Ködben
Mindenható Szeretet! 
Hová tűntél melegeddel? 
Vadvirágos kikelet, 
Hova szálltál kék egeddel?! 
Mint vak szeme, szürke nap, 
Könnyes ég borong felettem ; 
Keresem önmagamat: 
– Hova lettem? hova lettem! –

Ólomszárnyu csüggedés! 
Túzokröptű, méla bánat!
Hamuszin köd, szenvedés: 
Bennetek nincs semmi szánat?! 
Nem szántatok annyi fényt 
Elszürkítni, sírnak adni? 
Egész nyarat, – száz reményt, –
Eltemetni, – megtagadni?... 

Uzsorás vagy, szürke Ősz. 
Jaj a Nyárnak, a nemesnek! 
Fia, lánya, ha te jősz, 
Már tovább itt nem repesnek. 
Koldusbotra jut a Nyár; 
Kis családja fut előled; 
Tiéd lett a szép határ: 
Letaroltad, elpörölted. 

Elraboltad tőlem is 
Ifjúságom arany-álmát! 
Elfödéd előlem is 
Ugy a mirtust, mint a pálmát. 
Egy koszorúm volt csupán, 
Azt is rég egy sírra tettem, 
S ott sírok nap-nap után: 
– Hova lettem? hova lettem! –

Ott keresem, siratom 
Éltem éltét, összetörve; 
Bódult fővel hallgatom: 
Nincs-e zaj a sírgödörbe'? 
Nem hat-é föl válaszul 
Vigasz-hangja a halottnak? 
De a göröngy nem lazúl. 
Szava sincs a siratottnak. 

Itt nyugszik az én nyaram, 
Titkos üdvem, virulásom. 
Miatta ily társtalan 
Kínos földi bujdosásom. 
Itt nyugszik a Szeretet 
S a mi hő volt szivben, nyárban, 
S ide tettek engemet: 
A ki fönt jár, csak az árnyam. 

Rejtve élő fájdalom; 
Titkolódzó keserűség; 
Egy beomlott sírhalom 
Fölött álló néma hűség: 
Ez vagyok ma! Zárt világ, 
Sziklaháti bánat-völgye; 
Napig nem kelt új csírát, 
Semmi fénye, semmi zöldje.

Nem vádlom már az eget 
Erőszakos, vad igével. 
Hitevesztett, szárny-szegett 
Lelkem oda úgy sem ér fel. 
Sugár voltam, – köd vagyok; 
Ormon éltem, – mélybe szálltam; 
Vonszolom a bút, fagyot 
A homályban, a halálban . . . 
Versek