Ördög (Magyar mythologia)
Ördög név nyomozása, jelentése. Urdung, ördöng, ör-dög. Dög. dev. őr. aor, eor, Ares. Hepciher, Kopciher. Fránya. Dromó. Sívó. Az ördögrőli szólások, ősvallási képzetek, személyesítése, és tulajdonságai.
――――――――――
Kétségtelen óvallási főbblény elnevezését birjuk még az ördög névben is; ma véle a kísértő bibliai sátán fogalmát kötjük össze. A jelenség általános; többnyire hol a régi pogánytanok helyébe, új vallási rendszerek léptek, amazok isteneit roszak és elégteleneknek kimutatván, neveiket és tulajdonaikat, a roszszellemre ruházták (l. alább), vagy hogy azt legalább saját mythosaik, hason alakjaival igyekeztek magyarázni. Ez történt a magy. mythologia ördögével, neve az idegen sátán synonymuma, és a diabolus magyarázatakint maradt fen. Feladatunk ezzel magy. mythologiai jelentését vizsgálni.
     Ördög nyelvemlékeinkben, a hal. beszédb. urdung, a bécsi, münch. cod. Kinizs. imak. (N. E. 1. 179, 2. 52 st.) a mai alakban ördög; a gyök élénkebb tudatával vélem sz. Margit legdb. (Pray 277): erdeug, és (850 akad. közl. 10) eredetileg v-ve1: erdevg; hasonlón Pesti, és Erdősynél (N. E. 3. 179): dewg; így: ewrdewgh, evrdevgh, eordeog iratott az közönségesen legrégibb emlékeinken át majd nem egész a 18 századig, ― és a hason családnévben: Ewrdewgh (Engel monum. 220), maig: Eordeogh, ― egyiránt tehát már a mai összetett, és képzőkkel előjövő alakban.
     Értelme, és nyelvünk gyöki természete, benne az őr és dögből összetett szóra figyelmeztet; miért kettős fogalom nyomozására vagyunk utalva. Vegyük fel elől a nyomósb második tagot, melynek ily önálló divatozását, még a szombat. codexb. találjuk (850 akad. közl. 103): döeg; alakjai mint láttuk: dung, döng, devg, dög; a gyökelemzés természeténél fogva, a legegyszerűbb: dög alakját veszem fel, s azt mint máris erősült gyököt, régi iratási módja nyomán a dev-re — mi szavunknak az alábbi kifejtendő mythosi dev fogalom s névveli rokonságára is figyelmeztet — elemezem. Véleményem e szónyomozással erősítem: az ew vagy ev régi iratainkban p. ews ― ős, evr ― őr nem csupán, vagy legalább nem mindig, irási módszer az ő és ű betűk és hangok helyén, a v nemcsak segédbetű, és ajkszellet, de sok helyt még az eredeti: gyökszó képző, erősítő, éber tudatára figyelmeztet; a későbbi nyelvszokásban e gyöki, vagy legalább eredeti formativum v a beszédbeni rövidítés, ragozás általi összevonult hangzók erősítése mellett, nagyobbára elenyészett ugyan, de létezését, még ma számos példákkal bizonyíthatjuk, így: hív ― hű ― hűség, hév ― hő ― hőség, híves ― hűs, vevő-legény Pestinél (N. E. 3. 193) wew-legény ― vőlegény. Ide tartom a személynévmás többese első személye régi alakját: miv, a hal. besz: miv vogmuc ― nos sumus, a mai: mi, melyet p. az erdélyi szójárásb. mü, sőt a miv-beni v, k-rai erősödésével: mük-re látunk átmenni; mint a dev-ből: dök, vagy a még erősb g hangzóval: dög lesz; hasonlón a második és harmadik személy: tiv ― tik, és iv ― ők (hal. besz. iv vimadsaguc ― ők imádságuk); vétessék bár a k többes számi ragnak csupán, úgy a dög szóban ez is könnyű magyarázatot talál, a név eredetiben is valószinűleg többesszámi, collectiv értelemmel divatozván — mint ezt mindjárt alább tárgyalandó általános mythosi értelme sejteti — volt devek, s innen összevonás által: dök, dög, mint a fentebbi vevők ― vők; ámbár a: v, g-rei erősülésére is példát szolgáltatnak képzések m: az: av (avas) aggra átmenete. Sőt hasonló formatioi processussal mint a mük az n felvétele által münk, mink-vé lesz, látjuk elszármazni a dögöt: döng-vé, minőül már az urdung és ördöng-öt tartjuk. És valamint e szavat istenségi, vagy főlényi névvé áttértében számos változó alakokban látjuk a különféle mythologiák és nyelvekben divatozni, ugy nyelvünkön is a dő v. dev gyök többféle formativáit látjuk képződni a felvett paragogicumok által, mint: dör-ög, döng, döf, melyek nehánya talán nem minden értelemviszony nélküli nevünkre nézve; míg másfelöl ismét a gyök hívebb fentartásával szinte ezen értelmet kiegészítő szavakat birunk, mint: dévai a tájszótb. esztelen, a szólásokkal o te dévai ― te esztelen gonosz, dévaj ― tréfás, jókedvű, sajátlag ismét az ármánynyal egyértelmű csintalan furfangos bohós, dévalyos tájszótb: böcsös, nem igen dévalyos ellenkező értelmével, devánkodni, divánkodni henyélni, és összeülni tanácskozni, ide a tivornya, tivornyázó ― heluatio, compotatio, debacchatio st. (tűz VII).
