Portia
Bassanio nem is lepett meg engem, 
hogy az ólomládába tette mind, ki része, 
se Aragon, ki rád várt megigézve, 
Marokkó sem, ki megfagyott ijedten: 
mert hogy kijöttél vont-arany köpenyben, 
mely aranyabb, mint a nap sárga méze, 
oly isteni nőt még tán Veronese 
sem remekelt, a legdicsőbb ecset sem. 
De a tudós-talárba még csudásabb 
voltál, te pajzsa a törvénytudásnak, 
hogy elpörölted hű Antoniónak 
szívét s nem hagytad a cudar zsidónak -
ó Portia! itt van: tiéd a szívem: 
s e kötlevelet tartom, állva híven.
Versek
Szonettek