Apologia
Te akarod, hogy csak lobogjak, égjek 
kopott darócot öltve hallgatag 
s a kín vásznába szőjjem büszke éknek 
bús napjaim, mint fényes szálakat?

Te akarod — Te, akit úgy imádok — 
hogy lelkem Háza kíntanya legyen 
s a láng, a féreg, e két örökátok, 
mint két kegyetlen szerető egyen?

Ha Te akarod ezt, minden közömbös, 
becsvágyamat piarcon eladom, 
komisz kudarc lesz testemen a köntös, 
sírt ás szivem mélyén a fájdalom.

Tán jobb is így — hisz nem lett soha tompa 
kő a szivem, könny hullt reá irul, 
az ifjúságom csupa-csupa pompa, 
ott jártam én, hol a szépség virul.

Hány ember mit se tud e vad kalandról; 
szabad lelkét bilincsbe fogja jól, 
a józanész poros utján barangol, 
míg az erdő szabadságról dalol.

Nem látja, hogy szárnyal eget sodorván 
a pöttyös héja fönn a levegőn, 
ott, hol a nemjárt hegycsúcsoknak ormán 
a Nap haja aranylik lebegőn.

S hogy, mit tipor, mily szép a margaréta, 
a kis, fehér-tollas arany paizs, 
mely boldog, hogyha a nap néha-néha 
egy-két sugarat dob reája is.

Hát jó, hogy a vágyamtól megigézve 
kicsit szerettél engem egykoron, 
s a szeretettel mentem kéz a kézbe 
s bibor szárnyát nézhettem arcodon.

Most vágy harap, mint kígyó s mint a csermely 
csorog a vérem, ám fölhaladok, 
enyém a Szépség és a Szeretet, mely 
mozgat napot és minden csillagot!
Versek
en:Apologia (Wilde)