Az alvó szép
Beállt az éj, s szememre nem 
   Száll enyhe fátyola, 
Nyilt ablakomra dőlve ki 
   Eszmélek tétova. 
Körösleg immár semmi nesz, 
   Ellenben át felűl 
Szép kedvesem lágy nyoszolyán 
   Pihenve szenderűl.

Ah mint mosolyg, szűz kebele 
   Miként emelkedik! 
Nyakára folyt selyemhaját 
   Fohászi lengetik. 
Gömbölyü gyönge karjait 
   Szivéhez érteti, 
S boldog csalódás szárnyain 
   Hivét ölelgeti.

Hahogy talán reám mosolyg, 
   Ha nekem nyújt kezet, 
Engem karol, szivére fog, 
   S mézajkihoz vezet: 
Akkor, süvöltő vad szelek 
   S dörgő villámlatok, 
Ti álomoszlató szerek, 
   Messzére szálljatok.

Ó bárha még a hajnal is 
   Utóbbad feslenék, 
S felhők sötéti a napot 
   Homályba rejtenék. 
Mélyebbre hatna be talán 
   Szivén a képzelet, 
S ha fölserkenne, akkor is 
   Engedne benn helyet.

Ámde ha mást hevít ölén, 
   S itat mézajkiról, 
Hattyunyakán ha más mereng, 
   S keblére más simúl; 
A csintalant akkor zaj és 
   Robaj riassza fel, 
S kivel enyelgtek álmai, 
   Ébren feledje el. 
Versek