A forrás (Théophile Gautier)
Elrejtve jól, mindjárt a tónál, 
Két kő közül forrás szökell; 
Vize oly víg az indulónál, 
Mint aki messze-útra kel.

„Mi kéj! – mormolja – lenn a földben 
A vak sötét mindent befed;
Most partom fű borítja zölden, 
S tükrömben a kék ég nevet.

Száz parti kék virág merengve, 
Ó ne felejts, susog felém, 
Szitakötők, vigan kerengve, 
Gyors szárnyukat mártják belém.

Szomját madár kelyhembül oltja; 
Ki tudja? Tán pár forduló:
S völgyet, hegyet, tornyot locsolva 
Futok, mint nagyra nőtt folyó.

Kőhídakon, kő-partszegélyen 
Fehér tajtékra vál vizem,
A füstölgő hajót kevélyen 
Az óceán felé viszem.”

Ekép fecseg az ifju forrás, 
Száz tervet szőve a botor; 
Nem bír magával, futna folyvást, 
Mint víz, az üstben hogyha forr.

De a bölcső szomszéd a sirral, 
Az órjás meghal kisdedül,
A forrás alig született, haj, 
A tóba hull s ott elmerül.

Versek

en:Littell's Living Age/Volume 154/Issue 1996/La Source
fr: La Source (Gautier)
ru:Ключ (Готье/Гумилёв)
ru:Ручей (Готье/Чюмина)