A holló (Babits Mihály fordítása)
Egyszer – unt éjfél közelgett – bóbiskoltam elfelejtett 
tudományok furcsa könyvén, ellankadva, terhesen,
fejem csügge… egyre jobban… s im egyszerre ajtóm roppan, 
mintha egy kéz félve koppan – dobban ajtóm csöndesen.
S szóltam: „Éji vendég toppan küszöbömre csöndesen:
       – az lehet, más semmisem.”

Ah, jól emlékszem valóban! Tél volt, bús december hóban, 
szellemét a szén hunyóban földre himzé véresen.
Lassan nyult az éji óra; könyvem nem nyujtott a búra 
enyhülést, óh holt Lenóra, érted, égi kedvesem,
kit a mennyekben Lenóra néven hívnak, kedvesem, 
       – itt lenn nincs már neve sem.

S bibor kárpit selyme rezzen, bizonytalan zajra zizzen; 
fájó, vájó, sohsem ismert félés kinját érezem.
S míg szivem dobbanva retten, mind ismétlem önfeledten: 
„Éji vándor vár ijedten ajtóm előtt, azt hiszem –
késett vendég kér ijedten bebocsátást, azt hiszem: 
       – az lehet, más semmisem.”

Most kicsit magamhoz térvén nem haboztam, így beszélvén: 
„Jó uram, vagy drága hölgyem, ne akadjon fenn ezen: 
tény hogy kissé szunditottam, és ön olyan halkan koppan: 
s amint könnyű lépte dobban – koppan ottkünn csöndesen, 
szinte képzeletnek vélném” – s ajtót tártam csöndesen:
       – künn az éj, más semmisem.

Hosszan néztem ott az éjbe bámulva, kétkedve, félve, 
álmodva amilyet nem mert még álmodni senkisem;
de a csöndesség töretlen, s a homály nem ad jelet, nem 
hangzik más szó, mint egyetlen név: „Lenóra!” – kedvesem 
neve, melyet én rebegtem, s visszanyögte édesen
       a visszhang – más semmisem.

Visszamenve a szobába – lelkem ég, a fejem kába – 
ujra koppanást hallottam, már nem is oly csöndesen. 
„Valamitől bizonyára megzörrent az ablak zára:
rá kell jönnöm az okára, nosza” – mondtam – „meglesem! 
Nyughass, szívem, pillanatra, míg e rejtélyt meglesem:
       – csak a szél, más semmisem…”

S széttárván a rácsos táblát, íme, furcsán verve szárnyát 
egy nagy, őskort-látott Holló szállt be rajta peckesen.
Rám se biccent, meg se hökkent, csak jött, mint egy idecsöppent 
ur vagy hölgy: ajtómra röppent s megtelepült odafenn –
ott egy vén Pallas-szobor volt, a madár megült ezen, 
       ült, csak ült, – és semmisem.

Akkor bánatom mosolyra csalta furcsa ében tolla, 
ahogy ott morc méltósággal ült nagy ünnepélyesen. 
„Bár megtépve, zord kóborló”, – szóltam – „te se vagy utolsó,
éji partok küldte Holló: ur-neved hadd kérdezem: 
hogy hivnak, ha ottlenn röpködsz a plutói bús vizen?”
       – Szólt a Holló: „Sohasem.”

Néztem a szárnyas bolondot, hogy egy szót ily jól kimondott 
s válaszolt szavamra – bárha nem is túl-értelmesen:
meg kell adni, ilyet élő még nem ért, hogy egy beszélő 
madár ajtaja fölé jő s rátelepszik kényesen –
ajtó fölött egy szoborra rátelepszik peckesen, 
       – és a neve: „Sohasem”!

De a Holló fönn a szobron csak ez egy szót mondta folyton, 
mintha abba volna lelke beleöntve teljesen.
Máskép csőrét nem nyitotta s szárnyait sem mozditotta;
s nyögtem: „Hozzám senkisem hü, még szivem reménye sem: 
majdcsak elhagy e madár is – nem lesz reggel nyoma sem!” 
       – Szólt a Holló: „Sohasem.”

Megdöbbentem hogy talál az elsirt szóra ez a válasz: 
„Persze” – mondtam – „ennyi ennek kincse tára összesen; 
tán egy régi bús gazdája oktatá, kit sors viszálya
dult és mart, míg síró szája erre járt rá, másra sem – 
holt remények gyászdalához nincs is jobb rim semmisem, 
       – mint hogy: ,Soha – sohasem'.”

De a bölcs madár mosolyra csalta méla lelkem ujra
és egy zsöllyét görditettem szembe, hogy majd ott lesem; 
s bársonyába besüppedve képzeletet képzeletre 
halmoztam: hogy hol szerezte s mért ismétli vészesen – 
ez a baljós vén vad holló mért ismétli rémesen
       ezt a szót, hogy: „Sohasem.”

Ezen tűnődtem magamban, noha egy betüt se mondtam 
a madárhoz – s már szivembe furt a két fém-élü szem. 
Óh ha titkát eltalálnám! S így fejem ledőlt a párnán, 
melynek bársonyára lámpám fénye hullott kékesen, 
violaszin bársonyára, melyen óh! már kedvesem
       nem pihen meg sohasem.

Most, ugy tetszett, langy szellő kel s lengve titkos füstölőkkel 
angyaltánc a szőnyeg bolyhát csiklandozta kéjesen:
„Bús sziv!” – nyögtem – „égi vendég szállt le hozzád: lám a szent Ég
angyalokkal küld nepenthét, elfeledni kedvesem: 
idd, óh idd e hűs nepenthét és feledd el kedvesem!” 
       – Szólt a Holló: „Sohasem.”

„Jós!” – hörögtem – „választ kérek! jós, madár vagy gonosz lélek! 
– Sátán küldött vagy vihar vert hozzám, én nem keresem, 
ki büszkén, bár megtépázva, érkeztél e puszta házba,
hol rémek dúlnak csatázva – mondd meg nékem kegyesen: 
van-e balzsam Gileádban? megenyhűl-e zord sebem?”
       – Szólt a Holló: „Sohasem.”

„Jós!” – hörögtem – „választ kérek! jós, madár vagy gonosz lélek!
Hiszen egy égbolt borul ránk s egy Urunk van odafenn: 
mondd meg, vár-e még e búra messze mennyben édes óra, 
vár-e majd a szent Lenóra ölelése odafenn?
kit az angyalok Lenóra néven hivnak odafenn?” 
       – Szólt a Holló: „Sohasem.”

„Legyen hát e szód utolsó!”– szöktem föl – „sátán vagy holló! 
Menj, röpködj az éjviharban, a plutói bús vizen!
Itt ne hagyd egy árva tollad, nehogy arról rágondoljak, 
mit hazudtál e szobornak vállán ülve peckesen!
Tépd ki csőrödet szivemből s hagyj magam, mig elveszem! 
       – Szólt a Holló: – „Sohasem!”

És a szárnya meg se lendül, és csak fent ül, és csak fent ül,
fent ajtóm fölött a Pallas sápadt szobrán, csöndesen. 
Álmodó rémhez hasonló szemmel ül a szörnyü Holló,
míg a lámpafény elomló árnyát veti rémesen
s lelkem e padlómon-ingó árnyba fullad csöndesen: 
       nem szabadul – sohasem.
Versek