A holló (Kántás Balázs fordítása)
Egy bús, hideg éji órán hosszan ültem
Gondolkodván
Fejemben nem győztem látni millió 
emlék hadát
Könyvhegy felett ülve halkan szinte már
Elbóbiskoltam
Amikor valami koppant, s rájöttem, kint
vendég vár…
„Látogató” – suttogtam én – „s bebocsáttatásra vár…
Csak az lehet, senki más…”

Ó, emlékszem, december volt, hófelhőkkel takart égbolt,
szomorú, mégis oly szép volt
Minden apró hópehely elolvadt szobám
Ablakán
Vártam már a hajnal pírjét, éji bánatom 
gyógyírjét
Mert az átkos éj eszembe juttatta
Szép Lenórám…
Őt, kit én úgy szerettem, a bájos,
angyalarcú lányt
Névtelen örökre már… 

Szél kapott a függönyökbe, mindegyik lilán 
Megrebbent
Testem túlvilági rémség, zord félelem 
járta át
Szívem oly sebesen dobbant, úgy éreztem, 
Majd szétrobban
„Vendég e késői órán, ki kint ajtóm 
Előtt áll…
Kései vendég csupán, ki bebocsátásomra 
Vár.
Az lesz csak, és semmi más…”

Összeszedve bátorságom kikiáltottam 
Az ajtón
„Uram, hölgyem, bárki is vagy, lépj be, 
Ajtóm nyitva áll…
A megtiszteltetés oly nagy, lépj be hát,
Hisz odakint fagy
Tovább magadat ne kéresd, rajta, bátran
Lépj be hát!
Csak a te hangod hallhattam…” – az ajtó
Már nyitva állt
Kint sötétség, semmi más… 

Ott álltam a sötét éjben, csodálkozva 
Megremegtem 
Lelkemet látomások, félelmek hada 
Járta át
A csend megtöretlen maradt, semmibe szálltak a 
szavak
Egy nevet ismételt ajkam, „Lenóra?” -kérdeztem 
halkan
E nevet visszhangozta a kinti, sötét
Némaság
„Lenóra…” és semmi mást…

Visszamentem a szobába, égetett a
Bánat lángja
Kintről újra zajt hallottam, a szobát nesz
Járta át
„Valami van az ablakban…” – mondtam magam elé halkan 
Bátorságom összeszedvén újra elhagytam 
szobám
„Hadd fejtem meg hát e rejtélyt végre 
Valahára már!”
Kint a szél, és semmi más… 

Szobám ablakát kinyitván belibbent egy 
Éjsötét árny:
Holló röppent a szobámba s Athéné
Szobrára szállt
Mereven ült, megdermedve, két szemével 
Végigmérve
Ő volt hát a rejtély nyitja, e furcsa, vén
Gyászmadár
Ő volt hát, ki előbb a halálfélelmet 
Hozta rám
Ült és bámult rám csupán… 

Megváltoztak bent a dolgok, észrevettem,
Hogy mosolygok
Mélyen elgondolkodtatott e messziről
Jött madár
„Kit tisztelhetek hát önben, miért keres 
E késő éjen?
Mi szél fújta erre önt, bemutatkozhatna 
Talán…
Becses nevét, kedves uram, megtudhatnám
Végre hát?”
Felelt a holló: „Sohamár.”

Mélyen elcsodálkoztam a furcsa néven,
Elállt szavam
Elmémben millió talány, száz kérdés 
Válaszra várt 
Megfejteni próbáltam hát furcsa látogatóm
Titkát… 
Nem rettentett, inkább csak
Meglepett e látogatás…
Szobromra telepedett egy furcsa, gyászos
szörnymadár 
Ilyen névvel: „Sohamár…”

Egy szót tudott, azt suttogta, ismételte,
Mondta, mondta
A sejtelmes sohamár szó léte értelmévé 
Vált
Egyetlen szó, egyetlen út, egy hangsor, és 
Semmi más…
Halkan megszólaltam: „Engem biz nagyon sokan
Elhagytak már
Reggel te is elrepülsz, mint száz reményem tovaszállt…” 
Felelt a holló: „Sohamár!”

