 
Nál királyt ki megleli és 
A parancsom végrehajtja, 
Elém ide hozza őket, 
Ezer tehén lesz jutalma. 
És adok szép birodalmat 
Városhoz hasonló falvat. 
De ha Damajántit Nállal 
Hozzám nem vezethetnék is: 
Hozzanak csak hírt s adandok 
Tízszer száz tehént én mégis!” 
Ment a sok brahmán örömmel 
Minden irányban legottan; 
Keresék Nalát nejével 
Országokban, városokban. 
Hajh de sehol nem találják 
Sem Nált sem a Bhíma lányát. 
A gyönyörű Csédi-purban 
Járt egy szent brahmán Szudéva. 
Megpillantá Damajántit 
A királyi várkastélyba’. 
Ünnepet hirdettek épen 
S ő ott állt Szunanda mellett 
Minden ék és pompa nélkül 
Messze feltűnt, messze fénylett, 
Mint sugárzó nap, ha körzi 
Fátyolozó szürke felleg. 
Hogy meglátta állni ott a 
Szépszemű lányt porba-szennybe 
Igy sóhajtott: ez Bhaimi! 
És magában ezt rebegte: 
Szudéva szólt: 
Amilyennek rég ismertem 
Oly szépen néz mostan is ki. 
Célom értem látva őtet 
Ki oly bájos, szende, mint Sri. 
Teli holdhoz oly hasonló 
Gömbölyű szép keble halma; 
Arca fényén a világból 
A sötétség mind kihalna. 
Két szeme két lótusz kelyhe 
Mint Manmatha szép nejének.{67} 
Gyönyöre a nagy világnak 
Fénylő holdja voln’ az égnek. 
Szép vidarbha-tó vizéből 
Kiszakítva végzet által; 
Mint letört lótusz virága 
Födve porral, födve sárral. 
Olyan mint tölt holdnak éje 
Ha holdját Rahu{68} elnyelte, 
Mint száraz medrű patakcsa – 
Olyan férjeért kesergve. 
Lótusz bokra, lombja nélkűl; 
Összerezzent kis madárka; 
Kristálytócsa – elefánttól 
Fölkavarva összejárva. 
Félénk, gyönge, karcsú nőcske, 
Érdemes gyöngy-foglalatba, 
Lankadó tört lótusz ága 
Égető naptól hervadva. 
Szépséggel, jó szívvel áldva 
Gyöngyre méltó s oly mezetlen… 
Mint az újhold görbe íve 
Eltakarva fellegekben. – 
Hű szerelme gyönyörétől, 
Rokonoktól esve távol 
Alig birja gyönge testét 
Férje után vágyódástól. – 
Gyöngye, éke hogyha nincs is: 
Gyöngye lesz a férj a hölgynek. 
Elhagyatva – bármi fényben 
Csak halványan tündökölhet. 
Mondhatatlan, mennyi bú-bajt 
Szenved Nál is fosztva ettől, 
Hogy vonszolja árva éltét! 
Kín alatt hogy össze nem dől! 
Oh ha ezt a barna fürtűt, 
Lótusz-szeműt látom búba, 
Ki örömre volna méltó: – 
Sír a lelkem elborulva. 
Mikor ér el szenvedése 
Tengerének túlpartjára?… 
Mint a holdhoz Róhiní{69} jő, 
Hozzá mikor jő a párja. 
Oh ha Nál őt visszakapja, 
Mint örűl majd felvidulva! 
Birodalmát visszavenné 
A föld ura lenne újra… 
Kor-, nemesség- és erényre 
Oly egyenlők, összeillők 
Bhaimíra érdemes Nál 
És érdemli Bhaimí őt. 
Vígasztalnom kell a bús nőt! 
A nemes hős daliának, 
A dicsőnek feleségét, 
Kit férjéért öl a bánat. 
A holdarcú, bájos asszonyt 
Meg kell vígasztalni, meg kell… 
Ki fájdalmat még nem érzett 
És most fájdalmán mereng el! 
Vrihadasva szólt: 
Mikor igy megismeré őt 
Különféle jelbűl, okból 
Bhaimíhoz lép Szudéva 
És hozzá ily szavakat szól: 
„Damajánti! én, Szudéva, 
Testvérednek jó barátja, 
Téged fölkeresni jöttem 
Bhíma király parancsára. 
Jó apád, anyád, testvérid 
Mind jó egészségben vagynak. 
Hosszú élet látszik arcán 
Játszadozó két fiadnak. 
Érted ül csak könny-özönben, 
Gyászban az egész rokonság, 
Kereső kegyes brahmánok 
A világot bébolyongják!” 
És – királyom! – hogy Szudévát 
Fölismerte Damajánti 
Sorba kérdte, hogy-mint vannak 
Ismerősi, jó baráti? 
Sírt, zokogva, fuldokolva, 
Nem tarthatta könnye árját, 
Hogy Szudévát újra látta – 
Testvérének hű barátját. 
 
Távolról Szunanda nézte 
Mint húllt könnye zápor módra 
Mint hajolt meg fájdalomban 
Míg a szent brahmánnal szóla. 
„Nézd csak! – anyjához beszéle – 
Sír a szolganőm erősen, 
Ott beszélget egy brahmánnal; 
Azt hiszem, hogy ismerőse.” 
Csédi-király édes anyja 
Kastélyából ment azonnal 
Oda hol a szolganője 
Állt s beszélt a szent brahmánnal. 
Jól kikérdezé Szudévát 
Félre híván őt magához: 
„Kinek felesége e nő? 
És ki lánya ez a bájos? 
Hogy szakadt el rokonoktól 
S férjétől a kedves árva? 
Hogy ismertél jó brahmán rá 
Ha rég eltűnt – ily sokára? 
Tudni vágyom pontosan mind: 
Add elő hát, légy olyan jó, 
Szólj e tündér lányról, aki 
Istennőkhöz oly hasonló!” 
Legszentebb brahmán, Szudéva 
A királyné kérésére 
Leült s Damajánti sorsát 
Sorba híven elbeszélte.

TIZENHETEDIK ÉNEK 
Szudéva szólt: 
Bhíma a vidarbha-földnek 
Nagyhatalmú, bölcs királya. 
Annak gyermeke, a bájos 
Damajánti ez a lányka! 
Felesége Víraszena 
Hős fiának, deli Nálnak – 
Punjaslókának a bölcsnek – 
Büszke nizsadha királynak. 
Öccse ezt trónjától fosztá 
Kockajátékban legyőzve. 
Ekkor eltűnt szép nejével 
S mitse hallottunk felőle. 
Mi Damajántit keresve 
Járunk szerte a világon 
S ím a kedves nőt fiadnak 
Városában itt találom. 
Bájra és termetre véle 
Emberi lény nincs egyenlő 
Görbe ívű két szemölde 
Közt ragyog egy barna szeplő. 
Megláttam jegyét, habár mint 
Hulló lótusz kelyhe halvány, 
S verítékben elmosódik, 
Mint hold sűrű felleg alján. 
Azt a szeplőt bájos arcán 
Remekűl teremté Bráhma; 
Nem ragyog most, mint az új hold 
Félénk, halavány sugára. 
De bár födje szenny s veríték 
Karcsúsága mitse veszte; 
Mint hasított csík aranyban, 
Úgy ég, csillog karcsú teste! 
Az a nő, ki ily termettel 
Ily szépség-szeplővel áldott 
Király-lánynak úgy kitetszik, 
Mint hamu közt a zsarátnok. 
Vrihadasva szólt: 
És Szudévának szavára 
Damajántinak szemölde 
Közt a rejtő verítéket 
Szép Szunanda letörölte. 
Verítékét hogy letörlék 
Feltűnt a szeplő legottan; 
Mint a hold midőn az égen 
Sűrű felhőkből kibukkan. 
A királyné és Szunanda 
Bhaimí jegyét meglátva 
Darabig meglepve álltak, 
Sírva húlltak majd nyakába. 
Könnyük hullt némán sokáig. 
Végre a királyné szóla: 
„Testvéremnek vagy te lánya! 
Itt a jegy, ismerlek róla. 
Én s anyád leányi voltunk 
Egy apának, egy királynak, 
A Dasárnában országló 
Nagyhatalmú Szudamánnak. 
Bhímának lett neje ő; én 
Vírabáhut választottam 
Férjül. Téged láttalak már 
Dasárnában kis korodban. 
Mint atyádnak birodalma 
Szép Damajántim! tiéd is: 
Úgy országom trónja, kincse 
Légyen egyszersmind tiéd is!” 
Szép szavára Damajánti 
Megörült, örült felette, 
Édes anyja testvérének 
Meghajolva ezt felelte: 
„Hozzád jöttem ismeretlen, 
S jól fogadtál mégis engem! 
Minden vágyamat betöltéd, 
Megvédted az árva-gyöngét! 
Jól tudom: kedves lakodnál 
Most még kellemesbet adnál! 
Oh de rég száműzve, árván… 
Én csak… én csak haza vágynám! 
Két kicsiny fiam van ottan, 
Atyja nélkül, elhagyottan! 
Búsulnak, sírnak szegények 
Anya nélkül, oh hogy élnek!? 
De ha mégis volna kedved 
Tenni vélem jót: azt tedd meg. 
Rendelj egy kocsit számomra, 
Mennem kell Vidarbha-honba!” 
„Ám legyen; meglesz bizonnyal!” 
Szólt a királyné azonnal. 
És királyom! nagy sereggel 
Hozzá illő őrizettel 
Elbocsátá a királynő 
Csédi-honból a vidám nőt; 
Jól ellátta ét-itallal, 
Egész útján úgy vonatta 
Kocsiját is férfiakkal. 
Újra Vidarbhába ért így 
Nem sokára Damajánti 
Nagy örömmel ünnepelték 
Rokonai, jó baráti. 
Boldogan s örömben érte 
Ismerőit, sok rokonját, 
Apját, anyját, két kicsinyjét, 
S barátnői szép csoportját. 
Hálát monda isteneknek 
Megvendégelt sok brahmánt, kik 
Őt keresték. – Bőkezűleg 
Szórta kincsét Damajánti. 
Ezer tehénnel fizette 
Bhíma Szudevát azonnal; 
Adott lányaért cserében 
Néki falvat szép vagyonnal. 
Király-atyja városában 
Damajánti s gondja véle – 
Megpihent egy éjjel ott és 
Reggel anyjához beszéle: 
„Anyám! istenekre mondom 
Ha óhajtod azt, hogy éljek 
Fölkerestesd Nál királyt is 
És hozasd előmbe, kérlek!” 