     Jelenleg átmehetünk visszaállított dev szavunk mythosi értelme magyarázására. Az isten cikkben figyelmeztettünk a dev sanskr. gyöknévtől valamennyi indoeuropai nyelvekbe elszármazott isten elnevezésre; mint azt már ott, egy ősibb isten név mellett újabb, és pedig gyöki: div és dju értelménél fogva természetistenítéssel keletkezett fogalomnak jellemeztük. A név további bővebb értelmére azonban a mythosi tanok különös felvilágosítást adnak. Magában a hindu mythosban, midőn az a pantheismusi általánosb eszméktől eltérve, a Brahma, Visnu és Siva féle alakokban, a teremtő, fentartó és rontó erők személyesítésével a polytheisticai iránynak indult, valamint a mindentátható istenségrőli eszmét bizonyos — ámbár számtalan sokaságú — de már határozottabb, a többi világtól elváló félisten alakú szellemekre vitte át, kik a polytheisticus istenségek körül, külön főlényi segédszellemi kört képezve az egész mindenségben elárasztvák, úgy az általános pantheisticai dev név ezen szellemek elnevezéseül különfélekép alkalmaztatott. Ekkép alakultak a deverkel, devin, deveta, devender, develogon féle, majd félisten, majd segéd főbblényi, és óriási értelmű s alakú szellemekrőli képzetek, a dev név alkalmazásával jelentve; számuk mintegy 100 milliomra tétetik, mert híven még a panlheismusi alapeszméhez, felőlök a hit fenmaradt, hogy általuk, mint a mindistenségi szellem részletei által, minden át van hatva, és az mindenütt hasonlón el van áradva, mint az olaj a gangeli magvaiban. (l. Benfey i. h. 159. Sonnerat Ind. ném. 1782 k. 146).
     Még világosb magyarázatot nyújt a nyug. ariai zendperzsa mythos, mely akár a keletariai néptörzstőli elszakadása alkalmával, — minőt már fentebb az ariai népfaj hiteszméi diagnosisaul kiemeltünk, — akár a későbbi zerdusti reformatio által a dev-rőli talán ősibb eszmét divjei fogalmában visszaállítá, vagy hogy csak mint minden újabb rectificaló tan, az előbbi elveit helytelen és elégteleneknek tartván, a devek v. diveket mint a rosz és romlás elvét állítá fel. Szerinte ők a romlott és kárhozott anyag elvei, a megsemmisülés, setétség szellemei, minden romlás tőlük ered; hatalmuk minden anyagban megvan, a mennyire létezésével máris a romlás magva van beléje vetve. Ezen mytho-cosmicus eszme dús theosophiai kiképzést nyert később, a jó és rosz, a világosság és setétség, szellem és anyag egymással ellentétesen dualisticus nézettel felállított elveiben, melyek közül a második képviselőivé a divek személyesítettek, s ezek élére fődiv-ül egy, az Ariman névvel állítatott. (Hyde 161. Nork. 10. 182). Mennyire az egipt. mythos homályos töredékalakjai kivehetők, benne a div-vel névre is rokon, Typhon jellemeztetik így, mint a halál és romlás ura, a jó istenségek ellene, ki a világot vízözönnel pusztítja, miért a mythologok egyrészt Arimannal, másrészt ezt és amazt is a div névnél fogva is Sivaval, egyiránt a pusztítás, romlás, halál istenségével, azonosnak tartják, mint a kiben a hindu mythos, mint collectiv fogalomban sajátlag személyesíté a div-féle eszmét. (Ritter vorhal. 