Kora tavasz
A szél tovalebben
a puszta fasorba,
s titkot visz a csenden 
az éjbe sodorva.

Amerre ma sírnak, 
eltáncol a szellő    
és balzsamos írnak 
hajunkba lehell ő.

Lerázta az ákác  
szirmát, ki se feslett, 
hűtötte az ádáz 
lázat, mi heves lett.

A puszta, a szűzi 
allén tovaszárnyal, 
az árnyakat űzi 
és játszik az árnnyal.

Körötte az éji      
rét illata repdes, 
suttogva kiséri 
s az éjszaka csendes.

Érinti lehével 
a víg nevetőket, 
bolyongja az éber 
és puha mezőket.

A fuvola ajkán 
sírt-rítt dala lágyan 
és látta a halvány 
alkonyt, bibor ágyban.

Szobánkba beszállva 
halk dalt rebeg, édest, 
ing-ring a homályba, 
kioltva a mécsest.
Versek