Damajánti ily szavára 
A királyné bús, levert lőn! 
Nem tudott egy szót se szólni, 
Csak sírt, sírt kétségbeejtőn. 
Hogy meglátták hárem-női 
Ily kinos, bús állapotban 
„Jaj, jaj!” fenhangon zokogtak 
Jajveszékeltek legottan. 
Ekkor Bhíma nagy királyhoz 
Szólt a felesége ilykép: 
„Damajánti: a leányod 
Férjét, Nált siratja mindég! 
Minden szégyent félre vetve 
Hozzám ily szavakkal szóla: 
Szolgáiddal fölkerestesd 
Bárhol is van Punjaslóka!” 
Neje kérésére Bhíma 
Brahmánokat külde szerte: 
„Járjatok be, nézzetek meg 
Minden földet Nált keresve!” 
Bhímának parancsszavára 
Összegyűltek a brahmánok 
Bhaimíhoz is beszóltak: 
„Összejárjuk a világot!” 
Monda Damajánti nékik: 
„Menjetek hát minden tájra 
Ország-, város-, és falukban 
Ezt mondjátok újra s újra: 
Merre szöktél kocka-játszó 
Ruhám elmetszett felében; 
Hű nőd elhagyod kietlen 
Erdőben szunnyadva mélyen? 
Ő, miként meghagytad, ott űl 
Űl és vár… vár téged egyre; 
Ég emésztő aggodalmak 
Közt egy félruhával fedve. 
Sír az árva bánatában 
Könnyben úszik két orcája; 
Légy kegyes, kegyelmes oh hős! 
Szólj, felelj hívó szavára! 
Ezt mondjátok s több ilyet még, 
Indítsátok szánalomra! 
Szél ha szítja – őserdőt is 
Összeont a tűz halomra. 
Védelmet és ápolást vár 
Joggal férjétől a nője 
Mért vonod meg mind a kettőt 
Te, kötelmek ismerője! 
Bölcs, nemes valál te; minden 
Ember részvevőnek mondott; 
Félek részvétlen levél most, 
Hogy szerencsém összeomlott. 
Indúlj szánalomra hát most 
Hű nőd szerencséje vesztén; 
Legmagasb erény a részvét! 
Így hallottam tőled ezt én. 
Ezt kiáltva, valahol ha 
Hallotok rá válaszolni: 
Nál lesz ottan az – vigyázva 
Nézzétek meg jól: ki, hol s mi? 
És ha szavatokra ekkor 
Így vagy úgy – de válaszolna: 
Tartsátok meg, jó brahmánok! 
És adjátok majd tudtomra. 
Mégis úgy, hogy ő ne sejtse 
Hogy ti parancsomra szóltok; 
Jertek vissza csak sietve, 
Kövessétek ezt a módot! 
Ússzék boldogság s örömben – 
Vagy küzdjön végső nyomorral, 
S vágyakozzék kincsre, jóra – 
Tudjatok ki mindent sorral!” 
És parancs-szavára mentek 
A brahmánok szerte mindütt 
Felkutatni Nál királyt, kit 
Sorsa annyi bajba döntött. 
Várost, falvat, pásztorkunyhót, 
Remeték rideg magányát 
– Nált keresve országszerte – 
Szent brahmánok összejárják. 
Szavait el nem felejték 
Minden tájon megkiáltni. 
Zengett mindenütt a szózat, 
Amit monda Damajánti!

TIZENNYOLCADIK ÉNEK 
Sok időre egy kegyes pap, 
Neve volt bölcs Parnada, 
Visszatérve Bhaimíhoz 
Neki ily választ ada: 
„Damajánti! én, hű szolgád 
Nál királyt keresni voltam, 
Bhángászuri{70} városába, 
Ajodhjába is beszóltam. 
Úgy miként te azt ohajtád 
Nemes lelkű, szép királylány! 
Rituparna nagy királynak 
Szózatodat megkiáltám. 
Ám az emberek királya, 
Magas sorsu Rituparna 
Sem maga, sem környezetje 
Nem felelt semmit szavamra. 
De midőn őt odahagytam, 
Titkon jött hozzám egy férfi, 
Rituparnának cseléde, 
Váhuka a neve néki. 
Kocsihajtó a királynál; 
Rút alakja, kurta karja… 
Lóhajtásban ritka-jártas, 
Főzésben nincs senki párja. 
Sokszor felsóhajta mélyen, 
Meg-megindúlt könypatakja; 
Hogy-létem kérdezte váltig 
Végre szólt nagyot sohajtva: 
Nemes szivű szende nőkre, 
Bárha nagy nyomorba esnek 
Áldást szór saját erényök 
S gondja van az isteneknek. 
Nem gyuladhat az haragra 
Még ha oda hagyja férje, 
Égi éltet él az a nő, 
Kinek szép erény a vértje. 
A balgát, boldogtalant, kit 
Fut a kedv, balsorsa vagdal, 
Mégha… mégha elhagyá is, 
Ne illesse ő haraggal. 
Kinek csak ha ételért nyúl, 
Ruháját madár ragadja, 
És emésztő gond között ég 
Ne illesse ezt haragja. 
Érje áldás, verje átok – 
Meg ne bántsa azt a férjet, 
– Ha egykor elébe téved – 
Aki fosztva trón- s örömtől 
Szomjan-étlen semmivé lett! 
Mihelyt hallottam beszédét, 
Visszajöttem, mint kivántad. 
A hírt már tudod; ha tetszik, 
Menj s jelentsd meg a királynak! 
Csendesen, könny-hullatás közt 
Hallá e hírt Parnadától 
Damajánti és anyjának 
Monda titkolózva távol: 
„Meg ne tudja semmiképen 
Bhíma király ezt a dolgot. 
Én valamit Szudévának 
Itt jelenlétedben mondok. 
Úgy hogy elhatározásom 
Bhíma király ne is sejtse, 
Ha boldogságomra vágyol 
Légyen anyám gondod erre. 
Amint engem elvezérelt 
Gyorsan ide e kastélyba, 
Legyen oly ügyes megint és 
Induljon tüstént Szudéva, 
Felkeresni Nál királyt 
Ajódhjába menjen át!” 
És hogy megpihent Parnáda 
Dísze a papok rendének, 
Damajánti gazdagon dús 
Ajándékkal tisztelé meg. 
„Többet is kapsz hű brahmán még 
Majd ha megjön Nál a férjem, 
Annyi jót tevél te, mennyit 
Nem tehet más senki értem. 
Hogy Nalát én visszakaptam, 
Tied jó brahmán az érdem!” 
E szavakra őt a szent pap 
Minden áldással megáldta, 
Dolgait végezve bölcsen 
Elvonúlt csendes magányba. 
Damajánti is – királyom! 
Szudévát hivatta menten, 
Anyja előtt monda néki 
Fájdalom- s bútól leverten: 
„Menj Szudéva Ajódhjába 
Menj Rituparnához ismét, 
Találkozzál véle s szólj úgy 
Mintha történetből esnék: 
Férjválasztást rendez újra 
Bhíma lánya, Damajánti. 
Arra gyűl most mindenünnen 
Sok király és sok királyfi. 
Meg van az idő is szabva: 
Holnap reggel a nap kelte; 
Rajt’ ha vágyol megjelenni, 
Menj hatalmas úr sietve. 
Másodszor választja férjét 
Holnap ragyogó hajnalra. 
Nál királyról semmi hir nincs, 
Él-e még vagy meg van halva!” 
És Szudéva ment azonnal, 
Vitte a hírt, mit kivántak; 
Úgy tett és úgy monda mindent 
Rituparna nagy királynak.

TIZENKILENCEDIK ÉNEK 
Hogy Szudéva hirdetését 
Meghallotta Rituparna, 
Nyájasan szólt Váhukához 
És hízelgő volt a hangja: 
„Vidarbhába kell robognom 
Bhaimí férjlátójára; 
Ismered a ló futását, 
Egy nap elég lesz-e rája?” 
Ily szavára jó urának 
Összerendűlt Nál egyszerre; 
Elszorúlt a szíve kíntól, 
Így hánykódott büszke lelke: 
„Damajánti hirdeté ezt? 
S megtenné az eszevesztett?… 
Vagy talán csak cselfogásnak 
Értem gondolá ki eztet? 
Vagy szégyent akar követni 
Bhaimí el a szelíd nő, 
Kit én megbántok galádul, 
Veteműlten?… Szánnom illő!{71} 
Ingatag a nő a földön!… 
Hajh! De szörnyű vétkem terhe! 
Hadd tegye, ha tán szerelmét 
A válásban elfeledte; 
Ha megrendíté a sok vész, 
Ha kétségbeejtő kínja!… 
Nem… azt mégis nem szabad, mert 
Ő a gyermekimnek anyja! 
Mennem kell s kitudni mindent. 
Mi van itt való s valótlan. 
Rituparna kedvét töltöm 
De csak magamért, valóban!” 
Miután ezt elhatárzá 
A kétségb’esett Váhúka, 
Rituparna nagykirályhoz 
Szólt kezeit összedugva: 
„Kívánságodat betöltöm; 
Hajtok emberek királya! 
Egy nap, míg elszáll – elérek 
A vidarbhák városába!” 
Bhángászuri kérelmére 
Váhuka, kocsihajtója, 
Lovait szemügyre venni 
Belépett a ménes ólba. 
Hejh! sürgette Rituparna 
Váhukát sürgette váltig, 
Midőn ez számítva hosszan 
Nézegette paripáit. 
Végre több sovány, erős mént 
Utra alkalmast szemelt ki, 
Miket jó erő, kitartás, 
Nemes vér és tűz emelt ki. 
Nagy állcsonttal, széles orral, 
A gonosz-jegyektől mentek, 
Sörényök tíz ágba fonvák, 
Szindhu szűltek, szél – neveltek.{72} 
Látva művét Rituparna 
Kissé boszankodva mondá: 
„Mire való már e munka? 
Ne tégy engemet bolonddá! 
Majd ezek bevisznek, azt hidd 
Ily csekély erővel, ennyi 
Gyorsasággal nem tudom, hogy’ 
Mersz olyan nagy útra menni?” 
Váhuka szólt: 
Homlokán egy-, kettőnek főn, 
Négynek oldalán van a jegy; 
Duzzadó szügyén megint négy – 
S fönt a hátán hordja azt egy. 
Ezek elvisznek bizonnyal 
Vidarbhába várt időre – 
Ám ha mást akarsz királyom: 
Szólj, én rögtön azt fogom be! 
