Rusland-Finland


Rusland-Finland.

Navnet Finland virker med noget af det meget Fjærnes
Poesi. Vor Forestilling derom er som vævet af Toner fra
sørgmodige Viser og af Billeder fra énsomme og tungsindige Søer.
Befolket er Landet i vor Tanke af de Runebergske Helte.

Saadan staar „Storfyrstendømmet“ vagt sympatisk i vort Sind.
Men noget større virkeligt Kendskab til Finland har vi ikke. Vi
véd, at det er Edelfelts Fædreland. At Ida Aalberg derfra gik ud
med en besynderlig hvileløs Kunst, der aldrig fandt noget Hjem.
Vi har ogsaa hørt om en standende Strid, som Svensk i Landet
udfægter med det Finske: det er det Hele, vi kender fra den
Krog af Jorden.

Og dog raader netop i Finland Forhold, der kunde dybt
interessere just Danske.

Paa den fjærne Plet tørner tre Folkestammer mod hinanden.
Svenskerne kæmper, trængte alt mer og mer mod Kysten, her for
Sverigs Slesvig. Finnerne, en højt begavet Race, strider, langt fra
deres Stamfrænder, for folkelig Selvstændighed. Og Russeren
endelig sætter sin Fod i Landet med Herskerens Ret.

Denne tre Stammers daglige Kamp frembringer en Aandernes
Gnidning, en ustandset Bevægethed, en anspændt Væren-vaagen i
Landet, der virker som mærkeligt Liv.

De tre Racer søger at holde Stillingen eller vinde ny Jord
hver ved sine Midler. Det er Svenskernes Styrke, at de endnu
danner „Selskabet“. De raader over de gamle Navne, der har
Fornemheds Klang i Landet; de sidder inde med Stillingerne, som
er gaaet i Slægtleds Arv. De har Selskabets hemmelige og
uvurderlige Magt til at optage og udskyde, og i deres Hænder ligger
Landets Tone.

Al saadan Magt er altid betydelig og bliver det dobbelt
lagt i det finsk-svenske „Selskabs“ Haand — et Samfund af „øverst
Tusind“, der er i Besiddelse af mærkbare Egenskaber.

De svenske Finner har svenske Aristokraters Façon og sociale
Holdning. Men den lidt sødlige Indholdsløshed i den svenske
Form viger hos Frænderne hinsides Bugten for en maaske en
Smule overfladisk men allenfals bestandig interesseret Bevægelighed.
Denne uafladelige Interesserthed, der er paabudt af
Omstændighederne, har maaske fra første Færd kun været en Pligt, man
paatvang sig, men i Tidens Løb er den blevet en Vane for Livet
og en aandelig Tilstand, man ikke mer mægtede at unddrage sig.

Naar hvad Franskmanden kalder „Verden“ andetsteds
repræsenterer, føler den denne Repræsentation som en vis selskabelig
Forpligtelse. Desuden behager man sig — hvad der gør denne
Pligtopfyldelse lettere — i paa de Højder, hvor man er sat, at
være de silkeklædte Agerende for Hoben.

Det finske Selskab har yderligere Grunde til den ustanselige
Repræsentation: det værner derved helt direkte den nationale
Magtstilling.

Det svenske Finland er — og Svenskpartiet véd det — snart
ikke mer end akkurat det finske Selskab. Saa maa da dette Selskab
i alt Fald være uafbrudt levende. Dets Medlemmer er fremdeles
forholdsvis faa. Altsaa maa de ustandset mangfoldiggøre sig for
i det mindste at synes de mange.

Og sandelig — de mangfoldiggør sig.

De fylder deres Loger ved Gæstespil. De skaffer
Foredragssalene udsolgte ved Forelæsninger. De viser deres Toiletter ved
fuldpakkede Koncerter. De afkøber deres Maleres Billeder. De
besætter Kuverterne ved de repræsentative Banketter. De giver
Navne til Indsamlinger. De præsiderer ved Indvielser.

