A vasút
A vonat a tenger felé zörög, 
átvág a hegy kivájt, fekete öblén, 
kijő, a napfényt víg füttyel köszöntvén 
s eltűn az erdő lombjai mögött.

Rázkódva a dübörgő hídra fut, 
szérűkön és sírkerteken dörömböl, 
elsurran a magányos, néma völgy-öl, 
vágtatnak a nyugodt tanyák, faluk.

Cserjéken és legyűrt füvek felett 
vas-teste száguld, mint a képzelet, 
megáll az ijedt paraszt szeme rajta.

Aztán alig fut, kattog szelíden s nagy 
paloták közt végre elpihen az 
összepörkölt vascsapok haragja.
Versek
Szonettek