Rituparna szólt: 
A lóhajtást, lófutást is 
Nálam jobban ismered te 
Fogd amelyik jobb szerinted, 
Váhukám! csak fogd sietve. 
Vrihadasva szólt: 
Négy tüzes lovat fogott be 
Nál királyfi egy fogatba; 
Mind a négy szélként iramló 
Könnyű lábu, büszke fajta. 
Hogy befogta felszökött rá 
Király Rituparna gyorsan. 
Egy rántásra a szilaj mén 
Mind a négy le térdre dobban! 
Ekkor a dicsők dicsője 
Nál a Víraszéna sarja 
Megszólítja paripáit 
S hízelegve simogatja. 
Majd a gyeplőt kapta kézbe, 
Állott indulásra készen; 
Varsnéjára rákiálta, 
Pattanjon föl kocsijába! 
Közzé vágott most, amint kell 
Paripáinak Váhuka, 
Úgy szökött a légbe mind fel 
Kocsisuk is majd lehulla. 
Látva szálló méneit, hogy 
Gyors szellő gyanánt repűlnek, 
Ajódhjának fejedelmét 
Néma ámulat lepé meg. 
Kocsijok zörgő robajját, 
A gyeplők szép lengését, a 
Lóiramlást – jó irányzást 
Nézte – s gondolá Varsnéja: 
„Mátali, az isteneknek 
Bölcs kocsihajtója ez tán… 
Mert úgy tetszik, mintha ennek 
Nagy művészetét csodálnám! 
Vagy talán a lóvezérlés 
Ritka hőse Szálihótra, 
Emberi alakot öltve… 
Mintha megdicsőült volna. 
Ah! talán Nál, Nál királyfi, 
Ellenvárak megvivója; 
Ide jött az én királyom!”… 
Igy űlt ott gondolkodóba. 
„Hátha a Nál tudományát 
Váhuka is szinte érti, 
Annyi biztos: Nál királlyal 
Van közös vonása néki. 
És Váhuka Nál királlyal 
Korra is egyenlő szinte… 
Ha nem Nál: de tudományát 
Úgy bizonnyal érti mint e’! 
Mert elváltozott királyok 
Titkon járnak itt a földön, 
Kényszerítve végzet által 
Más alakba öltözöttön. 
Rejtélyét nem oldhatom meg! 
Törpe és rút termetében 
Bár keressem – nincs bizonyság, 
Így marad most véleményem! 
Kora: az bizonyság volna. 
Termete: cáfol legottan. 
Végre is: derék Váhuka 
Nálnak méltó párja sokban!” 
Tépelődve így sokáig 
Elméjében ezt gondolta 
Punjaslókának cseléde, 
Varsnéja, a régi szolga. 
Rituparna fejdelem meg 
Csak a hajtást méregette; 
Bámulá derék kocsissát 
S örvendett nagyon felette. 
Az iramlást, a vezérlést 
Nézte és csodálta szörnyen: 
Ott ragadt egész figyelme, 
Úszott lelke kéj-gyönyörben.

HUSZADIK ÉNEK 
Ment hegyen, völgyön, folyókon 
Tón, virányon, erdőségen, 
Szállt a gyors fogat keresztül, 
Mint sebes madár a légen. 
Amint így repülve tűntek 
Bhángászuri fejedelme 
Látta, hogy felső ruhája 
Elmarad a földre esve. 
Szólt sietve, szólt azonnal, 
Hogy ruháját esni látta: 
„Fölveszem, várj!” igy kiáltott 
Rituparna Nál királyra. 
„Vond a gyeplőt, jó Váhuka 
Tartsd vissza a paripákat 
Csak míg Varsnéja lepattan 
S visszahozza a ruhámat!” 
Válaszolt rá Nál királyfi: 
„Hajh már messze van palástod, 
Távolabb egy jódzsanánál{73} 
Többet azt már meg se látod!” 
Igy felelt Nál a királynak. 
Mostan egy erdőbe értek, 
Ott gazdag-gyümölcsű, lombú 
Vibhitáka volt tömérdek. 
Rámutatva egyre monda 
Rituparna Váhukához: 
„Hé! kocsis! te is csodáld meg 
Mint értek a számoláshoz. 
Mindenhez nem ért mindenki 
Mindentudó nincs is senki, 
Nem lehet minden tökélynek 
Együvé, egy fejbe menni. 
Nézd e fán itt hány levél van, 
Mennyi gyümölcs a sok ágon! 
De ahány levél leomlott 
Eggyel van felül a százon. 
Száznál eggyel több a lombja, 
Eggyel több viszont gyümölcse; 
Levele a két nagy ágnak 
Ötven millió mindössze. 
Mindnek együtt a két ágnak 
S a kisebb gallyak gyümölcse, 
Olvasd meg bár – kétezer s száz 
Ötöt végy ki csak belőle!” 
Miután megvonta fékét, 
Megállítá paripáit, 
Szóla Nál: „Igy tudhatatlan, 
A mit szólsz dicső király itt! 
Nékem tudni kell s legitt meg- 
olvasom a vibhitákat. 
Ha az olvasást megejtem, 
Elmulik a tudhatlanság. 
Itt szemed láttára össze- 
Olvasom levél s gyümölcsét. 
Mert így nem tudom belátni, 
Ugy van-é vagy nincs-e, fölség! 
Megszámlálom hát gyümölcsét 
Itt előtted Rituparna; 
Jó Varsnéja fogd a féket, 
Tartsd e gyeplőt pillanatra!” 
Szóla hozzá Bhángászuri: 
„Nincs időnk most késelemre.” 
Válaszolt megint Váhúka 
Szent buzgalmában kikelve: 
„Várj egy pillanatra, mondom! 
Vagy ha nincs egy csepp türelmed: 
Ott a kocsisod Varsnéja, 
Itt az út, ezen kell menned!” 
Monda ekkor hízelegve 
Nyájas szókkal Rituparna: 
„Nagy a föld, de kocsihajtó 
Nincs olyan több, mint te rajta! 
Vidarbhába jutni még ma 
Csak te véled van reményem. 
Hajtásodra számítottam… 
Ne szakaszd itt félbe épen! 
Nincs olyan kincs, mit szavadra 
Meg nem adnék jó Váhúka, 
Ha a napot égen érjük 
Még – Vidarbha-földre jutva.” 
Szóla Nál: „A vibhitákát 
Olvasom most én elébb meg; 
Vidarbhába viszlek aztán. 
Halld meg, értsd meg e beszédet!” 
„Olvasd!” monda Rituparna 
S bosszusan szavába vágott. 
„Ezt a lombot is mutattam, 
Olvasd meg hát ezt az ágot. 
Olvasd meg nagy tudni-vágyó! 
Teljék kedved benne rögtön!” 
Nál lepattant és letörve 
Megszámlálta ott a földön. 
Szólt a királynak legottan 
Esve szörnyű ámulatba, 
„Amennyit mondál királyom, 
A levél ép’ annyi rajta! 
Jártasságod számolásban 
Látom s bámulom felettébb! 
Hogy lehet ezt megtanulni, 
Azt szeretném tudni csak még!” 
Szólt a föld királya hozzá, 
Mig mentek, rohantak újra: 
„Kocka-játszás s számoláshoz 
Nincs ki nálam jobban tudna!” 
Monda néki Nál királyfi 
„Engemet taníts meg erre. 
Én cserében lóhajtásra megtanítlak 
Embereknek fejedelme.” 
Rituparna ily nehéznek 
S ily helyzetben látva dolgát, 
A lóhajtást is kivánva 
Váhukához szólt: „Fogadd hát! 
Kockajátéknak tökélyét 
Nyerted tőlem mint igértem, 
Kocsihajtást, lóirányzást 
Adj cserében érte nékem!” 
E szavakkal Nálra adta 
Tudományát Rituparna. – 
És mihelyt ez vette: testét 
Káli rögtön odahagyta, – 
Karkotáka mérgét száján 
Nagy kinok között kihányván. 
Káli kínos lángja hője 
Szintén el-kiszállt belőle, 
Így aléltan, öntudatlan 
Sokáig feküdt Nál ottan. 
Méregtől megszabadulva 
Alakját fölvette Káli, 
Nál pedig dühödt haraggal 
Átkot akart rá kiáltni. 
Szólt remegve Káli hozzá 
Kezeit kulcsolva, zárva: 
„Fékezd bosszúságod oh hős 
Nagy dicsőség lesz az ára! 
Átkot mondott már előbb rám 
Indraszena édes anyja 
Mikor ott hagyád az erdőn; 
Mennyit szenvedtem miatta, 
Meddig benned kellé laknom 
Kín között oh győzhetetlen ! 
Kígyó-király mérge gyötrött 
Éjjel és nappal szünetlen. 
Most tőled kérek kegyelmet; 
Hallgasd meg szavam királyom: 
A ki csak neved dicséri 
Bárhol e széles világon, 
Soha tőlem az ne féljen, 
Nem szenved háboruságot 
Ha reám, míg rettegés közt 
Kérlek itt, – nem szórod átkod!”{74} 
Igy könyörgött Nál királyhoz 
És ez elnyomá haragját. 
Káli meg remegve rögtön 
Vibhitáka fába ment át. 
Káli másnak láthatatlan 
Volt míg Nállal szóla ottan. 
Nál a hős király is újra, 
Kínjától megszabadúlva, 
Mihelyt Káli tőle elment, 
S a lombot megolvasá lent, 
Régi nyugalmára lelve 
Öröm s boldogsággal telve, 
Száll kocsiba s messze vágtat, 
Hajtja a tűz paripákat. 
És a vibhitáka lombja 
Alig szálla Káli rája 
Hervadt rögtön és leomla. 
Most szilaj gyors méneit Nál, 
Melyek, mint madár a légen 
Úgy repűltek, hajtja, űzi 
Vidám lélekkel kevélyen. 
Szép vidarbha-tájra nézett 
S szállt nyargalva Nál királyfi. 
Mikor messzejárt, – elő jött 
S szinte ment lakába Káli. 
Nagy királya a világnak 
Átkától meg így menekvék; 
De bár Káli elhagyá is 
Alakját nem nyerte meg még.

HUSZONEGYEDIK ÉNEK 
Szállt s beért Vidarbha-honba 
Rituparna estenett még, 
Érkezését itt a szolgák 
Bhíma királynak jelenték. 
Bhíma hívására tüstént 
Hajtatott be Kundinába, 
Zörgő kocsijok robajja 
Elhallatszott messze tájra. 
