Napkelte
Virad, de félve, kétesen 
Jelenti csak jöttét a hajnal, 
A lélek látja, nem a szem, 
Ez óra még se éj, se nappal.

Úgy tetszik, a föld várja már 
A napközel csókját epedve; 
Mint éltünk fordulón ha áll, 
Vagy fölrettenünk meglepetve.

Már hívó hangja nem visong 
Egy-egy bagolynak, denevérnek, 
De még az a moraj se zsong, 
Ha minden élők hangja ébred.

Alig szól még egy-egy kakas, 
Füst még alig kanyarg az égre, 
Oly szintelen fenn a magas, 
Azt sem tudod, fehér-e, kék-e?

Az úton hosszan elnyuló 
Foszlányokban gomolyg a pára, 
Álom gyanánt, mely oly muló, 
S elszáll az első napsugárra.

A harmat, melynek gyöngyeit 
Sugár nem szikráztatja égve, 
Hamvas, finom fátylat terít 
A szunnyadó mezőre, rétre.

Mint a menyasszony tükre, hol 
Liljomok rezgő képe látszik, 
Az ég sápadt rózsáitól
A forrás gyöngyházfénybe játszik.

A lány, a zöld zsaluk megett, 
Fölébred, s látván, itt a reggel, 
Szomszéd lányokhoz átnevet 
Félig nyilt, mámoros szemekkel.

De szellő támad, és a nap 
Kivillan fényes diadallal, 
Az ég homálya felszakad, 
Ezer madár köszönti dallal,

S alant a rózsaszín rögön, 
Míg a pacsirták égbe hatnak, 
Arany szarvakkal fejökön 
Biborszínű ökrök haladnak.

Versek