103. Jahrb. d. Wien lit. 833. 63. 106. Hitzig myth. d. philisteer 254.). A derültebb classicus mythosban is a theos mellett a véle némileg ellentétezett daimoni fogalom fejlett ki. Élénken találjuk a nevet és eszmét a többi mythosi nyomokban; a németben ha nem is az óném. diuval, tiuval, agsz: deofel, devil, isl: djöful, svéd: djefwal, dán: djövel st. nevekben, melyeket Grimm (938) Mone ellenében a diabolusból származtatja, de ily talán a: dwergar, dweorg ― törpe nevében, s még inkább az alább megismértetendő: tiv, zio had, halál, vészistenségben; — élénkebben még a szláv: diw, diwel, diwlik, v. diblik-ben, kit mythologusaik, a perzsa divvel egészen azonosnak magyaráznak (Dobrovszky slowank. 2. 176).
     Mindezen mythosi nyomokban, egy hasonértelmű mythosi és cosmicus fogalmat találunk: a rosz anyag, a romlás, halál eszméjét, vagyis annak bizonyos szellem és szellemekbeni személyesítését. Összehasonlítva velük saját nevünket, mai alakja és jelentésében is, midőn már a mythosi színpor rég lehámlott, benne még mindig egy rokon eszmét, s értelmet találunk. A dög egyszerűen mai nyelvünkön: cadaver ― holttetemet jelent különösen, de általában minden életműszeres test romlását, vagyis a természet törvénye szerinti azon chemiai processust, melynélfogva a romló holttest, a rothadás által új anyaggá képződik, innét döglött, sajátlag putidus, putrefactus, döglik ― putreacit. Kreszn. s tájszótb: déget, degenyeg, dehet, dohot ― büdös genyedtség, rothadt zsiradék, a dohos ― megromlott penészes; azért már: dögleni, ezen romlás értelménél fogva különösen a: halni ― mori jelentés értelmével birt, mint még maig az állati halálra: krepiren értelemben használtatik, s megvetőleg így az emberre is; használtatott azonban valószinüleg sajátlagi ily értelemben is, így áll még minden mellék értelem nélkül Csereinél (hist. 471) éhhel dögleni ― fame mori; különösen azonban már régibb, és még mai használatban a pestis halálra alkalmazva, mint: Csereinél (u. o. 444) nem is döglöttenek meg ― nem haltak meg pestisben, így: döghalál ― pestis, és: dögvész, dögmirígy, dögkórság, miáltal különösen az említett romlás eszméjének, az egész test anyagot meghatott ragályos ereje fejeztetik ki; és ily általános, terjedelmes romlás eszméjénél fogva, fejezé ki az egyiránt a sokaság fogalmát, a: döge kitétel alkalmazásában: döge van ― sok van, Cserei (u. o. 473): nagy dög hó esék ― azaz sok hó, egy falu név Nyitráb: Őzdög, az őzek sokaságától? ― Szavunkban e szerint félreismérhetlen analog értelem forog fen a fentebbi romlás, halál, roszanyag szellemének fogalmával; nyilván egy cosmomythicus eszme, kifejezvén egyszersmind a romlott anyagnak szétoszoltában új életbe áttértét.