Kocsijok dörgő robajját 
Meghallák Nál paripái: 
Vidáman nyihogtak, mintha 
Mellettök voln’ Nál királyfi. 
Kocsijok zaját, robajját 
Hallá Damajánti szintén 
Mint menydörgés mély dörejjét 
Terhes felhőknek közelgtén. 
Szörnyű bámulat lepé meg 
Hogy hallá e dörgedelmet, 
Mint hajdan, midőn kocsizva 
Ült lóhajtó férje mellett. 
Hitte, hogy azt hallja újra; 
Paripái hasonlóan, 
Pávái a háztetőn és 
Elefántjai az ólban. 
Lovai is bérobogtát 
Nagy nyerítéssel fogadták. 
Robogása hallatára 
Pávái és elefánti 
Ormányok’, nyakuk’ emelve 
Fenhangon kezdtek kiáltni; 
Mint midőn dörgő felhőket 
Esőt várva üdvözölnek. 
Damajánti szólt: 
E szekérzörgés, mely dörgve 
Elhallatszik messzi tájra, 
Nagy gyönyörrel tölti lelkem! 
Nál jön itt, a föld királya. 
Oh ha én ma fényes holdam 
Nem látom ma meg, szerelmem, 
Nált, minden tökély királyát: 
Meghalok, meg menthetetlen! 
Ha ölelő karja közzé 
Nem lehet ma még sietnem: 
– Karja közzé, mely gyönyört nyújt 
Meghalok, meg menthetetlen! 
Hogyha nem jön közelembe 
Dörgedelmes hangú Nál ma: 
Nem kell életem! Belépek 
Aranyszínű tűzbe, lángba. 
Ha ő ki hős, mint oroszlán, 
Mint elefánt, győzhetetlen, – 
Hozzám nem siet királyom, 
Meghalok, meg menthetetlen. 
Nem tudok én semmi vétkét, 
Nem emlékszem bántalomra! 
Soha egy vásott, gonosz szót, 
Nékem egy rossz szót se monda. 
Bőkezű nemes, türelmes, 
Hős, királyoknak királya! 
Aljast még titkon se gondol; 
Szűzies, szívem királya. 
Érte égek nappal-éjjel, 
Ki oly gazdag sok tökéllyel! 
Megszakad szívem kínokban, 
Kedvesemtől elhagyottan! 
Így vergődött és jajongott 
Öntudatlan, mint egy őrült 
S felszaladt, hogy Punjaslókát 
Lássa a kastély-tetőrül. 
És ott látta udvarokban 
Lent a kocsit, mely begördült; 
Rituparna Váhukával 
S Varsnéjával rajta fönt ült. 
Hogy Varsnéja és Váhuka 
Kocsijukról földre szöktek, 
Lovukat legott kifogták 
S helyt csináltak szekeröknek. 
Rituparna nagykirály is 
A fogatról hogy leszálla, 
Arra ment legott, hol a hős, 
A félelmes Bhíma álla. 
Bhíma illő tisztelettel 
Látta őt, nemes vendégét, 
Hogy miért jött ennyiről, azt 
Ő se, a szolgák se vélék. 
„Ég hozott! mi jóba fáradsz?” 
Bhíma mindjárt kérdezé őt. 
Meg se gondola a hősök 
Hőse, hogy tán lányaért jött. 
Rituparna nagy király meg 
Nézett ottan szerte váltig; 
De hiába, mert sehol nem 
Lát királyt, avagy királyfit. 
Sem jelt a szvajamvarára 
Sem brahmán-gyűlést nem láta. 
Megfontolva ezt felelte 
Fejedelme Kósalának: 
„Jöttem hozzád messze földről, 
Hogy neked sok jót kivánjak.” 
Bhíma király csak mosolygott 
És ezt gondola titokban: 
„Több, mint száz mérföldön által 
Jönni ebben nem nagy ok van. 
Nem lehet, hogy ily kis okból 
Oly sok falvat hagyna hátra! 
Jó ürügynek – ámde oknak 
Gyenge ily nagy útazásra. 
Mi az oka – majd kitűnik 
Jövőben; most nem tudom!” 
Szólt és elbocsátja őt meg- 
Vendégelve gazdagon. 
„Fáradt vagy nagyon – igy szóla – 
Menj pihenni, nyugovóra!” 
Vendégelve a királytól 
Ment vidáman Rituparna; 
Szolgáktól kisérve ment a 
Bhíma megjelölte lakba. 
Midőn Rituparna elment 
És Varsnéja véle szinte, 
Nál a kocsit hozta rendbe, 
Helyezé a kocsi-színbe. 
Paripáit leszerelte 
Megetette, megitatta; 
Műértőleg járt köröttök 
S majd felült a kocsi-bakra. 
Damajánti búba mélyedt 
Bhángaszúrit látva ottan, 
S Varsnéját kocsis-legényét, 
És Vahukát ily alakban. 
Igy gondolkodott: e zörgést, 
Kocsi-dörgést ki szerezte? 
Zengett, mintha ő csinálná, 
Pedig őt nem látom közte. 
Varsnéja elleste titkon 
Hajtását úgy lesz bizonnyal, 
Azért tünt Nálé gyanánt föl; 
Ő hajtott olyan robajjal. 
Vagy talán a Nál erényét 
Birja szintúgy Bituparna 
Azért tünt úgy a robaj fel 
Azt hivém, hogy Nála hajtja. 
Igy gondolkodott leverten 
Ott sokáig Damajánti, 
Végre egy szolgálót küldött 
Kémlelésre Nál után ki.

HUSZONKETTEDIK ÉNEK 
Damajánti szólt: 
Késiní! menj, tudd ki, kedves 
Hogy ki ez a kocsihajtó? 
Az a rút a kurta karral, 
Ki a bakon ül, sóhajtoz? 
Lépj elébe és köszöntsd meg, 
Nyájasan állj szóba véle. 
Kérd ki célját, állapotját 
Tudj ki mindent szegről-végre! 
Sok kétségem van felőle, 
Hogy ez Nál királyfi volna: 
Így lelkem felvidúlása, 
És sejtő szívem nyugalma. 
Ismételd a mit Parnáda 
Szóla néki szóról szóra. 
Válaszát híven jegyezd meg; 
Menj szivem vigasztalója! 
Vriharasva szólt: 
S Váhukához ment sietve 
A szép szolgáló leányka. 
Damajánti meg a kastély 
Tetején epedve várta. 
Késini szólt: 
Téged üdvözölni jöttem 
Nagy király ím megköszöntlek! 
Damajántinak szavát halld, 
Oh dicsője a dicsőknek: 
Mikor jöttetek hazulról 
És mi nemes cél vezérel? 
Vágyik Damajánti tudni 
Úgy amint van, mondd azért el. 
Váhuka szólt: 
Nagy királya Kósalának 
Meghallá, hogy Damajánti 
Szvajamvarát rendez újból; 
Holnap lesz! igy kiálták ki. 
Jött tehát a hir szavára. 
Száz mérföldet elhagyott 
Szél-sebes nemes lovakkal. 
Én kocsi-hajtó vagyok! 
Késini szólt: 
Hát a másik, az a szolga, 
Honnan jött, kinek szülötte? 
És kié vagy – és e díszes 
Hivatalt hogy viseled te? 
Váhuka szólt: 
Az Varsnéja, kocsisául 
Birta Nál, a Punjaslóka. 
Mikor Nál elbujdosott, ő 
Hozzánk jött s ott él azóta. 
Engemet, mert lóvezérlés- 
S főzésben nincs senki párom, 
Kocsisul, szakácsul is tart 
Rituparna jó királyom! 
Késini szólt: 
Hát Varsnéja tudja úgy-e 
Mely világba bujdosott Nál? 
Mit beszélt neked felőle 
Véle erről ha szólottál. 
Váhuka szólt: 
Ő a bús, boldogtalan Nál 
Gyermekeit átadta itten; 
Ment aztán, amerre látott 
Nálról nem tud egy betűt sem! 
Nem is tudhat senki semmit 
Nálról, bármint menjen-jőjjön; 
Másra változott alakban 
Ismeretlen bolyg a földön. 
Nálról nem tud senki, csak Nál, 
S az, ki véle jár – a nője. 
Mert Nál senkinek se mondja, 
Hogy mi az ismertetője. 
Késini szólt: 
Ajodhjának városában 
Egy brahman – az, aki járt ott – 
Parancsából asszonyának 
Utca-szerte így kiáltott: 
Merre szöktél kocka-játszó 
Ruhám elmetszett felében? 
Hű nőd hogy hagyod kietlen 
Erdőben szunnyadva mélyen? 
Ő – amint meghagytad – ott ül 
Ül és vár, vár téged egyre 
Nappal éjjel ég emésztő 
Gondban, félruhával fedve. 
Sír az árva bánatában 
Könnyben úszik két orcája 
Légy kegyes, kegyelmes, oh hős! 
Szólj, felelj hívó szavára! 
Mondd el ismételve néki 
Azt az édes szót királyi 
Kocsihajtó. Ezt óhajtja 
A gyönyörű Damajánti. 
Azt szeretné Damajánti 
Amit akkor válaszúl a 
Szent brahmán szavára adtál, 
Azt a választ mondd el újra! 
Vrihadasva szólt: 
Ily szavára Késinínek 
Búba mélyedt Nál azonnal; 
Két szeméből könnye csordul; 
Szíve megtölt fájdalommal. 
De elnyomta szörnyű kínját 
S bár égett, rengett a lelke, 
Zokogás-szaggatta hangon 
Mondását megismételte: 
„Nemes szivű szende nőkre, 
Bár ha nagy nyomorba esnek, 
Áldást szór saját erényök, 
S gondja van az isteneknek! 
Nem gyuladhat az haragra, 
Még ha odahagyja férje. 
Égi éltet él az a nő, 
Kinek szép erény a vértje! 
A balgát, boldogtalant, kit 
Fut a kedv, balsorsa vagdal – 
Még ha… még ha elhagyá is, 
Ne illesse ő haraggal. 
Kinek, csak ha ételért nyúl, 
Ruháját madár ragadja; 
És emésztő gond között ég; 
Ne illesse ezt haragja. 
Érje áldás, verje átok, 
De ne bántsa azt a férjet, 
– Ha tán még elébe téved – 
Aki fosztva trón s örömtől 
Szomjan-étlen semmivé lett!” 
Igy beszélte Nál e szókat 
S elborítá bánat-árja. 
Könnyüit nem birta többé 
Sirt soká ott egymagára. 
