Moore Tamás dalaiból
I.

Vedd, itt szivem! gondot viselsz te arra, 
Bár merre járjak, szárazon s vizen. 
Mosolyban s búban, ébren avagy alva 
Nem bánt a gond — hisz nálad van szivem. 

Világi pályánk végzetes körében 
Boldog ki könnyen viseli szivét. 
Még boldogabb ha nincs is — nemde szépem, 
Mint nincs nekem, mivel te elvivéd. 

Mit árt, szemem akárhová repessen, 
A csábmosoly szép lányok szemiben ? 
Ha Vénus maga hivna hogy szeressem : 
Nem lehet, mondok, nálad van szivem. 

S maradjon is — elrejtve egyre jobban ; 
S bár a szerencse hozzám hűtelen, 
Bár hagyjon el, — ez egybe' jó dolgom van, 
Mig nálad biztos kamaton szivem ! 

                       II. 

Valami jobb nevét találd el; 
Barátság : hideg szó csupán. 
A szerelem : világi láng, mely 
Arany oltárokat kiván. 
S a szenvedély, mint déli nap-hő, 
Mindent elperzsel merre lát, 
S mégis kihűl, ha alkonyat jő . . . 
Ne nevezd egyiknek se hát. 

Képzeld egy tisztább láng varázsát, 
Mit földi por szenny nem borit, 
Mint szenvedély, szerel'm s barátság, 
És mégis szintoly emberit. 
S ha földi nyelv meg nem nevezhet, 
Mint ez, oly égi érzeményt: 
Az angyaloktól menj s kérdezd meg 
Mi az — s nevezd majd a szerént.

Versek