Minden meghal
A kék patak árja zenélve cseveg,
      a nap csodaszép; 
suttognak a tájon a déli szelek
      és lángol az ég.
Csak uszik a felleg, a gyapju-fodor, 
a májusi reggel örömbe sodor, 
      az arcod is ég.
   De minden véget ér,
   nem csörgedez az ér,
   a szél susogni nem jő,
   nem imbolyog a felhő,
   a szív többet nem üt.      
   Halál les mindenütt.
   Mert minden meghal itt,
   a semmi ránk havaz,
   elhervad a csalit.
   Jaj, bús panasz!

Ajtóba vár a vad halál. 
Nézd! a barátod, bár marasztald, 
elhagyja a pohárt, az asztalt, 
egy semmi jel — és menni kell. 
A földbe majd letesznek egyszer 
és mélyen a mélyébe fekszel.
   A vig kacaj már tompa jaj.
   Nem zeng madárdal
   a lombon által.
   Szellő se fú.
   Jaj, iszonyú!
Halld! a halál karjába hív 
s amig szólok, eláll a szív. 
Az állkapcád konyán lehull, 
orcád pirossa elfakul, 
kár benne bíznod, ernyed izmod, 
forró véredbe jég vegyül, 
látó szemedre éjjel ül, 
kilencszer csendül a lélekharang: 
vidám fiúk, ott pihenünk alant!

A vén világ,	
mint pici ág,
ugy született,
ti emberek.
A földnek meg kell halnia. 
Hát tomboljon a déli szél 
a kék víz a partok szélinél: 
mivel a vén föld bús fia 
nem látja többé, 
elmúl örökké,
minden, mi van, az született. 
És nem tér vissza, ami él, 
meg kell, jaj, meg kell halnia.
Versek