A kövér lány
A sárgára festett, zöldzsalus komédiás kocsi halk nyikorgással kifordult a Duna partjára. Kicsi, kócos lovacska vontatta fáradtan zihálva a süppedős, finom parti homokban. A kocsis, egy sápadt, züllött képű legény álmosan biztatta a kis lovat.

- Még egy kicsit Gabika, még egy kicsit, mindjárt megállunk.

Néhányszor végighúzott a hátán az ostorával. Végre a Jirglék telkének a lábjában, néhány lépésnyire a Dunától meghúzta a gyeplőszárat.

Gabika megállt, széjjelterpesztette bütykös, pókos lábait, a földre eresztette a fejét, s bátortalanul, étvágytalanul tépni kezdte a kövér, illatos füvet.

Rekkenő hőség volt. A sárga napsugarak olvadt rézszínűre festették a Dunát és lassan forrásba hozták a vizét. Hangtalan, lomha, fekete uszályhajók tűntek fel a völgyfordulóban és nesztelen ringással lejjebb csúsztak a vízen, miközben a bordájukról leolvadt forró szurok fekete barázdákat rajzolt a sárga vízbe. Néhány lépésnyire a hajók mögött már sima volt a víz és mozdulatlan. A levegő reszketve, gőzölögve vibrált. A nap korongja alatt kiterjesztett szárnnyal egy halászsas úszott.

- Meleg van, Gabika - mondta a kocsis s levette a ló fejéről a súlyos bőrszerszámot.

A ló zihálva, nyögve lélegzett.

Az ácsok, az erős termetű, vastag karú legények, akik néhány lépésnyi távolságban a Duna partja mellett dolgoztak, észrevették a sárga kocsit.

- Megjöttek a komédiások - mondták és mosolyogtak.

- A mi telkünkön fogják felütni a sátort - mondta Jirgl, a hosszú állú, lusta sváb legény, aki naphosszat ott üldögélt egy öreg fatuskón az ácsok között, s unatkozva nézte, hogyan hullanak darabokra a karcsú szekercék csapásaira a hatalmas tölgyfák.

- Hahó, megjött Skubics mester! - kiáltották az ácsok.

Az arcuk piros volt, vastag izzadságcseppek csillogtak a homlokukon. Abbahagyták a munkát. Izmoktól dagadó karjukat fáradtan lecsüngették, csontos ujjaik közt villogtak az éles bárdok. Otthagyták a sárgán világító lehántott fatörzseket s a kocsi köré sereglettek.

- Meddig maradtok? - kérdezték a kocsist s kíváncsian vizsgálódtak.

Binder, az ácsmester megkopogtatta szekercéjével a kocsi falát:

- Hohó, Skubics mester! - kiáltotta, az ekvipázs megállt.

Az ácsok jóízűen nevettek. Közelebb húzódtak a kocsihoz, s ők is zörgetni kezdték a kocsi falát.

- Bújj ki, Skubics mester! - kiáltotta Jirgl vígan.

Skubics, a vándor panoptikum tulajdonosa, aki mostanig aludt a kocsi belsejében, felébredt a zajra s kilépett az ajtón.

A nap a szemébe sütött, meleg, sűrű levegő ömlött a torkába. Nehányszor megbillentette furcsa formájú, gyűrött kalapját s apró, zöldes szemeit hunyorgatva gondolkodás nélkül hadarni kezdte:

- Uraim! Nagyszerű újdonságokat hozok. Új csodákat. Nagy fáradsággal és óriási pénzáldozattal sikerült megszereznem a világ legritkább látnivalóit. Hoztam egy élő orangutangot, óriási fáradsággal sikerült megszereznem Napóleon koponyáját, amit a temetésekor elloptak, továbbá egy ősmedve csontvázának tetemes részét.

Az ácsok nevettek, egymást lökdösték és tátott szájjal figyeltek Skubicsra.

- Ezeket már mind láttuk - mondta vigyorogva Jirgl, a telektulajdonos fia.

Skubics nem figyelt a közbeszólásokra; folyékonyan, fennakadás nélkül végigmondta mondókáját. A végin egyik kezét a mellére téve, a másikkal nagy gesztussal kört írva a levegőbe, teli torokkal ordította:

- Végül megszereztem önöknek a világ legcsudálatosabb látnivalóját, a világ legkövérebb leányát: A kövér lányt.

Az ácsok hangosan nevettek.

- Igen - kiáltotta Skubics mester s büszkeségtől ragyogott a szeme - nálam látható a világ legkövérebb leánya. Marika, a százkilós leány. Mindezeket pedig a legjutányosabb áron, tíz fillérért megnézheti mindenki. Holnap megnyílik a panoptikum. Uraim, legyen szerencsém!

Meghajolt s udvarias, könnyed mozdulattal megemelte a kalapkáját.

Másnap kora reggel megkezdték a sátor felállítását. Skubics hosszú léptekkel kimérte a helyét és beverték a földbe a sátortaró oszlopokat. Ketten voltak csak: a mester s Omnucz, az életunt, züllött képű kocsis. Ezért lassan folyt a munka. Leoldozták a kocsi tetejébe kötözött foltos ponyvákat; kiterítették, megvizsgálták s minthogy több nagy szakadást fedeztek fel rajta, hangosan káromkodtak. Ekkor előkerült a kocsi belsejéből Skubicsné, egy csontos, férfias arcú asszony s egy vastag tűvel kék posztóból foltokat varrt a viharvert ponyvára.

Aztán tovább folyt a munka.

Szótlanul, lomhán, unottan dolgoztak egész nap. A nap forró, mérges sugarakat bocsátott le rájuk s pirosra szítta az arcukat. Lusta, ügyetlen mozdulattal emelték a fejszéjüket s erőtlen ütésekkel, kínos munkával verték le a sátortartó gerendákat, tuskókat.

- Fáj a munka a naplopóknak - mondták az ácsok, akik kárörvendve, gúnyolódva figyelték őket egész nap, mialatt izmos, üde ütéseiktől csattogva visszhangzott a környék.

Végre délutánra elkészült a sátor. Tetejére kitűzték a nemzeti színű zászlót s a vörös függönnyel eltakart bejáró elé odaállították a verklit.

Skubics mester arca kiderült.

- Egy valcert, Omnucz! - mondta vígan. - Frissibe egy valcert!

Omnucz forgatni kezdte a verkli fogantyúját s az ócska szerszám belsejéből éles sivítással előtörtek egy régi bécsi keringő megfakult, bágyadt hangjai.

A községből lassan szállingózva, elébb egyenkint, majd kettesével, hármasával közeledtek a falusiak.

- Jönnek már - mondta Skubics mester s hamiskásan Omnucz felé vágott a szemével -, csak frissibe azt a valcert.

Gyülekeztek a sátor köré a falubeli svábok, bamba tekintetű, hosszú állú legények, kékszoknyás lányok, piros lábú gyerekek.

Előbb távolról szemlélték a sátor titokzatos, élvezetes látnivalókat rejtegető iromba alakját, aztán a zene csalogató, hívogató hangjára észrevétlenül közelebb húzódtak. Nemsokára ott álltak az emelvény alatt s tolongva, viháncolva biztatták Skubics mestert.

- Urraim, hölgyeim, a világ legrrritkább látnivalói -

Skubics mester levette a fejéről gyűrött kalapkáját és elkezdte:

- Urraim, hölgyeim, a világ legrrritkább látnivalói...

A legények röhögtek, a lányok vihogva, egymást csipkedve figyelték, utánozták a szavát, ügyetlen ajkukkal elferdítették körmönfont beszédét. Kíváncsiságuk nőttön nőtt, közelebb tódultak az ajtóhoz, fellibbentették a vörös függönyt, de Skubics felemelte a nádpálcáját, elkergette őket s fáradhatatlanul, éles, mekegő hangon szónokolta:

- A világ legritkább látványossága, a százkilós leány, aki még csak tizenhat éves, itt látható. Belépő díj csak tíz fillér felnőtteknek, gyerekeknek négy fillér. Kutyáknak ingyen.

A falusiak nevettek, Omnucz vigyorogva játszatta a verklit s a kopott hangszer részegítő régi keringőket muzsikált. A nap, mintha megállt volna a szemközti hegytető csúcsán s bíborszínű tüzes fejével vörösre festette a vizet, a levegőt, a mulatozó emberek arcát. A völgy északi részében szürkült az égbolt s lomha testű, tompán búgó vontató gőzösök jelentek meg a víz hátán. Esteledett. A falusiak hosszú libasorban visszaballagtak a hegyoldalba épített, fehéren világító házaikba s amikor az esti harangszó elhalása után kiültek a házuk elé alacsony padkájukra, mindenütt Skubics mesterről beszéltek, a rejtelmes, szellemes vándorkomédiásról, Napóleon koponyájáról, az orangutangról, a kövér leányról, aki tizenhat éves korában már száz kilót nyom és izgatottan hallgatták a verkli bánatos, sikongó hangjait.

