A nap keselyűje
Ha elmerengek olykor álmodozva 
s lángként lobog a lomha levegő, 
ha hull a csendben a fenyőfa tobza 
s a fán a gyantálé sziszegve fő,

ha mezei tilinkó sír a lápon, 
zizeg a vadzab és a tengeri, 
szivembe száll egyszerre egy bús álom, 
beléje markol s el nem engedi.

Dicsőség, ó napszomjas keselyű, 
viszel, karmoddal a keblem fogod, 
míg el nem érem a vad partfokot.

Felnézek ekkor, szívem keserű
és zárt szemem vöröslő ködin át     
látom, véremtől fénylik a világ.
Versek
Szonettek