A rongyszedők bora
Gyakran, míg rőten ég a sarki utcalámpa, 
S üvegje szélbe sír, s csapkodva leng a lángja, 
Vén külváros szivén, hol útvesztő a sár, 
S a nyüzsgő, vak tömeg zúgón erjedve jár,

Látni a rongyszedőt, ingatja furcsa séta, 
Fejet ráz és falat bökdös, mint egy poéta, 
A rendőrökre most ─ szolgák! ─ ügyet se vet, 
Szive áradva ont tündöklő terveket.

Nagy dolgokat fogad, remek törvénycsodát hoz, 
Sújtottakat emel, gonoszakat kiátkoz, 
S az égi bolt alatt, mint baldachin alatt, 
Részeg erényei dicsfényével halad.  
       
Igen, e jó fiúk, sajgón a házi gondtól, 
Kiket a munka nyű, s a vénség ledorongol, 
S kiket, mert görnyedőn lomot visznek, silányt, 
Hatalmas Párizsunk kavart bele kihányt,

Most jönnek, szagosan a hordók illatától, 
S velük agg cimborák, fehérek sok csatától, 
Kiknek nagy bajsza csüng, mint ócska lobogó ─, 
Jönnek, s őket virág, zászlók és dobogó      

Diadalmi ivek várják dús mágiára: 
Kábító fények és zengések orgiája, 
Napfény, éljenzsivaj, dobszó és harsonák! 
S dicsőségük viszik a szédült marson át!

Így hömpölygeti a lezüllött földgolyón át 
A bor Pactolusa égő aranyfolyóját; 
Hőstetteket dalol, míg torkunkon csorog, 
S tudja, hogy adni a legkirályibb dolog.

Elnyomni a dühöt, csitítani a búkat, 
Vén, kivert szívekét, kik halni félrebúttak: 
Álmot adott az Úr, már bánva a nyomort ─, 
S hozzá az ember a Nap szent fiát, a Bort!
Versek