Tavaszi tócsák
Szeretem, ha kikelet nyíltán 
Vizektől csillan meg a rétség; 
Szeretem a tavaszi tócsák 
Csodálatos mély tükrözését.

Szeretem az útszéli árkot, 
Ha megtelik vízzel szinültig, 
S tükrében a fakadó fűzfák 
Zilált rajzának árnya fürdik.

Fejét ezernyi zsenge fűszál 
Kiváncsian kidugja körben; 
A vízre hajló asszu nád is 
Megéled a varázs-tükörben.

Sötétebb lenn egy árnyalattal,
S mélyebb a mennybolt tiszta kékje… 
Hát amikor felhők tolongnak
Fent és alant a nyájas égre!

Fenn a magasban tán csak áldott, 
Esőt igérő felleg úszik;
De lenn, a vízben, füstokádó 
Sárkány gomolygó teste kúszik.

S míg fenn, az ég tavaszi kékjén, 
A barna szárnyú felleg átszáll, 
Remegni kezd a víztükörben
A fű, a fűz s a gyenge nádszál.

Versek