Зборник на Миладиновци/ Стојан и Бојана (2)
С

Попитал Стојан Бојана,
Бојана мајка не дават,
Сама Бојана го сакат.
Кога Бојана питаше!
Вишњи черешни садее,
Кога Бојана посврши,
Вишни черешни цутее;
Кога Бојана земеа,
Вишни черешни зобее;
Кога с Бојана идее,
Вишни черешни зобее,
Бојане во скут фрлее;
„Зобај, Бојана неесто!”
Одее, што ми одее,
Нис трномечки л'гои;
Се запна киска ракитка
За Бојаната марама.
Никај Бојана не виде,
Сам је Миленко догледа;
Си сегна в бели пазуи,
Извади фрушки ножина;
Сп'лзнале му се ножина,
Бојане в грло втонее;
Никај Бојана не виде.
Одее, шта ми одее,
Бојана лепо вореше:
„Егиди бела братими!
Аљ је далеко селото?”
Братими лепо ја ворет:
„Егиди млада невесто!
Сегде братими сме биле,
Как тебе не сме виделе!”
Одее, што ми одее,
Крај село ми приближее;
Бојана лепо и ворит:
„Братими, бела братими!
Аљ је далеку куќата?”
Братими лепо је ворет:
„Егиди млада невесто!
Крај куки сме приблизале.”
Спуштила ми се свекрва,
Отфрли дулак шарени
Да видит Боја фалена.
Тога је ворит невеста:
„Мајко ле, мила мајка ле!
Не гледај лице убово,
Тук' гледај ми го срцево;
Боја ке млада загинит;
Постели мека постеља,!”
Боја от коња сметнае,
Ја кладое на постеља,
Боја си млада загина.