     Mielőtt fogalmunk teljes alkalmazását foganatba vennők, felderítést igényel még a név első része: ur- (melyre nézve az urdung alakban, már az előbbi cikkb. tárgyalt ur szó adna felvilágosítást), evr- és őr-dög. László 3. 2. t.c. előjön már: ewrek: apud quemcumque aliqui civium vel villarum, qui dicuntur ewrek, vei servi detinentur. Endlich. mon. 342: evvrek, — homályos értelme közönségesen út- s határ-őr magyarázattál adatik. Zsámbokinál (interpr. Bonfinoi i. kiad.) finium olim custodes viarumque observatores. Bartal (comment. 1. 144): custodes finium és cursores publici; hasonl. a zsigmondi esküben: ewrii, Mosóci corp. jur. széljegyzetében: observatores. Innét a régi őr, különösen határállomások maigi nevei: Örkény, Őrálló, Őrmező, s a stayerrel határos Őrség kerülete (Szirmay parab. 120. és n. t. Zempl. 32). A névnek régi divatos értelme már egyiránt: vigil, custos, speculator, Katonánál (hist. cr. 7. 591) egy okiratb. speculatorum nostrorum eur, vulgariter dictorum; mint hivatal és talán méltósági név is a fensőbbség némi értelmével is birhatott, — (egy 1327 okirat Szirmay n. t. Zempl. 32 eőrnagsag - capitaneum spicolatorum-ot ir) — s mint ilyen az őr a döggeli összetételben: a fő értelemben volna vehető, mit a fentebbi mythosi emlékek, melyek azerint a devek élén közönségesen egy: fő dev állott igen jól magyaráznának.
     Ezen felül az evr őr szónak ismét mélyebb és összefüggő mythologia értelme is kinálkozik. Grimm 183 egy nevezetes agsz. runa nyomán a germ. tiv, zio hadisten ezen eor, aor, nevére figyelmeztet, a runa értelme: Ear fit importunus hominum cuicunque, quum caro incipit refrigescere pallidumque corpus terram eligere coniugem, tunc enim gloriae dilabuntur gaudia evanescunt foedera cessant. Itt tehát Ear mint a halálszelleme állítatik elő, minő már a véle azonos zio vagy a devek és ördögünk, ki e szerint az elhűlő testet körülveszi, midőn az a földdel egyesül, (l. előb. jegy. Jankovich). Ezen óném. eort nevünkkel közvetítheti, a Herodot által skytháknak is tulajdonított, és mind külső hangzat mind mythosi benső értelemre nézve rokon Ares, a római Mavors, Mars, ki egyiránt a hadöldöklés, mint a döghalál, vész, romlás, dühöngés és őrjöngés szelleme. Egy még közelebb járó skytha népség nevet is birunk Herodottól 4. 110 az Oiorpata amazonok nevében; Herodotnak már róla adott férjölő — viricida értelmezése, s ennélfogva nálank is gyakori, nyelvünkkel egybevetett értelmezései (l. Otrokócsi 2. 289 oior — úr néki, és pata — csatapaténál fogva, ölő), valamint mitsem mondanak ugyan, úgy annak máris mesés amazon népségi alapja, és Herodot általi nyilván nem értése, mélyebb talán mythosi értelmet is gyaníttatni enged. Szorosb összefüggésre utal még itt a hadisten kardjáróli a skythák, húnok, alánok, germánok és magyaroknál, egyiránt honos hit, melyet a skythákróli regék Aresnek, a húnok hadistennek, a germánok Zio Earnak tulajdonítának (l. jelvek kard XVI c.).
     Ördög nevünk és fogalmunkban e szerint, a halál, romlás, a rosz, gonosz elvének, a had öldöklő őr és védszellemének, vagy istenségének személyesített képzetérőli ősvallási hitnyon lappanghat.
     Megállapítva nevünk mythosi jelentőségét, kiindulhatunk annak további magyarázása végett egyenesen saját hagyományainkbani keresésére. Krónikáink latin szövege róla emlékezik-e még egyenest helyeken, mint p. a pog. forradalom említésében (bud. 93): Vatta dedicavit se deamoniis? miben azonban, mint krónikáink és legendáink hason egy kél helyén, készebb vagyok ismét csak a már jellemzett szokásos krónikási phrasisokat érteni. Bizonyosb nyomát vélném ellenben feltalálni krónikáink a helyén, hol ezek (uar. 2. 3. bud. 38 st.) a magyarok Svatoplukhozi küldött követük a föld, fű és vizzeli megérkeztét beszélik, mire Árpád: cum suis de aqua danubii cornu implens et ante omnes hungaros super illud cornu omnipotentis dei clementiam rogavit, ut dominus eis terram in perpetuum concederet. Finitis his verbis omnes hungari clamaverunt: deus! deus! deus! tribus vicibus et ibi inventus est usus iste, et servatur apud hungaros usque modo: itt már a tudósítás, feltünő élénksége melletti homályos értelme, bizonyos ősvallási alapú hagyományt sejtet; felvilágosítja ezt csakugyan a rólai további mondakör, mely szerint ezzel már az erdélyi Deés városnak, mint a helynek, hol e tény történt, neve, összefüggésbe hozatik. Ezen hagyomány első nyomát a régi históriás „emlékezzünk” énekben találom (Toldy tört. költ. 7):
     istent ők ott imádának          háromszor deust kiáltának,
     arról nevezték ott a várost,          Számos mentében a nemes Deusnak.
