A magyarokhoz (Romlásnak indult...; II. változat)
Romlásnak indult hajdan erős magyar,
  Nem látod: Árpád vére miként fajul,
     Nem látod a bosszús egeknek
       Ostorozó kezeit hazádon?

Sok századoknak vérzivatarja közt
  Rongált Budának tornyai állanak,
     Ámbár ezerszer vak tüzedben
       Véreidet, magadat tiportad.

Elszórja, hidd el, számkivetett ösi
  Erkölcsöd átka s mostani veszni tért
     Romlott fajultság, s nemsokára
       Ércfalain viperák süvöltnek.

Nem ronthatott el tégedet, ó magyar,
  A vad tatár chán xerxesi tábora
     S világot ostromló töröknek
       Napkeletet leverő hatalma.

Nem vert le téged Zápolya öldöklő
  Századja s Bethlen vérbe merült kora,
     Rákóczi vérengző haragján
       S rettenetes tüze közt megálltál.

Mert régi erkölcs, spartai férfikar
  Küzdött, vezérelt fergetegid között,
     Birkózva győztél, Herkulesként
       Áchaji kard rezegett kezedben.

Most lassu méreg, lassu halál emészt,
  S mint egy kevély bükk, mellyet az északi
     Szélvész le nem dönt, benne termő
       Férgek erős gyökerit megőrlik,

S egy gyenge széltől földre teríttetik!
  Így minden ország támasza, talpköve
     A tiszta erkölcs, mely ha megvész:
       Róma ledűl s rabigába görbed.

Mi a magyar most? Rút sybaríta váz.
  Letépte fényes nemzeti bélyegét,
     S hazája földúlt védfalából
       Rak palotát heverő helyének.

Eldődeinknek bajnoki köntösét
  S nyelvét megúnván, rút idegent cserélt,
     A nemzet őrlelkét tapodja,
       Gyermeki báb puha szíve tárgya!

Vallástalanság rút szüleményei,
  Erkölcstelenség s minden utálatos
     Fertelmek áradnak hazánkra,
       Régi nemes magyarok porára.

Fegyverre termett szép, deli ifjuság
  Kardforgatásban nem gyakoroltatik,
     Nem tud nyeregben, nem tud ugró
       Gyors paripán leragadva szökni.

Ó, más magyar kar mennyköve villogott
  Attila dicső harcai közt, midőn
     A fél világgal szembeszállott
          Nemzeteket tapodó haragja.

Más néppel ontott bajnoki vért hazánk
  Szerzője, Árpád a Duna partjain,
     Ó, más magyarral verte vissza
       Nagy Hunyadink Mohamet hatalmát!

Akkor vitéz hírt s bajnoki érdemet
  Szerzett az ifjú Pélides útjain,
     Most, íme, ó szégyen, mivé lett,
       Módi-majom, gunyolásra méltó.

Átok reátok, Harpia fajzati,
  Erkölcseinket vesztegető fenék!
     Fessen le hív Gvadányi tolla,
       Nemzetemet csufoló, bolond korcs!

De jaj, csak így jár minden az ég alatt,
  Forgó viszontság járma alatt nyögünk,
     Tündér szerencsénk változandó,
       Hol mosolyog, hol utálva néz ránk.

Felforgat a nagy századok éjjele
  Mindent, leomlott a hires Ilion,
     A büszke Carthago hatalma,
       Róma s erős Babylon leomlott.

Volt olly idő már, mellybe' nemes hazánk
  Fénylő dicsőség polca fölött virult:
     Jön olly idő még, melybe' gyászos
       Hamvaiból gyülevész kavarc kél.
Versek
Berzsenyi Dániel
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig