A zongora
Egy elhagyott, bús házba, lenn a parton
panaszkodó dal sír a zongorán,
künn szürke víz, felhős ég, tompa alkony.

Hosszú nyomor eseng föl tétován:
Egy De Profundis, mely nem hiszi Istent,
csak a vágy poklát és már tova is leng.

S úgy rémlik, itt az egyhangú borúban 
a végtelen űr jajgat szomorúan. 
Egyhangú napja annak, aki játssza 
s nem koszorúzta még a Vágy kalásza, 
vagy tán csak arra gondol, aki messze 
egyhangú tengeren jár epedezve, 
vagy érte halt meg, a porig alázva.

Jaj! mily sötét dal sír a zongorán, 
a Miserere zúg ily mostohán, 
egy sivatagban, örökös borúban, 
hol manna sincs, dalok visszhangja, Schumann,
csak ez zokog itt lenn a puszta parton, 
olyan komoran, mint az ég s az alkony!
Versek