Gondolsz-e rám?
Gondolsz-e rám? E régi megkopott
kérdést idézi most kiégett ajkam,
oly gyengéden és áhitattal s halkan,
mint imakönyvét a szegény kokott

emeli fáradt kezével magához,
a kézzel, mely ért ezer csúnyaságot
és reszketve lel benn egy szál virágot
és ráhajlik s volt lányságának áldoz

könnyével. Mint e könny, az ócska ige
húll holt szerelmem küszöbére gyáván
s riadtan, mint a bûvös szó: Szezám!

Tudom, hogy játék ez csak, tûnõ íve
halott színeknek, haldokló szivárvány
s választ nem vár a hang: gondolsz-e rám?
 
Szonettek