Mérgek litániája
Mind szeretem. A titkos zűrzavarban
 	csendben susognak hozzám, mint a sír.
Oly egyszerűen, gazdagon, ragyogva,
 	akár a gyémánt, a rubin s zafir.

Az ópium volt első ideálom,
 	az álom, az én altató arám,
csak rám lehell és az enyém, mi drága,
 	enyém lesz Kína, Tibet és Japán.

Lihegve néztem ódon patikában
 	az atropin megcsillanó levét.
Bús kedvesünk szemébe álmokat lop
 	s sötét szeme az éjnél feketébb.

Szeretem a tápláló s gyilkos arzén-t,
 	mert vézna arcunk tőle gömbölyül
és éltető rózsás lehelletére
 	az élet és a halál leng körül.

Fejfájasztó homályos délutánon
 	az antipyrin-hez esedezünk.
Egy perc s fejünk a semmiségbe törpül
 	és óriási lesz pici kezünk.

A koffein komoly, nyugodt barátunk,
 	mélységek kútja, bölcsek itala.
A veronál vén gyermekek dadája,
 	a morfium az örök éjszaka.

A nikotin zavart füstfellegében
 	keleti lázak fátyola remeg.
Az alkohol gyógyítja életünket,
 	ezt a fekélyes, óriás sebet.

Hogy integetnek, hívnak és üzennek,
 	ha bánatoktól bong a beteg éj:
az éjjeliszekrényünkön alusznak
 	és hallgatásuk is zokog, zenél.

Simák, szelídek s szörnyű gyilkosok mind,
 	olyan kicsik és mégis oly nagyok.
Oly mozdulatlanok. S faló ölükben
 	egy túlvilági lángvihar ragyog.

Mind szeretem. És ők is mind szeretnek.
 	Komor nevük imába foglalom.
Rettegve, félve rejtem el a titkuk,
 	mint átkomat és örök bánatom. 
Versek