Ő károgott önfeledten, én magamban elmélkedtem
„Biztosan szomorú ember, kit emészt a bánattenger
Akié e furcsa, gyászos, őrült 
Kísértetmadár
Ezért ismétli e zord szót, mivel soha
Meg nem áll
Csőre emiatt folyton e reménytelen 
szóra jár:
Soha, soha, sohamár…”

Én még mindig nem rettegtem, magamban 
Kissé nevettem
S leültem hát vele szembe egy fotelt
odatolván
Kényelembe helyezkedvén ő csak engem bámult hetykén
Mozdulatlan és hangtalan percekig 
Néztük egymást
Feszült csend lett úrrá rajtunk, mindkettőnk
Csak egyre várt…
Nem szólt, s mégis… Sohamár!

Egyre azon gondolkodtam, mit jelent e
Komor mondat
Ő csak egyre nézett… szeme most már 
Dermesztővé vált
A homályos lámpafényben csak énrám meredt 
Az éjben
Úgy éreztem, átjár a belőle kitörő 
Sugár
S újra Őrá emlékeztem, szívem bánat 
Járta át…
Nem tér vissza… Sohamár!

Ekkor hirtelen eszméltem, a valóba 
visszatértem
Még mindig rám nézett e bizarr, fekete
Gyászszeráf
„Persze!” – szóltam – így kell legyen, hiszen másként lehetetlen…
Hogy hírt hozz holt Lenórámról, az Úr 
Küldött énhozzám!
Mondd, barátom, látom őt még? Van még remény, mondd el hát!”
Felelt a Holló: „Sohamár!”

„Jós vagy!” – mondtam – „égi hírnök, akár madár légy, vagy ördög!
Tudom, mi másért volnál itt, tudom, híreket 
Hozál!
Felelj végre, gyászos hírnök, bármit mondasz,
Bárki küldött
Tudom, hírt hozál, felelj hát, visszatér
Szép Lenórám?
Látom őt még majd e létben, szerelme még 
Újra vár?”
Felelt a holló: „Sohamár!”

„Persze, hogy is gondolhattam, hisz ő elment, hisz ő meghalt…
Ám te mégis itt vagy, s tudom, valamilyen 
Hírt hozál!
Felelj hát, egy másik létben vár-e 
Földöntúli éden
Hol újra átölelhetem hőn szeretett 
Lenórám?
Felelj hát, egy új életben látom 
Szívem angyalát?
Felelt a Holló: „Sohamár!”

„Légy átkozott, sötét angyal!!!” – kiáltottam
Őrült hanggal
„Kelj útra végre az éjben, te átkozott 
Látomás!
Tűnj el vissza, honnan jöttél, bűnhődj, miért 
Meggyötörtél!
Hagyj itt engem a sötétben, hadd öljön 
Meg a magány!
Tépd ki szívemből véres csőröd, és ne térj
Vissza már!
Felelt a holló: „Sohamár!”

És Holló el nem repül, ott ül most is, 
ott ül, ott ül
szobromról mereven bámul, rám néz, és csak
egyre vár
Démonként lelkem gyötörve, reményeim összetörve 
A homályos lámpafényben rám vetül 
a sötét árny
Lelkem csak sötétségben él, kint is csak 
örök éj vár
Nem száll tova… Sohamár!
Versek

bg:Гарванът
cs:Havran (překlad Vrchlický 1890)
de:Der Rabe
es:El cuervo
fr:Le Corbeau (traduit par Charles Baudelaire)
fr:Le Corbeau (traduit par Stéphane Mallarmé)
he:העורב
it:Il corvo
la:Corvus
pl:Kruk
pt:O Corvo (tradução de Machado de Assis)
pt:O Corvo (tradução de Fernando Pessoa)
ro:Corbul
sr:Гавран
fi:Korppi