Spurven sidder stum bag kvist
Spurven sidder stum bag Kvist;  
såmænd, om ej det fyger!  
Kålgårdspilen piber trist  
for Nordenblæstens Byger.  
Lul, — lul! Rokken går  
støt i Moders Stue,  
og jo mere Vinden slår,  
des mer får Arnen Lue.  

Skarpe Smæld af branket Malt,  
og Karters kåde Skratten,  
fjerne Grynt af Husets Galt  
og Barneleg med Katten —  
Lul, — lul! Rokken går,  
flittig Foden træder,  
kun sålænge Hjulet står,  
som lille Søster græder.  

Far har røgtet Kvæget ind,  
med Halmen tættet Karmen,  
gnedet Grisens blanke Skind,  
at den må holde Varmen.  
Lul, — lul! Rokken går!  
Far mod Stuen stiler,  
Mor en Bugt på Tråden slår,  
ser op på Far og smiler.  

Barnet i sin Mørkningskrog  
ta'r søvnig til at gabe,  
snart det vil sin Billedbog  
af de Småhænder tabe.  
Lul, — lul! Rokken går!  
Ild om Gryden slikker,  
Vejrets Svøb om Gavlen slår,  
og Hagl mod Ruden klikker.  

Mor kan næppe se sit Spind  
og næppe Tråden mage;  
hej, da bæres Lyset ind  
og stilles i sin Stage.  
Lul, — lul! Rokken går!  
Tenens rappe Vinge  
over Fyrrebjælken sår  
en Skok af Skyggeringe.  

Pigen nys fra Gruens Glød  
svang bort den sorte Gryde,  
sænked den i Sengens Skjød  
for Grødens Trods at bryde.  
Lul, - lul! Rokken går!  
Nadverbordet samler;  
Store sidder, Mindre står  
på Bænk og bitte Skamler.  

Far ta'r ned så tung en Bog,  
med Gud han hvisker sammen,  
famler lidt ved Spændets Krog  
og lukker med et: Amen!  
Lul, — lul! Rokken går,  
Ensomheden synger,  
Mulmet tæt om Taget står,  
og Sneen går i Dynger.  

Her ved Moders gamle Rok  
hun lærte mig at stave,  
synge om „den hvide Flok“  
og „al hans Nådegave“  
Lul, — lul! Rokken står!  
Men dens Nyn og Sange  
vemodsfuldt mod Hjertet går,  
når Kvældene bli'r lange.

Se også
Jeppe Aakjær

Vintersange
Jeppe Aakjær forfatter
Thorvald Aagaard komponist
Carl Nielsen komponist