Feléd, feléd...
Feléd, feléd, te drága lélek,
   Repülnek bús fohászaim,
Magányomban veled beszélek,
   Ölelve képed' karjaim.
Unalmas század minden óra,
   Mely nem körödben röppen el
Haj, nem talál más nyugtatóra
   Kivűled e vérző kebel.

Ha dallok, gyászos a víg ének;
   Sértik szivem lágy hangjai;
Érzem: víg-percim eltelének,
   Közelgnek a bú napjai.
Mérföldek nyúlnak el közöttünk,
   Eltilt idő és messzeség:
Oh -... a frigy; mit kötöttünk
   Fog-é, fog-é majd élni még?

Ha majd derült élet körében
   Neked kedv és öröm virúl,
Ha majd kiesb táj édenében
   Feléd vidám hajnal pirúl,
Ha boldogságodat tetézni
   Ifjak szerelmért esdenek:
Fogsz-é a multra visszanézni,
   Hol oly csekélyek mindenek?

Ha élte rózsa-hajnalában
   Imádód majd előtted áll
S forró szerelme lángzatában
   Szivével szívedért kinál,
S tűz és erő, kedv és reménység
   Dereng az ifju arcain -
Gondolsz-e vissza egyszer csak még -
   Andalgva a mult kinjain?

A társas élet víg körében
   A víg májusi esteken,
Járván az alkony hűs csendjében
   Árnyas, virító kerteken:
Ah, mily könnyű lész elfeledni
   Egy oly kietlen, bús telet,
Hol csak tüskét lehete szedni,
   Hol elfagy a lángképzelet!

Ah, összevetve majd a multat
   A víg jelennek bájival, -
A bánatost, ködbe borultat
   Az új öröm rózsáival:
Ki fog vádolni, Lányka, hogyha
   Felejted az örömtelent: -
S kezed kinyujtod a rózsára,
   Éldelve a kedves jelent?

Én nem vádollak: csak szivemnek
   Emésztő lángját vádolom:
És égi üdvét egy telemnek
   Öröklő télben gyászolom.
Tavasz, nyár, ősz, - mit ér nekem már, -
   Volt egy telem: szebb, mint tavasz.
Ősznél kiesb, forróbb, mint a nyár,
   Ah - volt, - de többé nincsen az!
Versek
Arany János
Magyar irodalom 1849-től 1905-ig