Kiszáradt forrás előtt
Kiszáradt forrás!... Egykor te benned
Szelíd zsongású hullám szökelt.
Omló vizednek játszó futása
Virágos útra csapongva kelt.

Az erdő gíme eljárt te hozzád,
Itatva benned kicsinyeit...
Sebét elhozta s patakzó könnyel
Táplálva téged, megmosta itt.

Pásztor leányka, amint hajnalnál
Üdébben járkál s eltévelyeg:
Ártatlan báját szűz ámulattal
Először benned csodálta meg.

Édes tavaszhoz szokott madár-raj
Ivott belőled, ha jött, ha ment,
S amit tudott dalt, mind elcsevegte,
Partod smaragdján amíg pihent.

Te rajtad függött hű nefelejcsek
Beléd mélázó kis kék szeme.
Ó mily szökellő, mily tiszta voltál
Égnek, virágnak szép tükre te!

Most vége, vége! Kiszáradt! Vége!
Csak medre van meg, - bús, néma kör,
Mely úgy mered rám, kopár-siváran,
Mint egy kiégett, holt szemgödör.

Hová enyésztél kis játszi forrás?
Hát kergetődző pajkos vized,
Örök vígságod, bohó szökésed,
Nyájas zsongásod: - mind elveszett?

Mind, mind, örökre! S nem hozza vissza
Kedves folyását többé misem,
Öntözze még úgy a nyár viharja,
S az ősz bánatja, halk-csöndesen.

Igy jár a szív is, be sokszor így jár!
Forró, merész, szent érzelmivel
A nagy teremtés pompája közben
Mint itt e forrás, úgy sorvad el.

Szabadság vágya, nagyság reménye,
Álmok varázsa, kéj, szenvedés,
Búnak, gyönyörnek túláradása: -
Mind, mind elillan, lassan kivész.

Mind, mind, örökre! S nem hozza vissza
Nemes buzgását többé misem,
Hullassa még úgy, múltján merengve,
Égetve ömlő könnyét a szem!...

Kiszáradt forrás!... Előtted állva,
Lelkemre gond száll, ajkam remeg:
Források véde! Irgalmas nemtő!
Kiszáradástól óvd szívemet!
Versek