Késiní meg visszatérve 
Damajántnak adta tudtúl 
Mit s miként beszéle néki 
És beszéd közt hogy’ megindult.

HUSZONHARMADIK ÉNEK 
Hogy ezt Damajánti hallá 
Elmerűlt mély gondba, búba; 
Erősen hivé, hogy az Nál 
Késiníhez szóla újra: 
„Késiní! menj arra ismét, 
Jobban kémleld Váhukát ki. 
Mit se szólj, csak állj közelben 
Nézd s figyeld, mit fog csinálni. 
És a melyik percben egy vagy 
Más dologba kezd: te szemmel 
Tartsd azonnal Késiním! És 
Lesd el, a mit tesz vagy tervel. 
És ha tűzre voln’ szüksége: 
Gátul állj, hogy meg ne kapja; 
Vagy ha vizre voln’: ne add meg; 
Késleld nagy sürgést mutatva. 
És ha jelt, csodás cselekményt 
Sikerűlne észrevenned 
Váhukán: – mindent amit látsz 
Vizsgálj és nekem jelents meg!” 
Damajántinak szavára 
Elment Késiní megint hát; 
Sok csodás jelt megjegyezve 
Nálon, visszatére mindjárt. 
S Damajántinak jelentett 
Szóhíven mindent, mi történt, 
Sok emberfeletti dolgot 
Sok csodás jelt és csodás tényt. 
Késiní szólt: 
Damajánti! ez az ember 
Testesűlt tökéletesség! 
Életemben sohse láttam, 
Nem is hallék én ilyet még. 
Alacsony ajtón ha átmegy, 
Meg nem hajlik egy cseppet sem, 
Mert az ajtó egy szavára 
Megnő, hogy rajt’ átmehessen 
Rituparna meghagyá és 
Hoztak mindenféle tárgyat, 
Számos étket, marhahúst is 
Ételül a nagy királynak. 
Az étket tisztítni, mosni 
Korsót s más edényt kerítnek: – 
Ő csak rá tekint s edényök 
Tüstént mind vizzel telik meg. 
A mosást midőn bevégzé 
Az edényt elrakta szerte, 
Egy marok füvet kapott fel 
S azt az ég felé emelte; 
Im belőle fürge lángok, 
Vidám tűz csapott azonnal; 
Én meg e csodát tekintve 
Elámúlva jöttem onnan. 
Másik nagyszerű csodát is 
Vettem én még észre rajta: 
Hogy a tűz nem égeté őt 
Bár kezével fogta, rakta. 
Tetszésére viz fakad fel 
S eltünik megint sebessen. 
De egy más csodánál jobban 
Nem bámultam meg egyet sem: 
Hogy virágokat szakított 
Kezeivel összetörte 
S eldörzsölve, összetörve 
Mihelyt eldobá a földre. 
Azok még karcsúbban álltak 
Díszlettek még illatosban. – 
Látva ennyi csoda-dolgot 
Ámulattal jöttem onnan! – 
Damajánti, hogy megérté 
Mint s miket tőn Punjaslóka 
Tudta jól, hogy Nál van ottan; 
E sok jelt ismerte róla. 
Férjét sejtve Váhukában 
Bár elváltozott alakkal, 
Késinínek sirva szólott 
Újra szép szelíd szavakkal: 
„Menj el és hozz egy darab húst 
Váhukától, hogy ne tudja, 
A mit akkor főze épen… 
S jer, majd hozzám kedves újra.” 
Ment a jó lány Váhukához 
A kivánt húst elorozta 
Vitte még forrón, azon mód’ 
Véle nagy kedvet okozva 
S Damajántinak kezébe 
Adta mindjárt hű cseléde. 
Ő ki a Nál-főzte ételt 
Oly gyakorta ízlelé már 
Megkóstolta s – felsikoltott 
Tudta már, hogy a kocsis Nál. 
Szörnyű lelki rázkodásba 
Húllt – a száját megtörülte. 
Két kicsinyjét Váhukához 
Késinível odaküldte. 
Indraszenát kis hugával 
Nál király hogy felismerte: 
Hozzájok rohant azonnal 
S gyermekeit átölelte. 
Isten-fiakhoz hasonló 
Kicsinyeit újra látva 
Sirt levert, zúzott kedéllyel 
Sirt fenhangon a nizsádha. 
Igy midőn felindulását 
Elárúlta akaratlan, 
Gyermekit gyorsan letéve 
Késiníhez szóla ottan: 
„Szép leány! e két kis angyal 
Oly hasonló két fiamhoz, 
Puszta látások zavarba 
Ejt s szemembe könnyeket hoz. 
De ha gyakran jársz te hozzám 
Téged az rossz hírbe ejthet. 
Menj! – mi vendégek vagyunk lásd; 
Menj amerre tartja kedved.”

HUSZONNEGYEDIK ÉNEK 
Látva, hogy nagyon felindúlt 
Lelkében bölcs Punjaslóka, 
Megtért Késiní sietve 
S hirt vitt úrnőjének róla. 
És anyjához küldte aztán 
A fájdalmas Damajánti 
Szolgáját, Nálért epedve, 
Nál királyt óhajtva látni: 
„Váhukát, hogy Nál-e hát ő 
Megkémleltem minden úton; 
Kétséget alakja költ csak 
Ezt magamnak kell kitudnom. 
Hadd jöjjön be ő szobámba, 
Vagy bocsáss engem ki hozzá. 
Tudtával vagy tudta nélkül 
Atyámnak – de határozzál!” 
Damajántinak szavára 
Megjelenté királyanyja 
Bhímának leánya tervét 
S a király azt helybehagyta. 
Atyja s anyja engedélyét 
Igy kinyerve Damajánti 
Megparancsolá, hogy menjen 
Kastélyába Nál királyfi. – 
Nál mihelyt a házba lépett 
S észrevette Damajántit, 
Bánat s fájdalom lepé meg; 
Könnye hullt némán sokáig. 
És viszont Nált Damajánti 
Midőn ily alakba látta 
Iszonyú keservre hajlott 
A nemes törzs szép virága. 
És bíbor palástot öltve 
Porral fedve, szórt hajakkal, 
Damajánti Váhukához 
Keserűn szólt ily szavakkal: 
„Láttál-e már, jó Váhuka! 
Bölcs, nemes, szent férfiút, ki 
Elhagyá nejét az erdőn 
S képes tőle messze futni. 
…Bűntelen, hű, jó nejét, míg 
Ott aludt kínban vivódva!? 
Ki birná elhagyni ottan, 
Ha csak nem Nál, Punjaslóka!? 
Mit véthettem én, mióta 
Élek, mit királyom ellen, 
Hogy vadon mélyén hagyott el 
Míg álom karján pihentem. 
Tőlem, aki istenek hely’tt 
Férjemül őt választám ki, 
Hű nejétől, gyermekeinek 
Anyjától, volt lelke válni? 
Istenek előtt kezem meg- 
Fogta s tűz fölött igy szóla: 
Esküszöm hived leendek! 
S elfelejté Punjaslóka!” 
Mig e szókat Damajánti 
Elrebegte ott előtte, 
Szép szeméből bőven hullt a 
Fájdalomnak fényes gyöngye. 
Éjszin gyöngyű, tűz-szegélyű 
Szemének könnyhullatását 
Látva Nál, a bánatoshoz 
Halkan igy kezdé mondását: 
„Országom hogy elvesztettem, 
Azt én nem magamtól tettem. 
Káli tette azt is, hölgyem! 
Hogy ott tőled messzi szöktem! 
Ezért sujtád a gonoszt le 
Rontó átkoddal örökre, 
Mig az erdőn búsan értem 
Sirva bolygál nappal-éjen. 
Ő gyötörve éle bennem 
Átkodtól égett szünetlen. 
Úgy égette Kálit átkod, 
Mintha vetnél tűzre lángot. 
Vezeklésem, fogadalmam 
Megtörék hatalmát rajtam. 
Ennyi szenvedésnek multán 
Boldogságunk megújul tán! 
Hogy tőlem elment az álnok, 
Idejöttem, itten állok. 
Jöttem érted, fénylő holdam! 
Nincs nekem más semmi dolgom. 
Ámde hogy lehet, hogy a nő 
Férjét, ki hű s érte égő, 
Odahagyva mást válasszon, 
Mint te tettél, szende asszony? 
Hirdető jár a világon 
Ezt kiáltja minden tájon: 
Damajánti, Bhíma lánya 
Másik férjet választ már ma. 
Azt akihez szíve űzi, 
Akihez szerelme fűzi! 
Hogy meghallá – e szavakra 
Jött sietve Rituparna!” 
Damajánti hogy panaszát 
Meghallgatta a királynak, 
Összetett kézzel, remegve 
Válaszolt félénken Nálnak: 
„Ne gyanúsíts oh dicső hős! 
Ne gyanúsíts bűnnel engem! 
Férjemül vevélek egykor, 
Isteneket megvetettem. 
Érted mentek a brahmánok, 
Csak te érted szanaszerte. 
Öt tájára a világnak 
Parancsom dal-hangon zengve. 
Igy ment aztán egy brahman bölcs 
Akinek neve Parnáda 
Kosalának fejdelméhez 
Rituparna udvarába. 
Hogy dalát elzengte ott ez 
És reá te válaszoltál, 
Gondolám e cselt ki én, hogy 
Téged ide hozzalak Nál. 
Hisz nincs senki e világon 
Te kivüled föld királya, 
Egy napon száz jódzsanát ki 
Gyors lovával összejárna. 
Esküszöm térded karolva, 
Hogy hűségem megszegetlen; 
Ellened bűnt, semmi sértést 
Gondolatban sem követtem. 
Minden élők nagy tanúja, 
Jár-kel a Szellő szünetlen; 
Oltsa ez ki életem, ha 
Én valaha bűnt követtem. 
És jár a Nap, a sugárzó 
E világban el fölöttem, 
Oltsa ez ki életem, ha 
Én valaha bűnt követtem. 
Jár a Hold is, ez a lények 
Szent tanúja, jár köröttem; 
Oltsa ez ki életem ha 
Én valaha bűnt követtem! 
Ez a három szent istenség 
Őrzi a három világot; 
Hagyjanak el végleg engem, 
Vagy tegyenek bizonyságot!” 
Szavaira szóla Váju{75} 
Légből ez a szózat zengett: 
„Soha ez nem vétkezett, Nál 
Róla bizonyság leendek. 
Bhaimí neked megőrzé 
Drága erényét s magát; 
Tanúi és őrizői 
Voltunk három éven át! 
