Isten hozzád
Bérczről visszanéz a vándor,
Vígan int kies hazája,
   Ott mosolyg a róna táj:
De a messze távozónak
   Szíve vérzik, szíve fáj;
Zeng felé a búcsuszó:
   "Isten hozzád, bújdosó!"

Bércz alatt áll völgyek árnyán,
Csak felhőket lát honából,
   Elmerűlt a róna táj:
Ámde búja nem maradt el,
   Szíve gyászol, szíve fáj;
Zeng felé a távol szó:
   "Isten hozzád, bújdosó!"

Bércz és völgy is elmaradtak,
Felhőt sem lát már honából,
   Ábrándkép a róna táj:
Búja mint az ég kíséri,
   Szíve vérzik, szíve fáj;
Mély keservvel zeng szava:
   "Isten hozzád, szép haza!" ─

Múlnak évek, fürte ősz már,
Elfeledte rég hazája:
   Ám a kedves róna táj
Sírig képben él előtte,
   Szíve gyászol, szíve fáj,
S a halónak vég szava:
   "Isten hozzád, szép haza!" 
Versek