Az árva ördögöt...
Az árva ördögöt nevetnéd, ha szemedbe 
mondaná, hogy szeret, s annak kutyája lennél, 
aki nevetne és soha nem is szeretne.
Hidd el: a szíve kincs, s nagyobb kincs nincsen ennél, 
mivel szelid, kegyes és hű lesz majd tehozzád. 
Mondd, mért nem akarod, te makrancos, te drága, 
nyakára fonni lágy, szerelmetes karocskád 
s kis ujjaid, amint kulcsolod halk imára?

Ne várj hosszúhajú nagy költőt, aki henceg,
nincs többé már ilyen, muskétás sincs ma nálunk,
nincs már előkelő és szőke muszka herceg,
a földön ideált többé nem is találunk.
S az árva ördögöt elküldenéd te könnyen,
mert azt olvastad még kicsiny leánykorodban, 
mit a vizsgán kaptál, ama jutaimi könyvben, 
hogy szívünk, mint a tűz, egyszerre lángra lobban.

Tekintsd az aggokat, kik vágyódnak az égér, 
az arcuk oly ráncos, akár a szakadós zsák, 
s öreges ujjukon puffadtan fut a kék ér, 
szégyenlik maguk is, hogy rózsát adtak, rózsát. 
Hisz hogy a gyermekek lassan fölcseperednek, 
kell, hogy az életet baráti szók kisérjék, 
mert a barátságban növekszik csak a gyermek, 
s a nő a gyermekért csókolja meg a férjét.
Versek