A repkény
A  fényes vár halomba omlott.
S mely vállain tartá, az ormot
Borítja meddő porral, kővel...
Még ami él, még ami zöldel.
Lehúllt párkányt s ivet belepvén,
Virágtalan virág, a repkény.
E bús vadon helyhez mi vonsza
S marasztal itt, rom kúszó lonca!?

A lantos éltét, lelkét hajdan
Itten fogyatta búban, dalban;
A dal báját másoknak osztván.
Magának bút vert zenge kobzán,
Bút, mely reményt, vigaszt nem ígért...
És annyi dal és annyi kínért
- Hogy vádlott élte ráutalna, -
Egy galy se lőn rólad jutalma!

Midőn a hős járt a csatákon:
A hű nő rá csüggedve várt honn,
Keblén kisded, - bús élte napja, -
Kit csak tud, még nem láta apja.
Hol a nő ült, várt, - s küzde bár, hitt.
A várerkélyt s vésett csodáit
Nem futottad be titkon éjjel,
Reményt hozván lombod szinével!

És fájt a szív, - de ím a völgyön
Porfelleg, kürtszó: ő jön, ő jön!
Forgója ott úszik fehéren
A futamás önvert szelében.
Ünnep van a szívben, a várban...
A hős fején, ki küzde bátran,
S állt míg a vész dühét kifúvá:
Nem fonódtál zöld koszorúvá!

Mig állt a vár, tornya- s falával
S vig életzaj harsogta által
A  tág termet s ives tornácot...
S a téren ifju nép tornázott...
Mig a nap is több fényt lövellett,
S a földből nagy, s erős szülemlett...
Mig lenni szép volt, könnyü múlni:
El nem jövél, magasra nyúlni!

Most, hogy torony s fal dőlve hosszant,
Tört oszlopán a bolt beroppant,
S a zajgó tér, hol annyi szív vert,
Csendes, füves, minő a sírkert...
Nincs  fényes nép vérttel, tollal! -
A föld más színt nyert, más hangot hall...
Most jősz ki, a csalóka fényen,
Hogy ágad a rom éke légyen!

El innen el, kúszó folyondár!
Ne szépítsd és újítsd, mi rom már!
Tört oldalán a rést ne fedd el...
Szép a vén hős, szörnyű sebekkel!
Fennállt, - s lőn sorsa: dőlni porba...
A kő, mit órjás munka horda
Alantról fennre, - íme fennrűl
Magától ismét visszagördűl.

Későn jösz a dicső napoknak!
A rád méltók régen halottak...
Annak, ki dallván, szenvedést vőn,
A hívnek, hősnek, későn, későn!
... Mégis fakadj...! hisz a te ágad
Nem a múló tavaszban támadt,
S nem vetkeztet meg a rideg tél...
Te a multban foganva lettél!

Fakadj, zöldelj, múltak virága!
Nekünk az emlék édes, drága...
És édes a nyugvók szivének,
Hogy díj s babér el nem veszének...
Zöldelj s borúlj reájok híven,
Hogy éljenek benned s a hírben
S a szívet még lenn is hevítsék
A szerelem, dal és dicsőség!
Versek