A föld és a gyermek
A gyermek lenn csuszkál, betöltve 
Lelkét, szemét száz új dolog;
De később rá se néz a földre, 
Amelyet lábával tapod.

Haj én is már feledni kezdem; 
De álmok álmodója, én, 
Megbánom olykor s letelepszem 
A gyermekek játszóhelyén.

Anyja kebléről elszakadva, 
Kis lába még oly ingatag, 
Elindul a kiváncsi balga,
S kezével mindent megragad.

A vén ebbel gyakorta látni, 
Hogy néz kemény farkasszemet, 
A fű között futó parányi 
Bogárkára is rá nevet.

Hallhatja jól a fű növését, 
Mely illatot csak néki hint; 
Látja a moh bársony szövését, 
A porszemet is látja mind.

Fejét virágcsóktól fürösztve, 
Virágfejek közt láthatod,
S gyakran csak harmatot törölsz le, 
Ha könnyeit szárítgatod. . .

Karjával engem is mi lágyan 
Ölelt a jó föld valaha;
Be mióta megértni vágyom, 
Már észre sem veszem soha.

Számomra már rejtelme, érzem, 
Több, mint az újság, melyet ad, 
S ha szépségét csodálva nézem, 
Szivem tán még magánosabb.

S ha néha tetszik, hogy leszálljak, 
Hol gyermekek játéka vár. 
Terhére vagyok e dajkának,
Ki nem akar szeretni már.

Versek

fr:La Terre et l’Enfant