Ezt a cselt is csak te érted 
Gondolá ki hősek hőse! 
Hiszen száz mérföldnyi útat 
Nem hajt egy nap senki csak te! 
Damajántid’ megnyered már 
Damajánti szinte téged; 
Ne ápolj tovább gyanút, menj 
És öleld meg feleséged!” 
Mig ezt elbeszélte Váju 
Hullt virágeső az égbül, 
Illatos szellő zúgása, 
S isteneknek dobja zendült. 
Mikor látta e csodát Nál 
Ilyen rendkívüli módra – 
Damajántiról gyanúját 
Kételyét mind visszavonta. 
S ruháját, a portalant föl- 
Vette a föld fejedelme, 
Rágondolt kigyókirályra 
S szép alakját visszanyerte. 
Hogy saját alakban férjét 
Megpillantá Bhíma lánya: 
Megdöbbenve felsikoltott, 
És oda borúlt nyakába. 
Bhíma lányát Nál király is 
– Úgy ragyogva, mint régente – 
Két kis gyermekével együtt, 
Ahogy illik, megölelte. 
A szép arcú Damajánti 
Nál fejét keblére vonta, 
Ugy sóhajtott a dicső hölgy 
Elmerülve fájdalomba. 
Nál király is míg Bhaimit 
Tartá átölelve karja 
Úgy állt szótlanul sokáig 
Bútól, kíntól átnyilalva. 
Majd a Nál és Damajánti 
Sorsát, amint lett, tudatja 
Bhíma királlyal vidámon 
Damajánti édes anyja. 
 
A közelgő éjet együtt 
Töltötték ketten vidámon, 
Elbeszélve egy a másnak, 
Mint bujdostak a világon. 
Egymás gyönyörét növelve 
A hős Bhímának királyi 
Házában vígan lakoztak 
Nál királyfi s Damajánti. 
A negyedik évben jött Nál 
Szép nejével össze újra; 
Minden vágya teljesült; élt 
Véghetlen gyönyörben úszva. 
S Damajánti férje mellett 
Felvirúlt újból erőre 
Mint bimbós virág, ha nyárnak 
Húll reája dús esője. 
Megkönnyűlve bútól-bajtól megpihen 
Bhíma lánya boldog férje öliben. 
Vágya-telve vidám lelke úgy ragyog, 
Mint az éj, ha fölkel a hold s csillagok.

HUSZONÖTÖDIK ÉNEK 
Hogy az éj eltünt felettök 
Nál királyi öltözetben 
Bhímához bement korán még – 
Bhaimíval egyetemben. 
Nál az ipát hódolattal 
Üdvözölte meghajoltan 
Atyját Damajánti szintén 
Illően köszönté ottan. 
Bhíma legnagyobb örömmel 
Fiaként fogadta Nált, 
Méltóan tisztelte és meg 
Vigasztalta a királyt; 
Ép’ úgy kedves élte-párját, 
Damajántit, szende lányát. 
Nál a tisztelést fogadta 
Illem és szabály szerint 
Hódolását kifejezte 
Ünnepélyesen megint. 
A várban meg nagy örömzaj 
Kelt vidám népek zaja 
Ujjongtak kitörve, hogy Nál 
Újra ott köztök vala. 
Tarka zászlók- s lobogókkal 
Városuk feldíszítették, 
Virágfüzér- s koszorúkkal 
Behintették útja mentét. 
Kapuikra, ajtaikra 
Dús virágcsokort fonának, 
Áldozának oltárán az 
Istenek szent templomának. 
Rituparna is megérté, 
Hogy Nál volt az ál Váhuka. 
Örűlt hallva, hogy’ jött össze 
Damajántijával újra. – 
Hogy Rituparnához ért Nál 
Magát mentegette váltig; 
És viszont az bölcs okokkal 
Mentegetőzött sokáig. 
A vendég, a föld királya{76} 
Szóla Nálhoz elámulva: 
„Mily szerencse! visszakaptad 
Kedves feleséged újra! 
Sértést nem követtem-é el 
Ellened nemes Nizsádha, 
Mig lakoztál ismeretlen 
Szolgaként a palotámba? 
Tudva tán avagy tudatlan 
Némi rosszat hogyha tettem 
Mit talán nem kelle tenni: 
Hagyd, bocsásd meg, feddhetetlen!” 
Nala szólt: 
Engem soha meg nem bántál 
Legkevésbbé sem királyom! 
S ha tevéd is – nem haragszom, 
Illik mindent megbocsátnom. 
Voltál egykoron barátom 
Jó rokon s jó ismerősem 
Hű barátságod ne vond meg 
A jövendőben se tőlem. 
Minden vágyamat betöltéd 
Nálad boldogan lakoztam. 
Boldogan tölt ottan éltem, 
Itthon sem telhetne jobban! 
De igéretem beváltom, 
És a lóvezérlés titkát – 
Hogyha óhajtod, dicső úr! 
Igértem – s átnyújtom is hát! 
Igy szólt Rituparnához Nál 
S tudományát általadta; 
Ez szokásos formaságok 
Közt vidám szívvel fogadta. 
Megnyervén a lóvezérlést 
Kósalának nagy királya, 
Más kocsist vett Nál helyett és 
Visszatért ismét hónába. 
Mikor Rituparna elment 
Nál, a nizsadnák királya, 
Nem mulatott már sokáig 
Kundinának városába’.

HUSZONHATODIK ÉNEK 
Egy hónap tölt el s Bhímától 
Búcsút vőn a hős Nizsádha. 
Néhány szolgától követve 
Ment a nizsadhák honába. 
Ment egy ragyogó szekéren 
Tizenhat nagy elefánttal 
Ötven lóval s számra nézve 
Hatszáz gyalog katonával. 
A föld megrendül alatta, 
Népével amerre nyargal, 
Gyorsan a városba robbant 
A nemes hős nagy haraggal. 
Puskarához lépve igy szól 
Víraszéna fia menten: 
„Játszunk újra! – mond haraggal – 
Újra sok kincset szereztem! 
Fölteszem már Damajántit 
S mind, amim van kivülötte. 
Ennyi lesz az én betétem; 
Tedd föl az országodat te! 
Hadd forogjon újra kockánk, 
Ez szilárd határozásom! 
Egy dobás lesz – jól imádkozz! 
Élet-halál egy dobáson. 
Aki mást legyőzve, annak 
Kincsét országát elvette, 
Álljon újabb harcnak ismét! 
Ez a legszentebb jog elve. 
Jer párharcra, hogyha kocka- 
Játékot lelked nem óhajt! 
Nékem vagy neked – de egynek 
A párbaj nyugalmat ad majd. 
Örökölt országot illik 
Játék bár – vagy harcnak örvén – 
Bármi úton visszavenni! 
Így hangzik az ősi törvény. 
Egyiket válaszd ki most hát 
A kettő közül Puskára: 
Vagy forogjon újra kockánk 
Vagy ragadj ijjat csatára!” 
Beszédére Nál királynak, 
Győzelmén elbizakodva 
S csak a nyereségre nézve, 
Öccse mosolyogva monda: 
„Ujfent kincseket szereztél 
Ellenharcra? Mint örvendek! 
Szomjam Damajántiért hát 
Véget ér már – hál’ istennek! 
Szeretem, hogy élsz királyom! 
S él gyöngy-feleséged szinte. 
Bhíma kedves lánya, gazdag 
Vagyonommal ékesítve, 
Úgy símúl hozzám, miként az 
Apszarák{77} Indrához égben. 
Ezért gondolék szünetlen 
Rád és várlak égve régen. 
Nem is volt játékra kedvem 
Egy barátommal se már itt; 
De ha megnyerem ma a szép, 
Bájos, édes Damajántit: 
Elégűlt leszek halálig 
Szívemben volt képe váltig!” 
Ennyi zagyva, ennyi balga 
Össze-vissza szót Nál hallva, 
Ki akarta kapni kardját, 
Hogy fejét lecsapja tüstént; 
Szeme szikrázott – de mégis 
Ál mosollyal szóla ismét: 
„Játszunk! Mit fecsegsz bolondot? 
Nem fecsegsz majd, ha leverlek!” 
És kockája perdűl újra 
A haragos két embernek. 
S egy dobással Nál királyfi 
Öccsét Puskarát leverte. 
Aranyát s egész halomnyi 
Drága gyöngyét visszanyerte. 
Hogy legyőzte Puskarának 
Monda a király nevetve: 
„Ellentől tisztán enyém lett 
Ez ország ismét s örökre! 
Nos útálatos király! hát 
Nem tied lőn Damajánti, 
Te lettél övé; neked kell 
Őt rabszolgaként szolgálni. 
De hisz engem akkoron le 
Nem te győztél, hanem Káli, 
Káli vert meg csakhogy azt te 
Balga! nem birod belátni. 
Haragom, mit más gyulasztott 
Föl, reád mért tölteném én? 
Életed sem oltom; amint 
Tartja kedved, élj te békén! 
Vissz’ adom országod újra 
Kincsed is, mi téged illet; 
Lelkem erre indít és ez 
Hidd el, jól esik e szívnek. 
Barátságom sem vonom meg, 
Tartsd meg azt öcsém mindvégig. 
Hisz testvérem vagy te nékem; 
Élj sokáig, élj száz évig!” 
Így vigasztalá meg öccsét 
Az igazságnak királya 
S megölelve sokszor, ismét 
Elbocsátá városába. 
És Puskára Nál királyhoz 
Szép szavától meghatottan 
Így felelt földig hajolva 
Összetett kezekkel ottan: 
„Örök üdv és dics övezzen! 
Élj ezer évig vidámon! 
Ki megadtad trónom, éltem 
Jó királyom, büszke Nálom!” 
Egy hóig köztök maradt még 
Szíves vendégeskedésre; 
Egy hó mulva nagy örömmel 
Elment országába végre. 
Nagy sereggel, nagy családdal 
Hű szolgák kiséretében 
Elment s arca az örömtől 
Úgy fénylett, mint a nap égen. 
Puskarát hogy elbocsátá 
Gazdagon vidáman, épen 
Nál király, a ritka fénnyel 
Díszített városba lépe. 
A városba hogy bement, 
Felvidámúlt népe bent. 
Városok, faluk lakói, 
Bölcs tanácsosok csoportja 
Nagy örömben így kiáltott 
Karjuk mellen összefonva: 
„Hejh! ma nékünk szép napunk van 
Városon, mezőn, falukban! 
