A karaván
Az ember-karaván, a lét sivatagán,
A vissza nem térő évek nagy ösvenyén, 
Naptól pörkölve, oly lassan, vánszorgva mén, 
S a sós verítéket issza önönmagán.

Oroszlán és vihar versenyt ordítanak, 
Nincs minaretnek itt s toronynak híre sem. 
Az egyetlen árnyék: a dögre-éhesen 
Kóválygó keselyű futó árnyéka csak.

Mennek. S egyszerre ím bíztatva tűn elé 
Távol valami zöld; száz kéz mutat felé; 
Fehér kövek fölött ciprus-berek susog.

A lét sivatagán, Isten, pihennetek 
A temetőt adá oázul, menjetek,
S nyugodjatok meg ott, eltikkadt útasok.

Versek

fr: La Caravane (Gautier)