A kártyásasszony
Nem ittad-é tekintete
borát mely megzavar? 
amelynek fénye csöndbe vész 
mint hang ha hangba hal?
mely nappal is lát csillagot, 
s amit az éj takar?

Mellette az aranyhalom 
valóban drága kincs
s fején az álomkoszorú:
drágább már semmi sincs – 
ó, kit nem boldogítana
az aranyfényü tincs!

Gyors tánc körötte, merre ül, 
vak ütemet követ
s kártyái, táncos láb gyanánt 
amelyeket kivet, 
lángasztalára hullanak
mint dobogó szivek.

Ujjából simán egyre hull 
e csillogó szemét
és hullva visszaveri mind 
a könnyed árnyzenét:
kék és zöld, bibor és vörös 
gyürűi nagy szemét.

Kivel játszik? 
Veled, ki égsz 
gyöngyéért szertelen, 
velem, ki titkát kutatom,
s aki csak megjelen – 
régóta játszunk, ő meg én, 
egy különös helyen:

Egy rend nélkül való helyen 
ahol az éj a nap,
hol aki fekszik, föl se kél, 
s aki alszik, úgy marad:
homályzatos homály között, 
a halálárny alatt.

Mik a kártyái, kérdezed? 
A szív, mely újra kér, 
ha jóllakott; a drágakő, 
melyből a vétek él;
a tőr, mely a sötétben öl;
sírásó, szemfödél.

S milyen játékot játszik ő?
velem már veszve rég, 
veled még egyre jár, vele 
tán el se kezdte még:
de mindenkivel játszik ő, 
ahol csak a nap ég.

Kártyát te vetve látsz csupán:
ő fekve látja már, –
és Élet e játék neve, 
így mondja földi száj, 
de, majdan megtudod, ha szól: 
az ő nyelvén Halál!
Versek