hasonlón tudják azt: Székely Ist. (cron. 151): a magiarok azon helt nagy fel szóval deust kialtanac haromszor ... a heliet pedig a holott deust kialtanac a deusről Deesnec nevezec, ki mind e napiglan ugy hivatic. Heltai (cron. 22): a magyaroc azon helt kialtanac fel szoval haromszor deus, deus, deus, — és azt a helyet, a hol ez lön, nevezec a kialtas után Deusnac, melyet mostan Deesnec hijunc — holot az város mellett, kezel fen a Számos vize felett az egyic földvár vagyon (melyet t. i. a magy. ott a 7 erdélyi közül építének); bővebben gelleji Katona (titk. 1646. 1. 9) és Lisznyainál (cron. 213) ki a hagyományt, felakadva mindjárt az idegen deus néven, vizsgálván, magyarázata közt újabb hagyományos vonásokat hoz elő: szerinte Árpád s a magy. tábor mindenféle isteneket nagy kiáltásokkal és ordítással segítségül hivának Deés avagy Deus nevű városnál, napestig könyörgéssel és áldozatokkal kérve, hogy Pannoniát Attila atyjuk földét az istenek újolag a magyaroknak lakóföldül adnák, de csak midőn um. másodszor oda gyűlésre térnek, építtetnek ott a szászok által (!) egy várost, mely lakhelyük lévén, ezektől mert um. a deák nyelvet tudák (!) nevezteték Deusnak, és a magyarok megtudván hogy deus istent jelent, háromszor deust kiáltanak; — mihez mindjárt hozzáadja hogy azt mások „fabulának” tartják, hogy a sült barbarus magyarok így kiáltottak volna, azért igazabb um. hogy az kezdettől Deésnek hívatott. Később még 990 e helyt a deési sóaknák igazgatói Béla, Rosa és Csíz egy kőoszlopot emeltetének, melyre e verseket iraták: Hunnus de Scythicis digressus sedibus hospes
Pannoniae glebam transfert huc, gramen et undam.
ter clamans: deus hac liceat tellure potiri!
Desia camque dei dixit de nomine terram.
Még nevezetesb hogy ennek emléke a tájnép regéiben is fenmaradt, s ezek szerint is: (l. Cornidest Windisch ung. mag. 2. 65), midőn a hét vezér Pannoniát meghóditá, erdélynek indult, s mivel um. a bájos deési tájék igen megtetszett nékik, ott a Pannoniából magukkal hozott három tárgyat a földröget, füvet és vizet hálaáldozatul az ég felé magasba hajíták, mi mellett az isten nevét háromszor latinul deus kiálták, azért neveztetett később, az e helyen épült város Deusnak, mely most Deésnek mondatik.
     Ezen adatok egyszerűen összeállítva már világosan szólanak; az elfogulatlan vizsgálat tudja, mit tartson a pog. magyarok latin deus felkiáltásáról; mint ellenben ismét a hagyomány — a nálunki még ily nyomok teljes híja mellett is — élénkebben szól, mintsemhogy azt a megszokott s könnyen kiismerhető krónikási ferdítés miatt elvessük; valószínü volna példaul, hogy a magyarok ezen pog. áldozat alkalmával, (mely általában ősi honfoglalási traditiónk, mint pog. vallási áldozatnyomaink egyik legelőbkelőbb jelenete l. áldozat XVII), egy a deushoz hasonló főbblény neve kiáltatott, minő ismét csak óvallásunk dev - dög nevére volna magyarázható. A hely lakói, mint a sóbányák mutatják, régtől s a korban is román gyarmatmaradékok voltak, kik a nagyszerű jelenetnek netalán rémült tanúi lévén, a hármas kiáltás általi esedezést természetesen saját deus v. oláh deu - isten nevökkel, könnyen magyarázhaták. Még természetesb hogy a későbbi történetmondai feljegyzés a latin deus név mellett megmaradt, miután a nemzeti és keresztyéni kegyelet, ily nagyszerű esemény emlékénél a már elferditett ördögi, dögi, devi óvallási fogalmat, és nevet, szívesen elmellőzé, s az egészet a latin krónikások igen megfelelőleg adhaták a deus szóval.
