A nő hangja
Csapong a méh szünetlenül,
a prémes, szárnyas méhike,
most liliomkehelyre ül,
kering a jácint mélyibe,
oda-ide;
jöjj kedves: szívem egyedül
érted hévül.

Így esküdöztem, kézbe-kéz 
s hogy míg vizén száll a sirály, 
míg napraforgó napra néz ─ 
tiéd leszek, a föld mig áll, 
te léssz király! 
Te drága, elmúlt az egész, 
a vágy enyész.

Tekintsd a nyárfát fönn hogy él, 
a nyár szelébe hogy remeg 
s a bogáncs áll a völgybe, mély 
közönnyel a sziklák megett,
de förgeteg
fuj a szabad vízről, kevély
és büszke szél.

Sirály vijjog a légbe künt, 
milyen csodát lát? Halavány, 
kis csillagot? Egy messze-tűnt 
lámpát robbant hajó falán? ─
Így van talán, 
elálmodoztuk életünk, 
jaj, jaj nekünk.

Azt mondom, édes, nincs halál,
örökre tart a szerelem.
A tél után friss rózsaszál
nyit, bíboros és eleven,
vad tengeren
fut a hajó, de révbe száll
s nyugtot talál.

Azt mondom, szét kell válni hát,
nem is olyan keserű rész,
egy csókot, aztán semmi vád,
én szép vagyok, ─ te meg művész,
menj s fütyüréssz,
nekünk kicsiny volt, bármi tág,
e nagy világ.
Versek