A lányok Omnuczról is beszéltek, a züllött arcú, merész szemű legényről, aki fáradhatatlan kedvvel játszotta késő éjjelig az avult, bágyadt bécsi melódiákat.

- - -

Ezen az estén így szólt Skubics mester Marikához, a kövér leányhoz:

- Nem szeretem ezeket az ostoba falusiakat. Fukarok és rongyos tíz fillérjükért túl sokat kívánnak. Félek, hogy nem lesznek megelégedve veled.

Skubicsné, aki a földbe vert karókon nyugvó katlan alá a vacsorafőzéshez szükséges tüzet rakta, így szólt:

- Majd vastagon öltöztetjük.

Marika, a kövér leány sóhajtott. Puha, kövér kezecskéjével félresimította arcába hulló göndör szőke haját. Kéken, ábrándosan csillogó szemei bánatosan nézték a hegyoldalban a kis falusi házak ablakában felvillanó piros tüzeket. Ezt mondta:

- Milyen jó volna mindig itt élni.

Skubics megvetően intett a kezével.

- Ezek közt! Soha! A városban fogunk lakni. Gazdagok leszünk. Egy-két év - azalatt húsz kilóval nehezebb leszel. Akkor felemeljük a belépti díjat húsz, esetleg harminc fillérre.

Skubicsné kitálalta a vacsorát s így szólt:

- Az anyját negyven fillérért mutogattuk. Százhatvan kilóig vitte.

Skubics kapzsian, sóváran csillogó szemmel nézte Marikát.

- Igen - százhatvan kiló már a nagyvárosi igényeket is kielégíti.

És vágyakozva nézték Marikát, a kincseket, gazdagságot ígérő kövér leányt. Simogatták szemükkel, durva, jóízű tréfákat találtak ki s két kézzel tolták eléje az ízes rizskásával teli tálat.

Marika unottan, étvágytalanul turkált az ételben, aztán ellökte magától a kanalat. Egy ideig szomorúan, szótlanul nézte a feje fölött ragyogó csillagokat.

A csillagok hidegen, részvétlenül villogtak. Marika sóhajtott s így szólt halkan, szomorúan:

- Unom ezt az életet. Karcsú szeretnék lenni.

Skubics mesternek kivörösödött az arca s félelemtől s dühtől remegő hangon kiáltotta:

- Akkor koldussá teszel bennünket. Bolond vagy. Nővérem, a te anyád százhatvan kilóig vitte s büszke volt a súlyára. Könnyen és boldogan élt és gazdaggá tett volna bennünket, ha oly korán meg nem hal. Utolsó szava az volt, hogy az ő pályáján neveljünk. Mit akarsz? Dolgozni? Bolond vagy.

- Karcsú akarok lenni - mondta ismét Marika s fényes kék szeméből kövér könnyek folytak pufók hófehér arcára. Keserű, fájdalmas szomorúság szorította össze a szívét. Eszébe jutottak a karcsú derekú fürge parasztlányok, akiket egész délután irigyen vágyakozva figyelt a sátor hasadékain keresztül. Látta, amint ringott, hajladozott a derekuk. És napsütötte arcú, merész szemű legények jelentek meg a képzeletében, akik tréfálkozva, szerelmeskedve magukhoz ölelték a lányok fiatal, hajlékony testét.

Végignézett saját idomtalan, formátlan alakján.

- Engem sohse fog megölelni senki - gondolta s nehéz, fuldokló zokogás tört elő a melléből.

Skubics mester dühtől eltorzult arccal, felemelt kézzel rohant feléje.

Az okos Skubicsné megállította.

- Az még jobban elkeseríti - mondta óvatosan - tudod, hogy a sok sírás árt neki.

Skubics dühében földhöz vágta a sipkáját.

- - -

Másnap korán reggel megnyílt a panoptikum. Skubics fáradhatatlanul, recsegő hangon ecsetelte a látnivalókat. Ügyes csalogató tréfákat mondott, grimaszokat vágott s pihenés közben ismerős nótákat fütyült a szájában tartott rézgombon.

