A halk éjszakában egyedül ballagok
A halk éjszakában egyedül ballagok, 
Messze fehérlik az út a homályon át, 
Beszélnek egymással sugárzó csillagok, –
Hallgatva lesi az erdő az Úr szavát.

Túl a sziklalejtőn az ég kék tengere 
Végtelenre terjül, s aranyfényben ragyog; 
Keblem olyan nyomott, s szívem olyan tele... 
Valamit remélek, avagy tán fájlalok?

Nem! – Remény csilláma engem már nem csábít, 
A múlt emléke sem fáj többé szívemnek, 
Lelkem-testem örök álmot, nyugtot áhít – 
Szabadság, s felejtés – tégedet kereslek!

De nem hideg álmot, minőt a sír adhat,
S nem oly szabadságot, minőt nyújt a halál. 
Nyugalmat szeretnék, de élő nyugalmat, 
Melyben léget szívó keblem halkan zihál.

Nyugodni szeretnék örökzöld cserfának 
Sátoros árnyában, míg életem kihal; 
Reám szép ábrándos szemek mosolygnának, 
S álomba ringatna édes szerelmi dal.

(1841)
Versek

ru:Выхожу один я на дорогу (Лермонтов)
hy:Ես դուրս եմ գալիս ճամփու վրան…