Dalok (Fejes István)
I . 
Hegy tetején járok fenn a magasban, 
Ugy szeretnék megfürdeni a napban! 
Tüzes lángját hadd érezné ajkamon 
A galambom, a mikor megcsókolom. 

Lent alattam száll a felhő sötéten, 
Azt gondolom, fenn vagyok már az égben; 
Szeretném is, kedvesemhez ha megyek, 
Almaiba beleszőni az eget. 

Sok bajom volt már nekem lenn a földön, 
de fent az embereket kerülöm, 
S angyaloknak tanulom el szerelmét, 
Hogy a rózsám boldog legyen velem még! 

II . 
Nézek, nézek bűbájos szemedbe, 
Mintha néznék mélységes tengerbe; 
A tengerben ezer csillag játszik, 
Szemeidben fényes tenger látszik. 

O, mi szép a tenger csillogása! 
Ó, mi szép a lelked ragyogása! 
Míg elnézem, nem tudom, mit érzek, 
Csak azt tudom, imádkozom érted! 

III. 
Sötét felhő száll az égen csöndesen, 
Jársz tűnődve a kis kertben, kedvesem; 
Rózsalevél ujjaid közt, szaggatod, 
Szemeidet sötét felhőn jártatod. 

Szerelemnek tengeréből szálla fel 
Az a felhő, sötét felhő oda fenn; 
S én is, én is eltűnődöm, nézve rád, 
Nézve vágygyal szemeidnek sugarát. 

Ha lelked is felszállna a felhőre, 
Szép szivárvány lenne ott fenn belőle 
S szép szivárvány lehajolna majd azért, 
Hogy a tengert megcsókolja gyöngyeért! 
Versek