A kolostor
Múlt fájdalom sötétedik szelíden
   a hófehér, alacsony folyosón
s a görnyedő, nyugodt hajlású íven
   a fölriadt szó sírva átoson.	
 
A zord falon gyászszalagos ereklye,
   széjjelfeszülő, véres feszület.
A nap rikítva tűz a sok keresztre
   s bearanyozza pici szegüket.

És a homályba, fénybe öltözött 
komorkodó pillérsorok között  
halk lábnesz s kámzsák surranása rebben.

Sok pap jön és keresztet hány a csendben... 
Testvéreért imát mond mindenik 
s Istent szeretve egymást szeretik.
Versek
Szonettek