Og denne uafbrudte Optagethed har efterhaanden formet
deres Karakter.

Det svensk-finske Publikum er let at interessere, fordi det
bestandig  interesseres. Men saa let som dets Øre kan fanges,
kan det ogsaa tabes, fordi man under den bestandige
Væren-i-Bevægelse ligger under for en egen Stundesløshed, en hastig og
febril Utaalmodighed, hvis Iver altid spørger om det nye og det
næste. Publikums potenserede og stærkt nervøse Livlighed jager
desuden først og fremmest efter det overraskende, og Selskabets
Smag faar et eget Præg af Raffinement.

Saaledes danner det stærke Beslag, Selskabet i Helsingfors
lægger paa sig selv, i Længden hele dets Temperament. Men
det ydre Maal, som naas skulde, bliver under Anspændelsen
naaet: Selskabet præger Bylivet saa mangfoldigt og saa
eftertrykkeligt, at Livets Overflade endnu den Dag i Dag synes svensk.

Svensk er i Helsingfors hin Stump af en Boulevard. Et
diminutivt Fragment ganske vist — men af en  Boulevard
med svensk Pomp i Bygninger, med svensk Storstilethed i Anlæg,
med svensk Sorgløshed i Økonomi. Svensk er Skilternes Sprog,
som viser Beaumonden Vej, svensk Ekspedienternes Maal, med
hvem Selskabet skal handle.

Svensk er den ganske Skal.

Og alligevel selv den Fremmede vil ikke længe kunne tro
sig i „Kungsträdgaarden“ udenfor „Dramatiskan“. Han vil hastig
fornemme en Forskel, ti hin Forskellighed i Temperament slaar ud
i Gang og i Tale og i Typerne selv. Livet her har mere Hast og
mere Spænding og her færdes — man sér det snart — flere Slags
Mennesker.

Han , lille, sydlandsk, hidsig af Bevægelse, uens, rap af
Gang, paaklædt paa Maa og Faa, i Hast — han var aldrig svensk.
Det er Finnen. Og , rank, sabelklirrende, med Fjendens Øjne
spanker Russen af Sted paa Flisen — altid givende det samme
Indtryk af den vagtsomme og ventende Fremmede i Landet.

I dette Brudstykke af en Gade møder man (hvad der giver
Billedet en besynderlig Rigdom) tre Folk — tre Folk som i
Finland alle Vegne.

Selv midt i det eksklusiveste svenske Selskab dukker nu og
da en Finne frem ligesom af en Krog. Og i den svensk førte
Samtale nævnes med ét familiært et Navn fra Rusland og et
Bekendtskab fra Skt. Petersborg.

Og den Fremmede, som fra Begyndelsen var optagen i den
svenske Kreds, han kan en smuk Dag, maaske halvt uforvarende,
befinde sig som Gæst i et finsk Hus, hvor han pludselig staar Ansigt
til Ansigt med helt andre Mennesker, Bestræbelser og Maal. Han
staar paa én Gang i et helt andet  — det finske....

Maaske lærer han saa, at først nu er han i Finland.

Saa aristokratisk det svenske Selskab er, saa demokratisk
er man her. Det er blandt en Folkebevægelses Ledere man færdes
og Folket er en Almue, der skal opdrages og vækkes. Fra neden
gaar denne Strøm, men runden af Landet selv arbejder den sikkert
og ustandseligt. Bag den svenske Skal vokser den sig stærk og
bred med  Magt, der har hjemme i Landet.

Dens hele Program er: Eget Folk har Ret til eget Liv.

Dens Arbeide er Arbejde for finsk Sprog som Finners
anerkendte Maal. For finsk Historie som et Folks Historie. For finske
Institutioner, som særlige Indretninger, passende en særlig Races
Sæd, Overleveringer og Karakter.

Og Kampens Styrke er, at dens Kæmper vokser af selve
Jorden. Fra den Dag, hvor der først hos denne Almue var vakt
den store Følelse af at være et Folk, fødtes der ogsaa hver Time
dette Folk nye Mænd.

