A bús férfi panaszai
Szülõföldemnek bús határa, hajh, 
elér-e még a bánat és sóhaj? 

Mert hozzád többé nem visz a vonat, 
csak így emelhetem rád arcomat. 

Gyermekkorom, áldott gyermekkorom, 
te hontalan, hozzád kiáltozom. 

Bölcsők, koporsók, temetői por 
és templomok ormán az estbíbor. 

Kis iskolánk, amelybe a harang 
oly édesen beszélt, akár a lant. 

Lombok, virágok és színes kavics 
a sínek mellett. Hullámos Palics. 

Hold, nyári bál, rakéta, kéjes ég, 
s a szélbe -- karcsú lányok -- jegenyék. 

Szívembe húsz év gazdagsága s lágy, 
édes-halálos méz: a vágy, a vágy. 

Fejemre kulcsolom a két kezem, 
és koravénen rád emlékezem. 

Vagyok szegény, ki semmit sem akar, 
harmincnégy éves, elfáradt magyar. 

S nem kérdezem, az ég ragyog-e még, 
Azt sem kérdezem, hogy vagyok-e még? 

Versek