Titkos muzeum
Amikor meztelen faragták 
istennők báját régi kor 
szobrászai, Vénus galambját 
megfosztották tollaitól.

Vésőjük lenyesé a drága 
pelyhet, mely sűrün nőtt azon, 
és fészkében a kis madárka 
diderge vedlett-csupaszon.

Ó nagy pogányok, megbocsátok, 
kik a szerelmet isteni 
rejtelmétől megrabolátok,
hogy konturt adjatok neki:

de a mi festőink, levágván 
a gyepet, mellyen Eros ül, 
vásznon utánozzák a márvány 
izlését izléstelenül.

Pedig soha oly teljesen még 
csupasz az éji mécs előtt
nem volt keresztény meztelenség, 
mint rég a szép athéni nők.

Az alvó szőke takarója
mit rejt? Emeld föl, és feléd 
arany gyapjú kacsint alóla, 
mint Burgundi Fülöpre rég.

S hová, mikor kezét letartja, 
a drága barna ujja nyul,
ott van a haj, kúszán kihajtva, 
göndör, simithatatlanul.

Áttetsző, hév szinek királya, 
azért szeretem, Tizián, 
képeden amikor kitárja 
báját a nimfa s kurtizán,

mivel matt rózsaszínü bőrén, 
mit bibor függönyárny ölel, 
ecseted ha mutatja pőrén, 
egy színfoltot se titkol el.

Egy selyempamacs ámbraszíne 
bársonyozza a hón alatt
a kar tövétől mellig íme 
lehajló finom vonalat.

S az ivor ujjak drága hossza 
alatt sarjadni láthatod, 
amellyel Cypris kárpitozza 
dombját naivan, a mohot.

Dús combjait széttárva Nápoly 
muzeumában Danaé
láttatja, hogy az aranyzápor
hogy hull a selymes szőr közé.

S Flórencben szabadon füröszti, 
világ dacára, ama szép 
Aphrodité, a lába közti 
bozótban drága csöpp kezét.

De, mester! az a test se volna 
méltatlan rád, akit az én 
gondolám lágyan ringatott ma 
Velence sima zöld vizén.

S hogy el ne vesszen drága képe, 
engedd meg nékem, nagy öreg, 
hogy palettával lant helyébe 
ma tanitómmá tegyelek!

Ó mint szeretem látni, lesni, 
hogy szép testén a drága folt 
hogy ölt aranyszint, ha az esti 
rőt fényben minden egybefolyt;

mintha az alkov szent zugában 
alvó Ámor hajas fejét
látnám beárnyékozni lágyan 
szép anyja titkos mély ölét.

A szerelem rejtek gyümölcse 
pihen ott selymes otthonán, 
mint egy megérett ritka körte 
sejtelmes édenkert mohán.

Ó drága körte, arany alma, 
arany gyapjú, göndör arany, 
melyért Herakles kóborolna 
s hajózna Jázon untalan!

Gyürüző gyapjas takaródra, 
mit annyi művész lekaszál, 
hulljon ma versem tiszta csókja, 
te édes asszonyi szakáll!

Az álszent kort, barbár tilalmat, 
s annyi hálátlan hallgatást, 
mindezt, Vénus szent halma, rajtad 
e vers ma megboszúlja, lásd!
Versek