Eljövénk Nál! üdvözölni 
Mint Indrát az ég dicsői!” 
Hogy az ünnepélynek vége – 
Szép nejéért ment Nál végre. 
Nagy sereggel Damajántit 
Elkísérte városáig. 
Eddig atyja városába 
Volt a Bhíma karcsú lánya; 
Mostan elbocsátja Bhíma 
Férje országába vissza. 
Hogy Bhaimí két fiával 
Nizsadhába tére által: 
Boldogan élt Nála, mint a 
Nandanában{78} a nagy Indra. 
Dzsambu-ország{79} sok királya 
Közt nincs fényre senki párja! 
Azt a népet őrzi épen, 
Amelynek királya régen. 
Áldozatát hinti bőven 
Dús marokkal, szent időben!

Vége 
 
{1} Mahâ-bhârata összetett szó. Mahâ (mahat helyett) nagy. Bhârata = Bharatának utóda. Bharata pedig volt 
Indiának egyik régi és híres királya. – Mahâbhârata hiányos összetétel, mit ki kell egészíteni valami szóval vagy 
âkhjânam (történeti ének), vagy juddham (harc) főnévvel. Mahâbhârata jelentése tehát = a Bharata-utódokról 
szóló nagy (t. i. históriás ének), vagy inkább a Bharata-utódok közt lefolyt nagy (t. i. harc). 
{2} Kuru, Indiának régi királya, Bharatának unokája, Pandu és Dhritarázstra királyok dédapja. Kuru-fiúk, 
Kuru-utódok (Kauravák) e kifejezésben nincs meg a szorosság, mert Kuru a Mahâ-bhârata szerint is őse volt úgy 
a Dhritarázstra, mint a Pandu fiainak, de azért 
általában a Dhritarázstra fiait kell érteni a Kaurava néven, ellentétben unokatestvéreikkel, a Pandu öt fiával, 
szanszkritosan Pandavákkal. 
{3} Rádzsa = király; rádzs = fényleni és kormányozni gyöktől (rex); angolos átírással ismeretesebb: rajah. 
{4} Védák. Vid = lélekben látni, tudni (vídeo, ἔΓιδον, οἶδα); véda = tudomány; Véda a hinduk 
szentírásának neve. Négy véda van ú. m. a Rig-véda, Jadzsur-véda, Száma-véda és Atharva-véda. Ezek közt 
legfontosabb a Rig-véda, mely verses himnuszokat és imádságokat foglal magában. Az egyes dalok, melyek 
rics-nek (gyökalak rik dicséret) neveztetnek leginkább az elemek isteneihez, főképpen pedig Indrához, a 
levegő-ég istenéhez, ós Agnihoz, a tűz istenéhez vannak intézve. A Rig-véda főbb mantrái hozzávetőleg a Kr. e. 
XIII. században szedettek össze. 
{5} Nizsadha egy népnek és egy országnak neve India délkeleti részében. Ez volt Nál királynak a birodalma. 
{6} Manu a hinduk legrégibb törvényadójának neve, az a király, kit a hindu mitológia szerint igazságszeretetéért 
az istenek az özönvíz alkalmával egy hal által megmentettek; és így ő egyszersmind az emberiségnek s 
törzsatyja. 
{7} Vidarbha, más néven Kundina egy városnak és tartománynak neve Bengál délnyugati részében. Hihetőleg egy 
a mai Berár vagy Nágpur-ral. 
{8} Brahma szentje = Brahmarzsi; a Visnu-Purána előadása szerint háromféle risik vagy szentek vannak: 
a) 
Brahmarzsik, oly szentek, kik a Brahma (az első, teremtő isteni személy) fiai és az ő egében laknak. 
b) 
Dévarzsik, félisteni szentek, kik az alsóbb rangú istenek szférájában élnek, és 
c) 
Rádzsarzsik = királyi szentek; ezek földi emberek, rendesen kegyes királyok, kik erős vezeklés által elnyerték a risi 
méltósá­got és hatalmat. Hatalmuk pedig a hindu vallásos nézet szerint csaknem isteni hatalom, 
mindenhatóság volt; amennyiben minden kívánságuk, átkuk beteljesedett feltétlenül; elannyira, hogy magukat az 
isteneket is szabályozták és rettegésben tartották. 
{9} Sacsi Indrának, az ég istenének, az istenek királyának felesége. 
{10} Srí a kellem és bőség istennőjének, Visnu isten feleségének neve, másként Laksmí. Aphroditével azon 
vonásban is egyezik, hogy ez is a tenger tajtékából állott elő. 
{11} Jaksa. A Jaksák félisteni lények, tündérek voltak Kuverának, a gazdagság istenének szolgálatában. Némelyek 
szerint ők Indra egének nimfáival, az Apszarákkal éltek házasságban, de hogy saját városukban saját nejeik 
voltak, világos a Megha-dútából. 
{12} Kandárpa a szerelem istene, a hindu Cupido. Más nevei: Kâma (érzéki szerelem), Kâmadéva, Manmatha 
(elme-rendítő), Manaszidzsa (szívben született), Ananga (testetlen). Fia volt Visnunak vagy Krisnának 
[Krisnának neveztetik Visnu a 8-ik megtestesülési fokon, a 8-ik avatârában, midőn mint istenember jelent meg] 
és Laksmînak. Más előadás szerint Brahmâ szívében jött létre. Festik, mint virágzó ifjút, olykor papagájon ülve 
és nimfáktól követve, kik közül egy zászlóját viszi. Egykor Sivában szerelmet akarva gyújtani neje Parvati iránt, rá 
lőtt nyilával, de Siva feldühödve középső szeme tüzének sugarával hamuvá égette őt, így lett anangává 
(testetlenné). Kézíve virágokból van méhekből álló húrral. Minden méh a virág egy-egy bimbóját érinti, mely 
más-más érzelemnek van szentelve. 
{13} Az Asvínok a Nap ikerfiai nejétől, Szandzsnától, ki tengerré lett. Örök ifjúsággal és szépséggel voltak 
megáldva; ők valának az istenek orvosai; a görög mitológiában Αιόσϰουροι – Különben asvin szó 
szerint = lovas; de a hindu mitológia megfeledkezett a névnek megfelelő alakításról, mert rendesen szamaraktól 
vont háromkerekű kocsiban rajzolja; annál feltűnőbb, hogy a görög mitológia, mely eredeti nevüket elváltoztatta 
s egyszerűen Zeusz fiai (Λιόσ-ϰουροι) névvel nevezi az alakítás eredetiségét megtartotta és 
rendesen lóháton festi őket. 
{14} A Gandharvák az istenek zenészei; félisteni lények vagy angyalok, kik Indra egében laknak és az istenek 
lakomáinál a zenekart képezik; egyszersmind az emberi cselekedetek megítélésénél tanúkul szerepelnek; vannak 
számra nézve mintegy hatvan millión. 
{15} Kígyók a hinduknál nagy tiszteletben álló félisteni lények, emberi alakkal, de kígyófarkkal. Monda szerint 
eredetüket vették Kadrútól, a Kaszjapa nejétől. Saját birodalmuk az alvilág, az ú. n. Bhógavati. 
{16} A Râksaszák gonosz szellemek, óriások. Különféleképp írják le; a titánoknak egy faja, az isteneknek 
ellensége, óriási emberfölötti tagokkal és alakkal. Néha úgy rajzolják, mint a Kuvera kincseinek őreit, néha mint 
gonosz ördögöt vagy kísértetet, mely temetőkben lakik, az embereket felfalja, az áldozást megakadályozza, a 
jámborokat vallásos buzgalmukban zaklatja stb. 
{17} Vidarbha gyöngye = Damajánti, Bhíma királynak leánya, másik néven Bhaimî. 
{18} Szvajam-vara szó szerint = önválasztás. A szvajamvara nyilvános és ünnepélyes férjválasztás hindu szokás 
szerint; abban áll, hogy a királylány az eljegyzési célból összegyűlt kérők közül egyet kiválaszt magának. Úgy 
látszik, e kiváltság csak királylányoknak jutott, legalább Manu törvénye III. könyvében, az eljegyzésnek nyolc faját 
sorolja fel, de a szvajamvaráról nem szól köztük. A Mahâbhâratában több ily fényes ünnepély van leírva; így 
Drupada király leányának Draupadinak szvajamvarája, mely a bonyodalomnak egyik eszközlője az eposzban. Én 
a szvajamvarát férj-látóval adtam vissza, tekintettel a magyar háztűznéző kifejezésre. 
{19} Indra igen nevezetes szerepet visz a hindu mitológia mindhárom korszakában. A Véda-korszakban ő a nagy 
lény, ki a levegőégben lakik, irányozza a szeleket és felhőket, ad esőt, dobja a menykövet. – Az eposzi 
korszakban ő a főistenség, kinek hatalma alatt állanak Agni, Varuna és Jáma. A Puránák korszakában még 
mindig főisten, de már alsóbb rangú a nagy háromsággal, Brahmâ, Visnu és Sivával szemben. Az ő ege a 
Szvarga vagy Indralóka; édenkertje Nandana; városa (mely néha a Meru hegyre, mint a görögöké Olymposra 
tétetik) Amarâvati. 
{20} Maghavan Indra egyik neve. 
{21} Bala s Vritra leverője. Bala és Vritra két Indra által levert és megölt démon; innen a szövegben: Balavritrahâ 
(Bala s Vritra megölője) és bhalavritranizsudana (B. s V. leverője) mint Indra díszneve jön elő. 
{22} Kámadhuk helyesebben Kâmaduh = a bőség tehene; oly tehén, mely kedvünk szerint fejhető, mindent ad. E 
tehén a tenger hullámából állott elő, midőn az istenek felkavarák azt, hogy a halhatatlanság italát, az amritát 
(ambrózia) létrehozzák. – Átvitt értelemben Kámadhuk = mennyország. 
{23} Vendégeim. A csatában elhullt harcosok (ksatriják, Indiában az emberiség 2-ik osztálya, kasztja) lelkei Indra 
egébe jutnak. Ezért nevezi itt Indra őket vendégeinek. 
{24} Agni, a tűz istene, mely a hinduknál kiváló tiszteletben állt (ignis). 
{25} A vizek istene Varuna, a hindu Neptun. Ő napnyugatnak ura és a büntetés királya, mely utóbbi minőségben 
emlékeztet Jámára és ehhez hasonlóan egy hurkos kötelet hord kezében, mellyel a víz alatt megköti a 
javíthatatlan gonoszokat. Lovául Makarât, a hindu mitológiában oly fontos szerepet vivő halat használja. 