A falusiak tátott szájjal bámultak, szégyenkezve, húzódozva közeledtek Skubicsnéhoz, aki figyelmes, mindent meglátó szemmel ott ült egy kis asztalka előtt. Az asztalka előtt megálltak, komoly arccal keresgéltek a zsebükben, végre nagy nehezen előszedték a tízfillérest s fájó szívvel átadták az asszonynak. A tízfilléresek vígan csörömpöltek s eltűntek Skubicsné piszkos fekete táskájában. Most már megkönnyebbülten az ajtóhoz léptek, félrebillentették a vörös függönyt s eltűntek mögötte.

A kintlevők habozva, tanakodva álldogáltak, s a pénzüket számlálták. Aztán ismét kivált egy közülük s határozott léptekkel Skubicsné elé lépett...

Omnucz ütemesen, tüzesen forgatta a verkli fogantyúját. A nap melegen sütött. Finom fehér por szállott a levegőbe s aranyködbe burkolta a furcsa sátor előtt tolongó tömeget.

Dél felé Jirgl is megjelent a sátor előtt.

Skubics mester mélyen leemelte kalapkáját s udvarias mozdulattal átnyújtott neki egy kék papírdarabot.

- Ohó, Jirgl úr, alázatos szolgája - Jirgl úr szabadjegyet kap. Első osztályú páholyt - nevetett, a mellére ütött - mert Skubics gavallér ember. A telektulajdonos a vendégem.

Előkelő mozdulattal karon fogta a legényt s félrebillentette a függönyt.

Jirgl zavartan, kissé széjjelvetett lábakkal lépdelve, a külső világosságtól káprázó szemmel, belépett a homályos sátorba s megpillantotta Marikát, a kövér leányt.

Aranytámlás, piros bársonyszéken ült egy magas pódiumon. A ruhája selyemből való volt, hófehér nyaka körül aranyrojtos gallér villogott. Nyugodtan, mozdulatlanul ült a trónusán, mint egy királynő. Dús szőke haja szabadon omlott a nyakára, meztelen, telt karjai körül arany karperecek villogtak. Kicsi fehér kezében cigarettát tartott, amit néha az ajkához emelt s ilyenkor piros, üde szájából kékes, imbolygó füstszalagocskák szálltak felfelé.

A szeme bánatosan, közömbösen siklott el a bentlevők kíváncsi, tolakodó arcán. Gőg és fájdalmas büszkeség ült a homlokán.

Jirgl elragadtatva, tágra nyílt szemmel bámulta a kövér lányt. A falusiak, a deszkamellű, vézna testű lányok s a hórihorgas, merev arcú legények köréje gyűltek. Lassankint elmúlt a félénkségük. Hangosabbak, merészebbek lettek. Megjegyzések hangzottak el az ékszereire; a lányok közelébb húzódtak s megtapogatták ruháját.

Egy fénylő, fekete szemű lány megsimogatta a haját.

- Vajon mivel etetik? - kérdezte az egyik.

- Minden órában eszik - mondta egy pártában maradt, irigy természetű leány.

Hangosabbak lettek. Mulattak.

- Ki van párnázva - mondta csúfolódva Tunner, a fűszeres fia és a leány derekához nyúlt.

A kövér lány ráemelte hideg, okos szemét.

Tunner elvörösödve hátrahúzódott.

- Nem meri megfogni - kiáltották többen s nagyobb lett a tolongás a trón körül.

Ekkor Jirgl felállott egy padra.

- Aki hozzá mer nyúlni, annak velem gyűlik meg a baja! - kiáltotta s megrázta hatalmas, csontos ökleit.

A legények elcsöndesedtek.

A kövér lány lassan Jirglre emelte közömbösen néző, hideg szemét...

- - -

Jirgl ettől a naptól kezdve minden nap ott ült a sátorban a szabadjegyeseknek fenntartott helyen. Szótlanul, vágyakozó arccal nézte a kövér lányt, aki hidegen, mereven ült a trónusán. Szeme a sátor tetején lévő kis nyílásba meredt, ahonnan fényes, aranyporos napsugarak áradtak a sátorba. Lomha, egyenletes mozdulattal a szájához emelte a cigarettáját s szórakozottan figyelte, amint a halványlila füstkígyócskák kavarogva összeolvadnak a napsugarakkal s kisiklanak a kicsiny nyíláson...

