Szent-Mihály, Szabolcsban
A később idők képében

A kit Athene nekünk s a héthegyü város irígyel,
      A kinek ajkairól nestori svada csepeg,
Holdjait itt szántá, mint Xcnophon, itt vere lantot,
      Gyermekit itt nevelé szíve nagy érzetiben.
Puszta vala a vad sík, perzselt agyag; Eleonora
      Rá pillanta, s az ím thessali Tempe leve.
Térj árnyékiba, hív idegen; szent helyre jutottál,
      S az most is büszkén hirdeti geniusit.
Versek