Quia multum amavi
Mikor először fogja a kezébe 
az ifjú és megindult áldozár 
s eszi a kenyeret, amely a Béke 
és issza a bort, nem olyan sovár,

nem oly ájult-boldog, mint volt a lelkem, 
mikor megláttalak téged szivem 
s egész éjjel lábadnál térdepeltem, 
mig meg nem untad bálványzó hitem.

Jaj, hogyha nem szeretsz ily szörnyű módon 
e vad-vidám nyaramba, tovaszáll 
ősrégi bánatom és nem vívódom, 
a Kín Házába nem leszek lakáj.

De bár a sápadt vád kísér ma, imhol 
boldog vagyok, éltem csodája ez, 
szerettelek téged s kék napjaimból, 
melyek letűnnek majd, kék zsálya lesz.
Versek
en:Quia Multum Amavi