Még egyszer
Még egyszer a hegyre ki, fürge legény — 
hogy habzik a csermely, a víz csupa fény 
és villog a hó a tetők peremén.

A déli, az északi szél idedül, 
és fönn az orom tetején elegyül. 
Merengek a régi időn egyedül.

Ó friss hegyi lég, üdítő lehelet! 
S te vérszínű rózsa a szikla felett, 
kunyhó, min a füst koszorúja remeg —

szétoszlik a köd, a nehéz, keserű, 
már éled az ég, kinyilik a derű 
és szárnyal a fényben a saskeselyű!

Keblébe szivem viszi föl-föl a sas, 
az ég közelétől olyan sugaras, 
borzasztja, deríti a büszke magas —

de ott a vadász, ime látom is őt, 
a szürke tetőkön a szürke lesőt, 
épp most emelinti magasba a csőt.

Nem szállok a völgybe, úgy éget a láz — 
most küldd a golyót ide, bérci vadász! 
Boldog vagyok! Épp a szivembe találsz!
Versek