Csöndesen, szótlanul üldögéltek egymással szemközt. A falusiak ritkábban jártak a sátorba. Az orangutang unatkozva rázogatta, csörgette acélláncát. Napóleon száraz, fehér koponyája álmosan bámult fekete szemgödreivel üvegburája alól a lomha, mozdulatlan levegőbe. A kitömött állatok komolyan álmodozva hallgattak deszkapolcukon.

A kövér lány méltóságteljes pózban ült, lehunyt pillái alatt szunnyadozva pihent a trónusán.

Csönd volt, meleg, ünnepélyes csönd. Kívülről, messziről behallatszott az ácsok szekercéjének ütemes, álomba ringató csattogása, néha egy vontató gőzös komoly, mély búgása.

Egy ilyen délutánon Jirgl kivette szájából a porcelán pipáját s halkan egyszerűen így szólt:

- Én szeretem a kövér nőket.

Marika, a kövér lány ráemelte a szemét s a szeme mélyebben, élénkebben nézett Jirglre.

Sóhajtott s nem felelt.

Jirgl ismét szájába vette a pipáját s tovább gondolkodott; Marika a ruháját igazgatta, mélyebbet szítt a cigarettáján s a füstkígyók élénkebben, fürgébben csavarodtak, kígyóztak a tetőnyílás felé. Nagy csönd volt a sátorban s az ácsok szekercéjének csattogása s a bogarak zúgása nyugodt, édesen komoly muzsikává olvadt össze a szívükben.

Másnap déltájban így szólt Jirgl:

- Marika, én elveszlek feleségül.

Marika elpirult, lesütötte a szemét s így felelt:

- Én most nagyon kövér vagyok, de karcsú leszek.

- Én szeretem a kövér nőket - mondta Jirgl határozottan. Aztán felkelt, hosszú, lomha lépteivel odalépett a trónus elé és megcsókolta Marika piros, meleg száját.

- Nem fogják megengedni - mondta Marika, s szorosan, szenvedélyesen magához ölelte puha, fehér karjaival Jirgl csontos, napsütötte fejét.

Ezen a napon a délutánt is a sátorban töltötte Jirgl.

Szombat volt és sokan jöttek a panoptikumba. Marika hidegen, közömbösen ült a karosszékben, mintha észre se vette volna a körülötte tolongó falusiakat. Csak amikor Jirglre nézett, akkor változott meg a tekintete. A szeme ilyenkor ábrándosan, boldogságtól sugározva simogatta Jirgl büszke, elégedett arcát.

Jirgl önérzetesen mosolygott s ha senki sem látta, Marika felé kacsintott a szemével.

Hosszú ideig titokban maradt a boldogságuk. Felejthetetlen szép napokat éltek.

A délelőttöt a sátorban töltötte Jirgl, délután pedig, amikor Omnucz elkezdte a verklit játszatni, kiült az ácsok közé, a tuskójára.

A nyugodt boldogság vidámabbá tette komolyságra hajló kedélyét. Tréfás gondolatok ötlöttek az eszébe, fütyürészett s tréfásan biztatta az ácsokat, ha a hőségtől eltikkadva letették a szekercéjüket.

- Ne lustálkodjatok, dolgozni, dolgozni! - mondta s vígan fújta pipájából a füstöt.

- Lusta naplopó vagy - mondták az ácsok s megfenyegették a szekercéjükkel. Aztán hajlékony derékkal felugrottak s tovább hasogatták a hatalmas szálfákat.

Jirgl édes, lusta boldogsággal a szívében figyelte őket. A tikkasztó hőség elbágyasztotta őt is. A Duna felől elsuhanó meleg szellő simogatása, az ácsok ütemes csattogása s verkli monoton, rég ismert melódiái kellemes délutáni álomba ringatták. Fejét két kezére támasztotta, kialudt pipája ott himbálódzott a szájában. Könnyű, kellemes álmok ültek az agyára s Marika jelent meg előtte selyem ruhájában s szerelmes, érthetetlen szókat súgott a fülébe...

Egy ilyen boldogan eltöltött nap estéjén, vacsora közben így szólt Jirgl az apjához:

- Én elveszem feleségül a kövér lányt.

- Biztosan megbolondult - mondta az apja s az anyjára nézett.

- Mindig bolondos volt - mondta az anyja s alázatosan várta, hogy a férje mit fog cselekedni.

- Azt a falu csodáját. Soha. Majd segítek a dolgon - mondta még a tekintélyes öreg sváb s faképnél hagyta a fiát.

