Most van esztendeje
Most van esztendeje, mászodikba fordult,
Hogy ez éjen édeszem háboruba indult,
     A hosszú utakat elejibe vette,
     A bút sz a bánatot magához ölelte.

Keszéerj el engemet bár csak a kapudig,
Ha kapudig nem isz, bár csak ez ajtódig;
     Onnét elmenek én, szivem, egyedül isz;
     Ingem iszten őröz, őrözzön téged isz.

Tunya neked, szivem, ágyadban heverni,
De rosz nekem, kincsem, hadak között lenni.
     Hadak között lenni, rólad gondolkodni,
     Titkos bánatimat éretted szenvedni.

Az esső isz esik, köpönyegem ázik,
A szél patkójától a kő isz szikrázik.
     Győzünk-e vagy vesztünk, tán immár elválik,
     E szok szenvedés tán megjutalmazódik.
Népköltészet