{26} Jáma a jog és igazság istene, a pokol igazgatója, a Nap fia, délnek és az alvilágnak ura. Ő az elköltözött 
lelkek bírája, s mint ilyen, azonosíttatik a Halállal. Lakhelye Jamapur, hova az elköltözöttek lelkei megítélés 
végett mennek. Mint az igaz büntetés istene festetik hurokkal az egyik, királyi bottal a másik kezében; innen 
egyik mellékneve Dandi (botos) is. 
{27} Naizsádha = nizsádha fiú, Nála. 
{28} Igazság (dharma), az illem, kötelesség és jog erénye; hindu fogalom szerint a legmagasb erény, erények 
foglalata, csaknem tökély. 
{29} Jáma isten. 
{30} A Daitják és Dánavák (Diti és Danu fiai) a hindu mitológia titánjai, kik az istenekkel harcban állottak. 
Legyőzőjük Indra. 
{31} Punjaslóka = Nala. 
{32} Agni saját lénye felett = Agni mint a tűz istene a tűz és világító égitestek felett adott szabad rendelkezési 
jogot. 
{33} Asvamedha lóáldozat, amint a Puránákban és a Mahâbhâratában is leíratik, egyike a legnagyobbszerű 
vallásos cselekményeknek, amennyiben ha valaki ez áldozatot százszor végrehajtja, magát ezáltal a Szvarga 
trónjára juttatja és magát Indrát leteheti és megfoszthatja isteni méltóságától. A Mahâbhâratában leírt lóáldozata 
Judhisthirának egy évi előkészületet vett igénybe. A Rig-Védából úgy látszik, hogy csupán vagyon és 
utódnyerhetés céljából is hozták. A Rámájanában Dasaratha azért hozza, hogy fia szülessék. – A Rig-Véda 
szerint a lovat darabokra vágták, egy részét a szolgálattevő papok megették, más része égő áldozatul az 
isteneknek mutattatott be. 
{34} Jajátis India egyik híres ős királya; ötödik uralkodó a hold-dinasztiában. 
{35} Káli a gonoszság démona vagy istensége, a négy világkor közül a negyediknek az ú. n. Káli-jugának 
megszemélyesítője. 
{36} Dvápara a harmadik s már szintén megromlott világkornak megszemélyesítője. 
{37} Szent hagyomány szanszkritul âkhjâna = elbeszélés, a Puránák mitológiai történetei, melyek jóval később 
írattak a Védák után. 
{38} Az esetet így fordítja Bopp szóról szóra latinul: fecerat urinam, et eam calcaverat crepusculo, sedebat 
Naischadus, non factâ pedum purificatione; hac occasione Calis eum ingressus est. 
{39} Puskara Nala testvéröccse. 
{40} Szóról-szóra: Káli lett a tehenek bikája. Hogy folyt a játék, mit jelentett abban a tehén és bika kifejezés, nem 
tudható. Nilakantha, hindu magyarázó, értelmezése szerint az egész csak annyit jelent: játsszunk szép 
koczkával. 
{41} Kocsi-hajtó, kocsis (szanszkr. szûta) igen tekintélyes állású tiszt a király mellett, első ember. 
{42} Punjaslóka Nálnak mellékneve. Szó szerint jelentése = dalban magasztalt, s ezt a melléknevet szokták a 
híresebb királyok bármelyikére is alkalmazni; a Mahâ-bhâratában gyakran jön elő ez, mint Judhisthira 
epithetonja. Másik értelmezés szerint jelentése = tiszta dalú, csengő hangú; itt, úgy látszik, ez utóbbit kell 
elfogadni; legalább a XII. ének 58. slókájában mint gyönyörű hanggal (szusznigdhagambhîrâm, 
dzsîmûtaszvanaszanníbhâm… amritopamâm vâcsam = igen édesen mélyen zengő, felhő dörgésére 
emlékeztető, amritához hasonló hanggal) bírót jellemzi Damajánti férjét. 
{43} Ajódhja (Bevehetetlen) egy városnak neve, ma Oude, alapította a Nap-dinasztia első királya, Iksvâku; a hindu 
ősköltészetben igen fontos szerepet játszik. 
{44} Ádítják, Vaszuk, Rudrák mind jó istenségek. 
{45} A Marutok a szél istenei. 
{46} E slókába én hármat húztam össze, melyekben csupa fanevek vannak elsorolva így: Sâla, venu, dhava, 
asvattha, tinduka, inguda, kinsuka, ardzsuna, aristha, szjandana, szálmslával; dzsambu, âmra, lôdhra, khadira, 
szála, vétra, padmaka, âmalaka, plaksa, kadamba, udumbara, vadarî, vílva, njagrodha, prîjâla, tâla, khardsúra, 
harîtakî, vibhitáka; ezek a fák voltak abban az erdőben. 
{47} Raksa, jobban Râksasza. 
{48} A Védák – szám szerint négy – szent könyvek; Angák és Upángák a Védákat magyarázó művek, az ú. n. 
Védángák. – 
{49} Plaksa = fodroslevelű fügefa; Dhava = grislea tomentosa; Kinsuka = butea frondosa, piros illattalan 
virággal; Karnikâra, köznéven Kanijâr = pterospermum acerifolium; asoka = Jonesia asoka; Punnaga = Bottleria 
tinctoria; dzsambu = mangó faj, lapta rózsa. 
{50} A négy kaszt Indiában az emberiség négy osztálya: a hindu társadalom ősi intézmények szerint e négy 
osztályra oszlik: a) Brahmánok vagy papok, b) Ksatriják vagy katonák, c) Vaiszják vagy kereskedők, mesterek és 
földmívelők, d) Sudrák vagy szolgák. 
{51} Rádzsaszúja = királyi áldozat; leírása olvasható a Jadzsurvédában. 
{52} Szóma-ivó; Szóma szent ital, megtisztító hatású; áldozás végeztével szokták inni a kegyesek. Készítették a 
Szóma-növény (asclepias acida) nedvéből. 
{53} Amrita = halhatatlansági ital, mit az istenek a tenger mélyéből hoztak elő (ambrózia). 
{54} Brigu, Átri nagy szentek, fogadalmaikról híresek; Brahmâ fiai és igy Brahmarzsik egyszersmind az 
emberiség ősatyái. 
{55} Védánga vagy anga – függeléke, magyarázata a Védáknak. 
{56} A-sóka szóról szóra ezt jelenti = bánat nélküli; – virágainak igen különféle színe van; mikor e fa virágzik 
legszebb az egész növényvilágban. Sivának van szentelve s temploma körül mindenütt található, különösen sok 
van Ceylon szigetén. Víta-sóka (bútól ment) az asóka másik neve. – 
{57} Mani-bhadra Visravana fia, innen másik neve Vaisravána a Jaksák királya, védő istene az utazóknak és 
kereskedőknek; valószinűleg másik neve Kuverának, a gazdagság istenének. 
{58} Mada vagy dâna, az a nedv, mely az elefánt halántékából párzás idején csepeg. Hindu költők gyakran 
emlegetik e nedvet. 
{59} Három világ = ég, föld, lég. 
{60} Râksaszí = női ráksasza; Pisâcsî = női pisácsa; a pisácsák rossz szellemek, kik tisztátalan eledellel élnek. 
{61} A hinduknál él a lélekvándorlás hite. 
{62} Azaz megnőve; azon nagyságban, mellyel az átok előtt bírt. 
{63} T. i. Kálit, ki Nálban lakott. 
{64} Ajódhja, ahol Nál kocsisa Varsnéja már elébb megtelepedett. 
{65} Iksváku a Nap-dinasztia első fejedelme, Rituparnának őse. 
{66} Kauráva = Kuru ivadéka; megszólítása Judhisthirának az elbeszélő Vrihadasva által. 
{67} Manmathának vagy Kandarpának, a szerelem istenének neje volt Ratí. 
{68} Ráhu egy démon sárkányfarkkal, mely a csillagkörbe vétetett föl és a nap és hold elnyelése által eszközli a 
nap- és holdfogyatkozásokat. 
{69} Róhiní a negyedik hold-csillagzat, megszemélyesítve a holdnak kedvelt neje; a hold a hindu mitológiában 
mindig férfi-istenségnek van feltüntetve. 
{70} Bángászuri Rituparna mellékneve. 
{71} Hindu törvények a házassági viszonyt örök hűséggel kötik össze. Manu törvénykönyve több helyen 
kimondja, hogy a kölcsönös hűségnek halálig kell tartani. Kivált a nőknek kötelességük a rendíthetetlen odaadás 
és hűség s ezért úgy itt, mint a másvilágon a legnagyobb jutalmat ígéri nekik. A második házasság, ha nincs is 
egyenesen eltiltva, de szégyenteljesnek van bélyegezve. A Manavadharmasasztra V. fej. 160. verse: „Erényes nő… 
égbe jut, ha gyermeket nem szült is, hogyha férjének halála után szigorú kegyességben élt.” 161. v. „De azon 
özvegy, ki csakhogy gyermekei legyenek, elhalt férjét azzal szégyeníti meg, hogy újra férjhez megy, meggyalázza 
önmagát is.” Az örökös özvegység ezen eszméjéből fejlődött aztán ki az a szokás, hogy a férj halálakor a hű nő 
önként tűzbe rohan, melyet, mint igen erényes tettet már a Védák s a régi költemények igen melegen ajánlanak. 
{72} Szindhu-szűltek Szindhu az Indus folyónak és egyszersmind a folyó partján elterülő tartománynak közös 
neve. 
{73} Jodzsana, hosszmérték, kilenc angol mérföldnyi 
{74} Átok. Feljebb szóltam a szentekről, kik vezeklés által oly hatalomra tesznek szert, hogy átkuktól maguk az 
istenek is örök remegésben vannak. A hindu vallásos nézet az átok e hatalmát a kegyes embereknek is megadja. 
Így átkozta meg a tiszta lelkű Damajánti a vadászt; ezért retteg itt Káli a Nál átkától. 
{75} Váju = szél, szellő; megszemélyesítve a szellő istene. 
{76} T. i. Rituparna. 
{77} Az Apszarák Indra egének, a Szvargának nimfái, születtek a tenger hullámából, midőn az istenek azt 
felkavarták. 
{78} A Nandana Indra édenkertje. 
{79} Dzsambu-ország = Dzsambu-dvipa = szó szerint rózsa-sziget; a buddhisták szerint neve Indiának, hol a 
dzsambu (Eugenia Jambolana) nagyon bőven tenyészik.