Galambtanya
Babits Mihálynak

Magányos szőllőhajlok 
Alföld ízzó szivében, 
rejti magányos sorsom, 
önnön száműzetésem, 
hol életem fogyasztom 
vidáman s egyszerűbben 
mint a szegény parasztok.

Sebes világok partján
jó itt megülni árván, 
ifjú kedvvel lobogva 
szagos diófák árnyán. 
Embert sem látok s együtt 
dobbanok mégis minden 
szivekkel mindörökké. 

Kedves virágaim: telt 
tányérú napraforgók
állnak fejem körül s mint 
aranyos lángot szóró 
napok forognak itt is, 
mint régen fogságomban 
Szibéria homokján.

Régen Szibériában, 
most sík alföldi rónán 
ugyanegy lelketszító 
rabság acélja hullt rám. 
Most is magam maradtam 
s jól hallom: lábaimnál 
torlódik bong a tenger.

Magam vagyok s világok 
hullásán álmélkodva 
tágult szemekkel nézek 
a füstölgő habokba, 
amik egymást tiporva 
gördülnek tova mint sír-
halmok a temetőben.

Fülemben örök sírás,
harcok morgása rémlik 
fegyverek csengnek s látom:
romlások magja érik,
kivált itt, hol csak halni 
tudtunk szépen a Kárpát 
roppantó gyűrűjében.

Ó kárpáti közösség! 
életem legszebb álma, 
te ragyogtál szivemben 
láncos Szibériában,
velem vagy most is, szárnyalj 
eget győző galambként 
határtalan békével!

Békével friss reménnyel 
te légy az első vendég! 
Csattogtasd fényes szárnyad 
embert vidító szépség! 
Magunk mutatva éljünk
s boldogan hullok csöndes 
rögödre sírom: Alföld. 

  
Versek