A megbántott holdvilág
Óh, Hold, kit eleink meghitt csöndben imádtak, 
Kék honod magasán, ahol fénylő szeráj 
Kisér, a csillagok, a cifra, dús uszály, 
Én régi Cynthiám, lámpása a világnak,

Mit látsz? Silányan is boldog szerelmi ágyat, 
Ahol zománcosan szunnyad az üde száj? 
Vagy költőhomlokot? mely versre dőlve fáj? 
Vagy száraz fű alatt a párzó viperákat?

Míg sárga selymesen jössz, s lépted halk s szelíd, 
Most is, mint hajdanán, estétől reggelig 
Szívnád Endymion elaggott báju csókját?

„─ Roncs század gyermeke, anyád látom, aki
Tükre fölé hajol, bár lomha évek nyomják,
S mely téged szoptatott, keblét kendőzgeti.”
Versek
Szonettek