Köd borult…
Köd borult az őszi tájra, 
Búsan hallgat a madárka; 
S mely ott virul messze, távol –
Álmodik egy szebb hazáról. 

Álmaimban már amott száll, 
Tengereknél, délpartoknál, 
Hol új tavasz lombja várja, 
Új pataknak csörge árja. 

Új szerelem, új boldogság, 
Hajnal keltén üde rózsák; 
Új remények édes álma, 
Édes álom dallá válva. 

Annyi más és annyi szebb még, 
Múlt tavaszról boldog emlék; 
Mi tartja hát, hogy ne szálljon? 
Hervadó lomb… hideg tájon…

S lám a madár mégse repül, 
Száraz ágon hallgatva ül, 
Az a kicsiny fészek – vagy mi –, 
Azt nem tudja úgy elhagyni.
Versek