A bábeli torony
Nőjj, nőjj, dicső pillér, zömök, magas ház! 
Sánc sáncra és toronyra a torony! 
Vén ég, elérünk majd és akkoron
kék íveddel kezünk nevetve packáz.

Lépcső, ív, pillér kell az építőnek! 
Föl, föl magasba! Az ember nyomul 
s az ég azúr-üvegjén sárnyomul 
otthagyja karcát majd a vascipő-szeg.

De a türelmes gőg hiába részeg, 
hiába bölcs elem, szárnyas művészet — 
amint megyünk, az ég távolba pattan.

A sárba hullunk s nem jutunk tovább el, 
vérünkbe roskadunk, ledől a Bábel 
s megfulladunk a fojtó nyelvzavarban.
Versek
Szonettek