     A vélemény erősítéseül még több védvek is felhozhatók. Hogy általában ily várak nevei s eredete körül hitregei szinezetű hagyományos népmondák forognak fen, azt, és értelmük bővebben a tündérek (IV c.) és különösen az óriásoknál (V) látandjuk; itt még is eleve felhozhatunk egykét, magyarázatul szolgáló vonást. Valamint a fentebbi historizált azon három sóakna igazgatóroli adat, mint láttuk tündéri várlak, épités és név, hagyományos hitrege nyomain alapszik; úgy tud, a névre igen találkozó Déva, erdélyi vár eredetéről is egy különös regét a népdl. (3. 151) beszélvén, az ily alkalommal igen gyakran előkerülő vonást: hogy midőn a várat építő 12 kőműves munkájával mire sem tudott menni, mert a mit délig felraktak, az délután mind leomlott; a hit szerint ilyenkor ellenséges szellem hálrálá a munka sükerét, és áldozatul egy embert kellett béfalazni, az első kőműves javaslatára elhatározzák, hogy azon nőt, ki legelől kiviendi az ebédlővékát, fogják befalazni, ez mindjárt saját neje volt, ki társaitól azonnal megragadva béfalaztatott, miután az épület többé nem omlott. A regében nyilván az ókori hiteszme forog fen, miszerint nagyobb vállalatok alkalmával, az illető véd v. ellenséges istenség, nagyobbszerű emberi áldozatot, v. az általi engesztelést követel, mi által a vállalat sükerül st. (áldozat. XVII). A néphitben maig fenmaradt mondákból látandjuk alább, hogy különösen az ördög az, ki emberi áldozat után sovárog, az otthon lévő nemtudott kincset azaz újon szülött gyermeket, az ember lelkét st. követelve. De különösen szerepel ily várépítéseknél is, mint a regében (Tompánál 148, és Pulszky tageb. 1, 88) a lublói vár építője, Kővárinál (erd. rég. 214): a sz. demeterié; mindenütt ismét díja az ember lelke, az épületbe bémenő első, az utósó dolgozó kőművesek st. (l. alább, s az ördög épitményekről az óriásn. V); így azonban már a keleti regék divjei is, a nagyszerű paloták ügyes építői, (l. Firdusi schah n. Görres 1, 13. az 1001 éj 547 e. Hammer geisterl. 10). Itt tehát kétszeresen nevezetes volna a hely, ha mint gyanítható, a mondával összefüggőleg (mint Deésnél) maradt fel a Déva név is. Teljesen erősül azonban véleményem hogy: itt a hármas deus felkiáltásnál nem más mint emilyen devi, ördögi szellemekrőli nyomok lappanganak, az adatot kisérő további hagyomány által, a krónikák ugyan is a beszélt áldozat és hármas deus kiáltásróli tudosítást l. f. mindjárt közvetlenül a nevezetes szavakkal kisérik: et ibi inventus est usus iste et servatur apud hungaros usquemodo, mit a históriás ének szavai ismét világosabban ekkép tudnak:
     tőlök maradt nékünk a szokásunk,          hogy ha mikoron árut mi szakasztunk,
     deus deus ott kiáltunk          bizonyságunk hogy megárultunk.
