Kép (Rainer Maria Rilke)
Hogy lemondó arcából ne ejtse
földre bánatát és fájó vágyát, 
lassan hordja a tragédián át 
hervadandó, szép csokorba kötve

bús vonásait, mikből vadul 
és lazán egy tubarózsa hull, 
egy tévedt mosoly esik a földre.

És nyugodtan megy rajtuk tovább 
fáradottan, szép és vak kezekkel 
s tudja, hogy nem lelné meg ezekkel

és koholtat mond és tétovát, 
melybe végzet, álom, talmi sors van 
és a lelkét általadja gyorsan, 
hogy a szónak súlya, mint a mázsa, 
mint a kőnek jajgató sírása —

és magasra vont és hősi állal
újra mondja, amit szíve vállal
és megint, mert nincs arra szó,
ami benn a fájdalmas való
és övé, mindig csak az övé
s — talpatlan edényt — magasba tartja
mindig följebb a nagy este partja,
híre és a végtelen fölé.
Versek