Szonett, mikor a Dies Iraet énekelték a sixtusi kápolnában
Ne így, Uram! Nagyságodról beszélni 
minek vörös láng, mennydörgés, halál, 
galamb, liliom és egy rózsaszál, 
setét olajfalomb inkább feléd hí, 
a venyigés lankán megyünk eléd mi 
s ha este egy madár fészkére száll, 
rá gondolok, ki nyugtot nem talál: 
Terólad énekel minden verébfi. 
Jöjj, őszi délután, mikor a barna 
s piros levél hullong le az avarra 
és hallani az aratók dalát. 
Vagy jöjj a tündöklő és teli holddal, 
mikor kalásztól szőkül a hegyoldal, 
akkor arass: rég vártunk már reád.

Versek
Szonettek
en:Sonnet: On Hearing the Dies Iræ Sung in the Sistine Chapel