Puszta bokor
Puszta bokor, puszta bokor, 
Napról-napra sorvadozol; 
Leveleid sárgák lettek,
S azokat is egyre veszted.

Mit nyári nap-ragyogásnál 
Feketén a földre hánytál:
Gyér árnyékod szertenyűve 
Terűl most a fakó fűre.

Hej, nem az vagy, a ki voltál: 
Megvénűltél, elrongyoltál! 
Ágaid közt ott a fészek,
De belőle hol az ének?

— »Meddő sorsom, pusztulásom 
Még nem bántna, jó barátom! 
Ha levelem hullatom is:
Volt legalább tavaszom is.

Hanem a tél nemsokára 
Ráviharzik a határra,
És a deres avar felett 
Zivatarok üvöltenek.

S egyedűl csak azt fájlalom, 
Hogy akkorra nincs már dalom. 
Melylyel a zord napok alatt 
Felderítsem unalmamat!«

versek