Den finske Bevægelse fik ikke blot Politikere. Den fik ogsaa
Historikere, Videnskabsmænd, Digtere. Den fik Mæcener, Opdragere
og Kunstnere. Og alle arbejdede de med de Undertryktes Fanatisme,
der gør et forbigaaende Martyrium let.

De arbejdede fremdeles — og det gjorde dem til en Tid
Arbejdet lettere — saa at sige i Kløften mellem det gamle og
det nye Herredømme over Landet.

Paa denne Side Svenskerne: de gamle Fremmede i Riget
med Aarhundreders Vane til at herske og Trang til at befale; paa
hin Side Russerne, en Slags slavisk Vagtpost i Landet, men en
Vagtpost med Gevær ved Fod.

Mellem disse to har Finnerne rastløst virket — indtil nu.
Og hin russiske Soldat, der var plantet midt i Landet, saa
ubevægelig til.

Den russiske Koloni — en Koloni af Soldater og Præster —
gjorde sig endogsaa synligen lille i Finland. Til det svenske
Selskab havde de russiske Officerer ingen Adgang. De gamle
Herrer betragtede med for akcentueret Mistillid de nye.  lukkede
politiske Hensyn Russerne ude. Fra Finnernes demokratiske Kreds
holdt Slaverne sig selv borte.  var der vel social
Uoverensstemmelse, som ikke var let at bygge Bro over.

Saaledes levede Russerne i Finland helt ene — et Slags
militært og præsteligt Hof, der omgav Generalguvernørens Person.

De paatrængte sig hverken det private eller det offentlige
Liv. De kun  der. Som de graa „fremmede Mænd“, der
virkede sært og hemmelighedsfuldt, mens de — ventede.

De fejrede deres Messer for en broget Gud. De regnede
deres Borger-Aar efter andre Dage. De tjænte en anden Hersker
paa anden Vis: den hvide Czar — den eneherskende.

Men alt skéte det stille, snarest som var disse Russere en
Slags énsom Sekt i Landet.

I al Hemmelighed har vel Skt. Petersborg sét mildt til „den
finske Bevægelse“. Man har vel nok med Glæde hilset denne
frembrydende Strøm, der — uden at der behøvede at røres nogen
russisk Haand — skyllede det gamle Herredømmes Rester i Havet.
Man har troet, at Strømmen paa sin Vej udviskede og svækkede
Mærkerne af den gamle Kultur, der haardnakket og sejg støttede
sig paa Aarhundreders Vækst. Og man har tænkt, at den nye
Særkultur, den finske, som skulde sættes i Stedet, den vilde altid
maatte have sin Tid — og blev det saa galt, kunde den vel
knækkes, før den fik Tiden.

Derfor har vel Russerne støttet Fennomaneme i Ny og Næ.
Og Finnerne paa deres Side havde vænnet sig til disse
Vaabenklædte, de Fremmede, som syntes at blive ved at være fremmede.
Kampen stod imellem svensk og finsk. Striden var daglig, Striden
var haard. Den førtes tilmed i et lille Land, hvor al Kamp er
Kamp mellem faa og saa saare let bliver personlig. Undertiden
blev da Nationalkampen virkelig til Kævlet, og under Kævlet
glemtes de tavse Tilskuere ved Kampen: Czarens vaagne Tjænere i
Storfyrstens Land.

Nu vil man i Finland ikke glemme dem mere: Det store
Spøgelse, Russificeringen, som Svenskerpartiet længst malede paa
Væggen, er blevet en Virkelighed, og de fremmede Soldater er ved
at gøre sig til de finske Herrer.

Voldeligt bryder det store Rusland ind over det frie
Storfyrstendømme. Ved at gøre Storfyrstendømmets Institutioner til
russiske væltes i Virkeligheden alle Finlands Sær-Indretninger over
Ende. Told, Post, Mønt, Telegraf bliver russisk: Det civile Liv
bøjes i russsik Bane. Samtidig ordnes „Hæren“, og de finske
Korpser henlægges til den russiske Militær-Enhed.

