A szatír és a vándor
Vad barlangja mély ölében 
egy szatír s kölyökhada 
levest hörpöl együtt épen, 
száll a hörpölés zaja. 

Lágy mohán kuporg halomban 
két szülő s a sok gyerek, 
szőnyeg nincs, de jó gyomor van 
és az étvágyuk remek. 

Vándor tér be szétziláltan, 
kinn a zápor rászakadt. 
Nem várták, de lám a tálban 
egy kis leves még akad. 

Kínálták s kínálják ujra, 
ne vesse meg, bár szerény. 
Gémberedett ujját fujja, 
melegszik a jövevény. 

Majd levest kap a nagy tálbul, 
s fujja azt is finoman. 
A szatír meg ámul-bámul: 
„Mire jó ez, mondd Uram?”

„Attól ujjam melegebb lett, 
ettől hűsebb a leves.” 
S szól a vad: „Egyéb se kellett, 
kotródj, más tanyát keress! 

Hordd el irhád, meg se fordulj, 
nem kaphat itt fedelet 
olyan, aki egy szájból fuj 
hideget és meleget!”

Versek