Székely (cron. 151): mely szokás mind e napiglan a magiaroc között megtartatic aldomas italba, es valami arunac vegezesebe. Heltai (cron. 22) onnet marada ez a szokás magyarországban és erdélyben: hogy valahol valami arro leszen, avagy valami marhánac, avagy iószágnac vétele, hogy az vétel és arro mellé bizonsagocat hinac, es az aldomas italban haromszor kialtanac fenszoval deus deus deus. Első tekintetre ugy látszik, hogy e helyt nem más, mint a vevés és eladásnál áruszakasztásnál nemzetünknél divatozott, és törvény parancsolta áldomás: victima emtionis, merci potus (áld. XVII), szokásáról van szó, minőt a későbbi kor ezen jelenetben vélvén, egyenest onnét gondolta származtathatónak. De már a sajátságos jelenetben inkább áldozás mint áldomás forogna fen, s nem is jöhetek nyomára, hogy a régi magyar áruszakasztási áldomásnál latinul az isten neve háromszor kiáltatott volna, én ugy gondolom, hogy ebben is mint a Deés névnek deustóli származtatásában egy már nem értett jelentés lappang, és azt a tudomásomra lévő népszokással vélném értelmezendőnek, mely szerint maig, a marha sőt edényvásárláskor is, azok átvételénél, az illető, értésemre nem jöhetett babonás suttogás, és cselekvéssel, mely már azonban nagyobbára a keresztcsinálásba tért át, hiszi a bennek létező, vagy őket körülvevő ártalmas rosz szellemektől megőrizhetni, azokat tőle elhárítani. —
――――――――――
     Több az mit az ördögrőli néphit maig még fentartott, csakhogy ez máris a belevegyült számos idegen és keverék elemek miatt különösen figyelmes vizsgálatot igényel.
     Az összes óvallási tanok, és hitregék tudnak egy atyai jó főlény mellett rosz, gonosz szellemről, habár nem is azon egyensulyú dualismusi nézettel, minő már a zendvallási rendszerre nézve, de ez is valószinüleg hibásan, felállítatott. Az ószövetségb. az isten mellett egy kisértő sátán áll, a hindub. a rontó Siva a zendb. divek és fejük kiválólag Ariman, az egipt.: Typhon a szlávb. a bjeli-boggal ellentétezett: černo-bog, mint nálunk az ördögöt még maig ilyenül kiismerhetjük. Minden hitregékben otthonosok a sötétség és világosság, jó és rosz szellemei, az [hiányzik] és [hiányzik], a lios és döckalfar — licht u. dunkel — elbe, a természet — világosság és setétség, tél és nyár, éj és nap egymást váltva, folyvást előkerülő, — tüneményeinek hitregei képletekbeni személyesitései. — Ezen óhitképzetekhez miután azokat új vallási tanok válták fel, e tekintetben egy újabb jelenség is járult; régi isteneik és főbblényeik ugyan is ez újhit által elégtelenek és roszaknak inkább, mintsem nemlétezőknek és hatalomnélkülieknek jellemezve, mint kik csupán a rosz szellem súgallatából eredtek, s annak hatalmával birnak, rájuk mint mondók ennek fogalma átvitetett: kik a pogány istenekhez ragaszkodának, azok az ördög szolgái, ördög hiveinek bélyegeztettek, péld.: krónikáinkban is Vatta dedicavit se demoniis st. — így hangzik nevök az összes krónikák, és legendákon át; — mint viszont ismét a néphit régi istenei és főbblényei, rosz vagy roszra magyarázott ferdített szinezete tulajdonai a sátánra ruháztattak; mindeztet valamint történetileg eléggé okadatolják a krónikai, néphagyományos és legendai nyomok, úgy lélektanilag megtörténtük, az áttérők állapotja, a térítők eszélye st. Igy már az ószövetségb. a pogány fogság korából ismért Belzebub, Belial istenséggel azonosítva látjuk a sátánt, hasonlón ment át rá és a 70 ford. diabolusára, nagyobbára mind az, mit a pogány többi mythosok, véle alakjaik felváltva, daimonjaik, devjeik, dzsinkjeikről st. óriási, sárkányi, tündéri, ördögi, valamint más polytheistikai alakjaikban roszat tudtak. Ezekből alakult a középkorban, a bibliai kisértő roszszellem elátkozott angyalra ruházott, s a néphitben maig fenlévő, azon sajátságos vegyülék ördögi fogalom, különös alakokban és tulajdonságokkali személyesítése, melyre sem a bibliai kinyilatkoztatás, sem a kereszt. vallási hagyomány, sem hitkönyveink tana ekkép nem jogosít. Grim. 937 — 57. — Innét a vizsgálat sajátlagi feladata volna ismét, ezen pogány hitregei jelleme, nevei tulajdonságai és személyesítéseinek felismerése; itt pedig különösen a magy. őshit ezen fogalma és képzetére nézve, a mennyire ez még ma eszközölhető.
Ipolyi Arnold