Másnap a község elöljárósága értesítette Skubics mestert, hogy három nap alatt el kell hagynia a falut.

Skubics káromkodott, földhöz vágta a sipkáját, aztán rövid ideig tanácskozott a feleségével s elhatározták, hogy utolsó napon mélyen leszállított áron bocsátják be a látogatókat.

Marika kétségbeesett zokogással töltötte el az utolsó három napot. A szeme kivörösödött a sírástól, az arca megsápadt, fényes kék szeme bágyadtan, fájdalmasan nézett Jirglre.

- Ha karcsú lehetnék, feleségül vehetnél - mondta sírástól remegő hangon.

- Én így szerettelek - mondta Jirgl s szótlanul, bambán, tehetetlenül maga elé bámulva ott ült egész nap a tuskóján s szorongva, sóhajtozva nézte, amint összehajtják a ponyvát, elrakják a verklit, a piros függönyt, amint kihúzzák a cölöpöket a földből.

Este felé befogták a kis lovat a kocsi elé. A gubancos, vézna lábú lovacska nekifeszült a hámnak s a sárga kocsi fájdalmas nyikorgással nekiindult a homokos, végtelen országútnak.

Az ácsok abbahagyták a munkát s vígan nevetgélve a kocsi felé lengették a kalapjukat.

Ekkor kinyílott a kocsi zöld zsalus ablaka s Marika sápadt, megnyúlt arca tekintett ki rajta. Kezében egy piros kendőt lobogtatott. A Duna vizéről hűvös, kósza szélroham tört a part felé, felkavarta a parti homokot és finom sárga felhőbe burkolta a kicsi piros kendőt.

Jirgl mozdulatlanul gubbaszkodott a tuskóján.

Sokáig nézett a kocsi után.

Aztán felkelt, szemébe húzta a kalapját s öreges, csoszogó léptekkel a falu felé indult...

Hosszú ideig nem mutatkozott senki előtt.

Otthon ült a boglyakemence padkáján s egykedvűen maga elé bámulva szítta a fehér porcelánpipáját...

Ősszel, amikor a hegyeken kipirosodtak a fák s a Duna túlsó partján a szőlőhegyek rőtszínű hátán, mint az kúszó bogarak mozogni kezdtek a szüretelők, ismét kiült a tuskójára. Lustálkodva hallgatta az őszi, párás levegőben a messzeségből áthangzó emberhangokat: az asszonyok csengő, visszhangzó kacagását s a férfiak mély, dörmögő beszédét.

Aztán az ő szőlőjükben is szüreteltek.

A szüreti mulatságon sok bort ivott s egy legénynek, aki Marikával csúfolta, beverte a fejét.

Ezután beállt a tél. Az utcákat magas, hamvas hó borította. Az újbor is kiforrt s délutánonkint, mint valami nagy, fekete gázlómadarak, egymás nyomában lépegetve a lábuk alatt harsogó hótengerben, megindult a falu népe a pincék felé s a homályos, borszagú, langyos levegőjű pinceoduk megteltek erős hangú, vidám borozókkal.

Jirgl ebben az időben felejteni kezdte Marikát. A farsangban egy táncmulatságon is részt vett és sokat táncolt egy Hutter nevű szőlősgazda tömzsi termetű lányával.

Ekkor azt beszélték róla, hogy meg fog házasodni.

Tél vége felé sokat aludt a kemence padkáján, sokat pipázott, úgy hogy az anyja alig győzte vágni számára a hosszú szálú, illatos szűzdohányt.

Egy napon, amikor vidámabbnak látszott, megkérdezte az anyja, hogy mért nem házasodik meg.

Jirgl visszadűlt a padkára, szítt egyet a pipáján s így szólt:

- Nincs a faluban kedvemre való lány.

Eközben lassan, bátortalanul tavaszodni kezdett. A nedves, fekete földből világoszöld fűszálak bújtak elő és a még csupasz ágú bokrok tövében egy nap virradóra kidugták halvány fejecskéjüket az ibolyák.

Az emberek megmozdultak a faluban. Előszedték a szőlőkarókat és újra kihegyezték eltompult végüket, a kaszákat kikalapálták és élesítették az ojtókéseket.

Az asszonyok fehérre meszelték a téltől megviselt házak falát.

A nap most már melegebben sütött és dél felé ezüstös fényben ringtak a távoli hegyek erdői. A falu utcái megteltek piros lábú, kiabáló gyerekekkel. Előkerültek a labdák és vígan csörömpöltek a betört ablakok.

