A haldokló leány (Verseghy Ferenc)
Mióta megnyílt lyány-eszem,
Sok legényen járt szemem,
 	S víg maradtam.
Észrevévén vágyokat,
Fellobtattam lángjokat,
 	S elszaladtam.
Ámde hogy megsajdítottam,
 	Akiért most hervadok,
Nála nélkül, azt mondottam,
 	Búmban meghalok.
Nem lelhetvén nyugtomat,
Elhurcoltam kínomat
 	A szilasba.
Búmon függvén gondjaim,
Beljebb vittek lábaim
 	A gallyasba;
S ott találván lombszínemben,
 	Kit szívemben hordozok,
Azt gondoltam, ijedtemben
 	Mindjárt meghalok.
Rámszögezvén zög szemét,
Felmosolygta kellemét
 	Orcájának.
Megköszöntött módosan,
Ingert adván nyájasan
 	Mély szavának;
S kérdvén, hogy zöld rejtekemben
 	Tán kegyesre vár’kozok?
Azt gondoltam, szégyenemben
 	Tüstént meghalok.
Hallván, hogy nincs kedvesem,
S hogy csak búmat üzgetem
 	Tébolygással;
Vigasztalta szívemet,
Ébresztgette kedvemet
 	Eggyel-mással;
S vágyakodván vallására:
 	Szívétül mit várhatok?
Ah! most, mondám egy szavára
 	Élek vagy halok.
Elkészítvén útjait,
Végre titkos lángjait
 	Megvallotta.
Ez fonnyasztó kétemet,
Mely meglepte szívemet,
 	Szétosztotta;
S átérezvén hő mellyemben,
 	Mely szerencsés lyány vagyok!
Azt gondoltam: örömemben
 	Mindjárt meghalok.
Jó sokáig kínzottam,
Mert illőnek tartottam,
 	Habzásimmal.
Már harcokra duzmadott,
Már alkukra olvadott
 	Gátjaimmal;
S minthogy hinni azt kezdette,
 	Hogy hozzája langy vagyok,
Csak meggyóntam, hogy érette
 	Élek és halok.
Nincs azóta víg napom,
Hogyha őt nem láthatom
 	Gallyasomban.
Éjjel lázok kínzanak,
Nappal gondok fojtanak
 	Magányomban;
S hogyha karján álmaimban
 	Mást csüggedni salygatok,
Felserkenvén, kínjaimban
 	Csaknem meghalok.
Már előre képzelem,
Mint derűl fel életem
 	Gyötrelmébűl,
Majd ha egyszer láthatom,
Hogy hajnallik násznapom
 	Kétségébűl;
S ah! ha végre szép nyakában
 	Mint menyasszony olvadok,
Nincs mód benne, hű karjában
 	Aznap meghalok.
Jaj! de míg ez meglehet,
Hosszú hosszú két hetet
 	Kell kiállnom,
A sok óraperceket,
Mint esztendőezreket,
 	Átszámlálnom!
Essetek ki életembűl
 	Tik tizennégy bús napok!
Mert én addig szerelembűl
 	Százszor meghalok.
Versek