A cipő
Költő vett föl, pici lábán
    egy ilyen tapos,
két megtörött, szelid orcám
    azért bánatos.

Fény deszkázhat, ég füstölhet.
    Lekvár lesz a sár?
Neki mindegy. Füzőmből meg
    kanócot csinál.

Sziszeghetek, ügyet se vet
    rám, a marcona.
Kiadhatom a lelkemet, -
    ennek nincs hona.

S ha szivemet künn az uccán
    elébe teszem,
elpirul ugyan, de aztán
    döfköd mérgesen.

Nyelvem néha rája öltöm;
    visszanéz csunyán
s ő is, az én morcos költőm
    nyelvét ölti rám.

Volt fényes és szép életem.
    Hordott egy huszár
s váltogatott, a hűtelen.
    Ennek vége már.

Ne tartott vón ilyen árra,
    vetett volna ki
Észak homályló havára
    dérrel porlani,

vagy Dél izzadt erdejében
    tigris tépne szét,
vagy gyik fülelné belőlem
    az éj gyors neszét,

vagy egy éjjel hordanának
    szét a termeszek, - -
vagy tengeri zöld homálynak,
    ahol elleszek

virágállatok közt csendben,
    mint cipő-virág,
mig belepnek puha testtel
    iszamos csigák.

Oh, sudarán fa lombjának,
    szagolna maki,
vagy csak mocsári gólyának
    vetett volna ki!

Az is befüzne kigyóval,
    szállana velem,
lassút lépne s állva tollal
    fedné egy felem.

Rab vagyok a költő lábán,
    két éve tapos,
két megtörött, szelid orcám
    azért bánatos.

József Attila
Versek