Jirgl is felébredt hosszú téli tétlenségéből.

Egy délelőtt kibújt a kemence mellől és kinézett az utcára. A vöröses agyagos föld tündöklött a táncoló napsugarak lábacskái alatt. Kinyitotta az ajtót. Nedves, enyhe, illatos levegő, a messze hegyek fáitól illatos levegő csapta meg az orrát.

Lassú, lógázó léptekkel végig ment a fehéren tündöklő házak mellett. A pipája kitűnően égett. Meleg, kellemes dohányszag úszott körötte a levegőben.

Néhány fiatal leány ment előtte az utcán. Háti kosaruk alatt kissé meghajolva siettek. Az utca közepén folyó hegyi patak megállította őket. Kissé haboztak, aztán nagy sikoltozással átugrottak. Ugrás közben felpenderült a sötét szoknyájuk és előtűnt a rózsaszínű, meztelen lábuk. Kezükkel lesimították a szoknyájukat és Jirgl felé nevettek. Az arcuk is rózsaszínű volt és a foguk fehéren villogott.

Jirgl jó kedvre gyulladt. Felemelte a karját és tréfásan megfenyegette a lányokat.

Aztán gyorsabban neki indult. Egy dal jutott az eszébe; hangosan dúdolni kezdte. A kalapját jobbfelől lehúzta a szemére.

Messziről hallatszott már az ácsok lármája, a taktusos, tompa csattogás. Friss, jókedvű szellő csapott az arcába. Kifordult a Duna-partra. Ott dolgoztak az ácsok. Szorosan a gerendák mellett álltak s minden harmadik taktusnál megvillant a levegőben a szekercéjük. A lehántott gerendák sárgán fénylettek.

- Juhé! - kiáltotta Jirgl feléjük.

Az ácsok mosolyogtak.

- Tavasz van megint - mondta az egyik.

Könnyedén forgatták a szekercét s a sárga háncsok szerteszét röpködtek a levegőben. Csattogott a fényes szerszám és a hegyek vidáman visszaverték az erőtől duzzadó acél zenéjét.

Jirgl leült a tuskójára.

- Most már meleg lesz megint - Jirgl előbújt az odújából - mondták nevetve az ácsok s szorgalmasan tovább dolgoztak.

Dél felé járt az idő. A nap sugarai most olyan színűek voltak, mint az olvadt bronz. Fehér sirályok lebegtek a víz felett s puha, meleg hasukkal megérintették a csillogó vizet.

A Jirglék telkén álló öreg szilfa csúcsára rászállott egy vércse. A fa legkimagaslóbb csúcsára ült s komikus mozdulatokkal, szélesre kitárt farktollaival balanszírozott.

A bestia - nevette Jirgl - a hegyibe kell ülnie. - S nagy érdeklődéssel nézte a hetyke madarat.

- No várj! Épp az én szilfámra kell telepednie - mondta ismét és mérgelődött egy kissé.

Végignézett a virágzó barackfákkal teli földön.

Minden rendben volt. Egy fa se halt ki a télen. Egészségesen, frissen várták a nyarat, a gyümölcsöket.

- Lesz elég barack az idén - dörmögte elégedetten és szeretetteljesen simogatta tekintetével a szép sorjában álló fákat, a világoszöld fű közül elősötétlő kövér, fekete földet.

A kert végén elterülő tisztáson megakadt a tekintete. Ez a hely nem zöldült ki az idén. Nagy, kör alakú térben sárga, eltaposott fűvel benőtt folt terpeszkedett széjjel. Szomorú kopár folt.

- Ott volt a sátor - jutott az eszébe.

Elkomolyodott s a porcelánpipát a két marka közé fogva mozdulatlanul nézte a foltot.

Ekkor megint lányok jöttek arra. Az egyik szőke hajú volt, tömzsi, gömbölyű. Dereka körül ritmikus lengéssel himbálódzott a sok keményített szoknya.

Eszébe jutott Marika.

- Szép kövér lány volt a Marika - gondolta s nagy szomorúság fogta el a szívét.

Fejét két nagy csontos tenyere közé temette.

- A Marika - mormogta - kövér, egészséges lány volt. Szőke.

