Nem válhatunk el
Hiába akarlak kitépni magamból, 
Örök rendelés háncsa kötöz; 
A lelkek kertésze lelkembe oltott, 
Nemes ágat vadon fa tövihöz. 

Hiába akarlak letörni szivemről, 
Belémhegedtél mélységesen, 
Nem vethet ki fölsebzett rostjaimból 
Ezer kétségnek vihara sem. 

Csak az, hogy Te is élsz e szikes világban, 
S hogy tudlak, s hogy szabad gondolni rád, 
Leverte álmaim vackor gyümölcsét, 
S elűzte a képzelet hamis madarát. 

Csak az, hogy az emlékezés viaszában 
Őrizhetem arcod vonalait, 
Kifakasztotta szerelmem alvó lombját, 
Hogy zúgva tört föl az eleven napig. 

Örök életben és örök halálban 
Élsz te bennem, és élek benned én, – 
Nem válhatunk el... ó, le ne hervadj, 
Drága virágom: remegő remény.
Versek