Epigrammák s némely rövid alagyák
1                

Czinke reád sok irígyeknek rút vádjaik omló
     Szikla gyanánt húlnak szűntelen, - hát komorúlsz?
Oh nem! rényednek fényét az irígyek homályba
     Nem viszik és nemesűl a vad időbe szived.

Pest, 1817.

U. A. 2                

Buzgóságodat egy némely mondotta hibának,
     Hát igy mert búzgón fedde, hibás ugyanaz.

Pest, 1817.

3                

Átkozod életed hogy ha szerencsétlen vagy, azomban
     Áldod, ha boldog vagy - áldod is, átkozod is?
Nem csoda, mert szivedet sorsod hordozza magával
     Sorsod kénye szerént mondod itéletedet.

Pest, 1817.

4                

Azt mondod Kormos, köztünk nincs nálad erősebb,
     Nincs: de keresd öklelő társid, elégre találsz.

Pest, 1817.

5                

Látom hogy ájtatosan viseled magadat, de hogy épen
     Csak láttatni akarsz, azt is eszembe vevém.

Pest, 1817.

6                

Imre sietsz; de hátráltat nagyon a komor álom.
     Imre, siess igazán, álmod elűzni fogod.

Pest, 1817.

7                

Míg nyájas ligetek csendében napjaim élém,
     Nyúgott lelkem erős terheit elfeledé.
Most gyűlnek bajaim, mi időn a puszta magánynak
     Téreitűl távúl váras ölébe juték.
Tisztemet én mégis viselem jó kedvvel, ha nézem:
     Szerzeni gond nélkűl nem lehet a tudományt.

Pest, 1817.

8                

Boldog az, aki világát nyájasan éli magamként
     És minden gondját vig poharába tömi.
Ezt mormolván Pál, a végső kortyokat issza,
     S ott terem a pénzért, akinek issza borát.
Pál veszi erszényét. - Haj! Haj! gondolja magában,
     Nem maradott e gond vig poharamnak öblén.

Pest, 1817.

9                

Hogy fejedet beverék, ne boszúld meg, mert igaz űgyed
     Mellett majd ismét béverik a fejedet.

Pest, 1817.

10                

               Az álomból hamisan jósló Bodorról

Álmadat hímezvén ugyanabból jóslani szoktál,
     Mind eddég, s mertél bátran ügyelni reá.
Most ébren mondád, Bodor, hogy nem fogsz ma felelni
     És jól, mert csakugyan szűk vala a felelet.

Pest, 1817.

11                

Bosszonkodsz minden kicsinyért, mindegyre nagyítod
     Mérgedet, hogy tőled senki se félti magát.
S hogy nincs semmi becsed, dúlsz, fúlsz! - hej, csak haragudjál.
     Mérged ha megpukkaszt, rajtad örűlni fogunk.

Pest, 1817.

12                

Hogy megütél, Brálos, s a kölcsönt vissza nem adtam,
     Engedj; nem tehetek ilyen otromba rugást.

Pest, 1817.

13                

Síratod a multat, de jövendőt várva tünődöl.
     E két munka között a jelen is szomorít.

Pest, 1817.

14                

Tiszteled Istenedet, mikor éles mennyköve dördűl,
     Káromlod, mikoron szétveri fellegeit.
Ugy van: boldog üdőn mást űz eszed, ha dörög, e nagy
     Isteni tiszteletet Félelem önti beléd.

Pest, 1817.

15                

Nappali pállyáját végezve hanyatlani kezdett
     A nap s már halovány alkonyodásra jutott.
S már hosszabb árnyék szakadott a bérces hegyekről,
     Hogy zajos égéssel kezde lobogni egy ház.
A ropogó szikrák más házakat érve kigyújtnak
     S a tűz mint nap heves fénye világlani kezd.
Pál ezt észbe vevén a csapszék ajtaja mellett
     Ittasan, oh ugymond: már kiderűle napunk.
De mikor elhagyná az ivást, megtérni akarván
     Ment, de, jaj, háza helyén csak düledékre talált.
Ekkoron a földön fektébe sohajtva imigy szólt:
     Mely káros, s szomorú fényre derűle napunk!

Pest, 1817.

16                

Engedelemre von a hatalom vad rettegetéssel,
     Ám a gyűlölség titkon utána mozog.
Vigyázz, ha valakit vágynál kapcsolni magadhoz,
     Azt szép bánással engedelemre tanítsd,
Mert ez örök lesz, habár hanyatlásra jutott is hatalmad,
     Az pedig addig tart, míg dörög a hatalom.

Pest, 1817.

17                

A Bajnok Hektórt csalfán leteríti Akilles
     S kímélés nélkül mocskos igára köti.
Ámde Akillest is Páris nyila titkon elejti,
     Igy ki csel által emészt másokat, arra bukik.
Czilley jó Hunyadit sokszor kísértve vadászta,
     Hol lehetett, hírét nyelve veszélybe hozá.
Mégis az a nagy hős kikerűli Czilley mérgét,
     Ez pedig, ami időn ölni akarna, kivész.
Rútúl, de méltán noha megbosszúlta halálát
     A hitlen László, fennmarad híre, becse.

Pest, 1817.

18                

Rusnya fekélyeddel, mely csorbát ejte nevemben
     És megaláza, rutúl, fesd be pofádat irígy,
Hogy forró mérged jeleit kent képeden hordozd,
     S a jövevényeknek rettegetője lehess.

Pest, 1817.

20                

Bús Pyram amikoron társát elvesztve kesergné,
     A kétségbeesés gyilka alatt leborúlt.
Vak szerelem mire vitte fejét! csak képzeni tudta
     Kedvese holtát s már ő is halálra rohant.
Rejtekiből kijövő Thisbét rémíti Pyramnak
     Holt testébe feszűlt fegyvere, melyre borúlt.
Felriad ez, s szívét a Fájdalom árja repeszti,
     Majd dühe felbújtván tőrt ragad, és leveri.
Ím e két szerető ifjúk még gyenge koroknak
     Ékei közt feselő kellemöket leveték,
S mint bús áldozatok egymásra borúltak hevűlten
     A fátyolt tapadó vad könyerűlte után!

Pest, 1818.

21                

                           Az én nevem

V-én kezded nevemet, s yttel fordítva rekeszted,
     V-ének utána öröm jő, hol - s - m-met előz.
Osztán egy rövid ár-t állíthatsz yttnek elébe
     S mindezt rendesen írd öszve, nevemre találsz. 
Pest, 1818.
Versek
Epigrammák
Vörösmarty Mihály
Magyar irodalom 1772-től 1849-ig