Csáth Gézának
Te sohase-jövő és sohase-beszélő, 
várlak ma is, halott, e hosszú és e késő, 
bús éjszakán. 

Mert mészfehéren ég távolban a hegyoldal, 
s befestve a falam a bandzsal, csorba holddal 
oly halavány. 

Nem kel-e szólnod, mondd? Nincs semmi hír amonnan, 
hol fejfa és kereszt elvész a sűrű lombban 
és sír a táj? 

Én tudtam, hogy közöny s merev csönd van az éjben, 
de hogy ilyen soká tart, azt most meg nem értem 
és fájva fáj. 

Alvó, emeld lassan nehéz és hosszu pillád, 
s a végtelen felé táguló nagy pupillád 
szögezd felém. 

Most a palicsi tó úgy fénylik, mint az ólom, 
és a beléndeken s a vad farkasbogyókon 
alszik a fény. 

Ah, jól siess. Szíved még egyszer megszakad tán, 
ha hosszan bolygasz a cirilbetüs Szabadkán, 
s nem értenek. 

És űznek majd tovább, idegen, bús hazádban, 
zsákutcán és közön, idegen és hazátlan 
kisértetet. 

Itt nyiss be csöndesen. Isméred a kilincsem. 
Tudod, hogy portámon és a szívembe nincsen 
semmi gonosz. 

Mert nem feledtelek. A fülledt estbe úszó, 
ablakból fölsíró, homályos hegedűszó 
eszembe hoz. 

Így látlak mindig én, édes, fiatal orvos, 
fehér köpenyben, a kavicsos és porondos 
kertudvaron. 

De jöjj akárhogy is. Vérrel, sárral, te lélek, 
férgek gyűrűivel. Ha a láttodra félek, 
eltagadom. 

Szemedbe bámulok és csellel kényszerítem 
kezedbe a kezem és a szívedre szívem, 
ha nem merem. 

Igen, eléd megyek és régi orvosomnak 
csulóm odanyújtom, hogy vizsgáld meg, 
mintszoktad, ütőerem. 

Oly jó az, aki ad, s te élted odaadtad, 
angyali gyilkosa nődnek s tennen-magadnak, 
szelíd barát, 

ki végtelent ittál s a lelked égre lázadt, 
majd összetörted a tébolyok és a lázak 
szent poharát. 

Lásd, itt leülhetnél. Nincs bontva még az asztal, 
kávé, dohány és rum vár mérgező malaszttal 
s a múlt, a csend. 

Halkan beszélgetnénk. Elmondanám, mi történt, 
s fölfedném szótalan a fájó, néma örvényt, 
a névtelent. 

Síró Hungáriánk ma porba fekszik árván, 
fölötte az átok, mint fekete szivárvány, 
gyászt bontogat. 

Anyáink, húgaink járulnának elébed, 
kik éhesen rágják, elfáradott cselédek, 
a csontokat. 

Jaj, megmutatnám én a szívem is, e szörnyet, 
mely nappal céltalan, halott vágyakra görnyed 
s éjszaka sír. 

Mert életem felén nem is vagyok, de látszom, 
s reggel, ha öltözöm, csak játszom, egyre játszom 
és vár a sír. 

Ó, vad szerelmese az örült morfiumnak, 
adj ágyat most nekem és az éjféli búmnak, 
akár a pap 

kérlek kiáltozván, és íróasztalomra 
fantasztikus lázban görbedek lehajolva, 
hogy hívjalak. 

Hisz a semmit tudod, gazdag, végzett, hatalmas, 
ki célhoz értél már, kell, hogy valamit adhass 
annak, ki él, 

s álomtalan éjjel kétségbeesve vár rád, 
a múltnak koldusa és százszorosan árvább 
a semminél. 

Te a halálé vagy, zarándoka az árnynak, 
ki bátran indultál, kapudat megtaláltad 
az éj felé. 

De én, jaj, itt vagyok a fényben és hitetlen 
feledve önmagam, jajokba fúlva lettem 
az életé. 

Versek