Eszébe jutottak a Marikával átélt napok. Megjelentek előtte a meleg nyári délutánok, amelyeken együtt ültek a sátorban. Szinte maga előtt látta a leányzó telt, fehér arcát, hűséges kék szemét. És látta kövér kis kezét, amint a cigarettát lassú, lusta mozdulattal a szájához emelte és látta a kék füstszalagot, amint piros ajkai közül lassan kavarogva, mind feljebb és feljebb emelkedve felért és befolyt a sátortető nyílásán beszűrődő napsugár aranykévéjébe. A feje mind mélyebbre süllyedt a két ökle közé, a fehér porcelánpipából lassan, illatosan ömlött a frissen vágott szűzdohány.

Nemsokára egész világosan maga előtt látta a sátort, a nagy vörös bársonyszéket s a benne ülő lányt, a Marikát, a kövér lányt.

Elaludt és édes, szomorú álomképek vonultak el lassú, hosszú sorban a szemei előtt.

A nap mind melegebben sütött. Dél volt. A faluban megkondultak a harangok. A Duna simán, szinte mozdulatlanul pihent a medrében. Az ácsok közül nehányan levették a kalapjukat, s az ingük ujjába törölték izzadságtól gyöngyöző homlokukat. Csak ketten dolgoztak már egy lehántott öreg tuskón s tompábban, halkabban csattogtak a bárdok - épp úgy, mint - tikkasztó nyári napokon -, amikor a sok millió bogár zúgása letompít, elfullaszt minden éles hangot.

Ekkor nyikorgó kelepelés hallatszott messze az országút felől: az agyonhasznált, szúette, a végtelen vándorlásban halálra fáradt kocsik siránkozó kelepelése.

Kifordult a Duna partjára a sárga kocsi.

- A komédiások - mondták az ácsok, az egészséges, semmin meg nem induló izmos legények.

A kis gebe kócosan, megöregedetten, roskadozó léptekkel kúszott a süppedő homokon.

A Jirglék telkének végében a sárga kopasz folton, ahol tavaly óta nem nőtt fű, megállt a kis ló s földre eresztette a fejét. Omnucz, a züllött arcú kocsis leszállott a bakról s levette fejéről a súlyos bőrszerszámot.

Minden úgy, mint egy évvel ezelőtt.

Jirgl pedig aludt a tuskóján. Mélyen, egyenletesen lélegzett. Marikáról álmodott, a kövér kívánatos leányról s a véle töltött napokról.

Ekkor két meleg kar kulcsolódott a nyaka köré s egy puha bársonyos kéz befogta a szemét.

Jirgl felébredt.

Kék szemű, karcsú, kissé sápadt lány állott előtte, aki Marikára emlékeztette.

- Én a Marika vagyok - mondta a leány.

Jirgl álmosan, bambán nézett az előtte álló leányra.

- Sokat sírtam és lefogytam - mondta Marika - Skubics is sokat vert, mert most már nem juthatunk el a nagyvárosba...

Tikkadt csönd volt. Messze a Duna közepéről halk emberi beszéd hallatszott. Tutajosok úsztak arra, s kihallatszott, amint a széles kalapú tótok egyenletes, lassú ütemben belemerítették a tükörsima vízbe az evezőjüket...

- Soha többé nem juthatunk el a nagyvárosba - mondta Marika.

Jirgl unottan, közömbös arccal ült a tuskóján. Gyufát vett elő a zsebéből, két-három szálat meggyújtott s lassan szipákolva rágyújtott a pipájára.

- Miért jöttél vissza? - kérdezte.

Marika zavartan, szótlanul, mosolyogva állott előtte. Kezét Jirgl vállára tette. Aztán lassan, szeméig elpirulva visszavonta. Egy pillanatig kerekre nyitott szemmel, kutatva, reménykedve várt. Aztán fuldokló zokogás tört elő a melléből.

- Mert a feleséged akarok lenni. Azért fogytam le. Most én is olyan vagyok, mint a többi. Éheztem egész télen... mindig rád gondoltam, tűrtem a verést, mert karcsú akartam lenni. És most eljöttem, most nem vagyok világ csodája, most a feleséged lehetek.

Jirgl felállott. Homlokát összeráncolta s gondolkozva szítta a pipáját.

Aztán így szólt:

- Én csak a kövér nőket szeretem.

Hátat fordított a leánynak, aztán vállat vonva, unottan, bambán maga elé nézve megismételte:

- Én csak a kövér nőket szeretem.

És hosszú, lógázó lépteivel elindult a falu felé.
Novellák