Temetés (Tompa Mihály, I)
Néma hölgy fut a’ nagy éjszakán,
Kisdedével, reszkető karán; 
Egyik éber, 
Másik álmodik: 
Árva honban, 
Árva mindenik. 

Méla arczczal kél az éji hold. 
Álmiból a’ gyermek felsikolt, 
És szavára, 
A’ szülő-kebel’ 
Rejtekéből
Gyötrelem felel: 

„Légy nyugodtan árva gyermekem!
Nem sokáig bujdosol velem! 
Új honod vár, 
— Benne béke van — 
Hol hazát lel, 
A’ ki hontalan. 

Ott szabad lészsz — annak szültelek — 
— Békés szomszédid leendenek — 
Szűk határin 
Szent leend jogod; 
’S megtapodtan
Látni nem fogod!“ 

       * * * 

Ostrolenka’ gyászos térein, 
Éj borong a’ hősek’ álmain; 
És ki áll a’ 
Hamvadók fölött: 
Gyermekét ah
Eltemetni jött. 

„Férjem itt vítt véres harczokon, 
Itt esett el értted, drága hon! 
Illy apáért, 
Néma sír-kebel! 
A’ fiú is 
Nyugtot érdemel. 

Im, fogadd! nyugodtan átadom;
Rongyban ősz hajakkal, így — tudom —
Nem fog ő az
Ősi birtokon, 
Vánczorogni
Kolduló boton. 

Jobb sötét öledben tudnom őt; 
Mint görnyedve zsarnok-arcz előtt.
Haljon addig
Öntudatlanul, 
Mig rabszolga
Lenni nem tanúl!“ 

A’ temetkezési gyász sereg: 
Rémietes dalt zúgó förgeteg; 
’S mig szoborként
Áll a’ bősz anya: 
Megrendül a’ 
Bús halál-tanya. 

       * * *

Sirhalomnál minden éjfelen, 
A’ szülő nyugodtan megjelen: 
Gyermekét ott, 
Mint az éj-madár,
Új honában
Látogatni jár. 
Versek
Balladák