Fra russisk Side kalder man alt dette: Tilvejebringelsen af
den nødvendige Sammenhæng mellem de finske og de russiske
Statsforhold. Fra finsk Side forstaar man, at det kun betyder:
den nødvendige Omstøden af Finland.

Og man hævder med Grund, at denne Omstødelse er
Revolution og en voldsom Nedtræden af edsbekræftede Forrettigheder,
der er tilstaaede af Finlands første Storfyrste og tiltraadte af de
følgende. Alle Finner paaberaaber sig højt Fædrelandets
Rettigheder; og alle russiske Foranstaltninger gaar ubekymrede ud paa
at jævne finsk og russisk Grænseskel med Jorden!

Toldskellet slaas ned. Rublerne ombyttes med Marken.
„Tjænestesproget“ bliver russisk og skal forstaas af alle
Undersaatter. Hæren russificeres og ledes fra Petersborg. Jærnbaner
og Vejvæsen bliver russisk.

Og mens alt dette sker, følger Voldshandlingers Haandlangere
Voldshandlingerne i Hælene: Spejdere udforsker Borgernes
Privatmeninger og Censuren binder Offentlighedens Mund.

Man synes under denne pludselige „fredelige“ Revolution
at sé en Flok Rydningsmænd sendte løs mod et Lands
Rettigheder, som de hugger for Fode ned med Økser, som ryddede de
en herreløs Tomt. Og intet ret Skrig høres. Ti de Fremmede
har Knebler som de har Økser.

Denne Skæbne, der rammer det finske Folk, er saa meget
smerteligere, som den er saare ufortjænt. Troere Undersaatter
havde til i Gaar Czar Aleksander ikke. Jeg, som har færdedes i
Landet, véd bedst, med hvilken Hengivenhed man omfattede just
denne Czar og hans Hustru. Og de russiske Kejsere har alle vidst
det, at Finland var tro Land.

Det var, som  de berede for sig selv i Finland en
fredsæl Krog, der var Hjem for fredsommelige Borgere, hvis
Hengivenhed lønnede fuldt for Troskaben, den Store viste de Smaas
Rettigheder.

I Finlands Skærgaard tilbragte Aleksander III lyse
Sommer-Uger i fredelig Tryghed. Derhen var ingen Nihilisme og ingen
statsfarlige Tanker naaet.  syntes et Fredensborg, hvorover
Czaren selv herskede.

Finnerne har troet, at netop dette var deres Værn. At just
denne Fredens Plet i et Ufreds-Rige vilde Czaren selv nødigen miste.

Og nu, hvor alt saa pludselig er forandret, har man i
Finland talt vidt om de Indflydelser i Gatschina, som har
mistænkeliggjort Finland for Czaren. Man har ikke kunnet fatte anden
Grund til alle disse voldsomme Omvæltninger end en pludselig
Vrede, næsten et Lune hos Herskeren, en hastig Stemning, der
maatte kunne tabe sig hastig.

Desværre — det er næppe .

Desværre, ti var det kun et Lune — en Kaprice, kunde det
bøjes til Finlands Held.

Men nu er sikkert Grundene dybere og andre: det er den
store Politik, som paa sin Vej knuser den Lilles Ret. Det er 
Rusland, som forbereder sig, for hvilket det selvstændige Finland
var ubelejligt: Et virkeligt Stykke Rusland maa være Sverigs
Nabo som et ægte Rusland Tysklands.

I Krigstid var Finland et dødt Punkt for Rusland. 
bemægtiger russisk Strategi og Forvaltning sig det nu i Freden.
Det er den ganske Hemmelighed. Og Finland er den kommet dyrt
at staa.

Historien er blevet en sønderflænget Traktat rigere. Og
maaske sikkert en ny national Kamp.

Finland var hidtil en Art  Slesvig. Fra i Gaar er
det blevet det hele  Sønderjylland. Mellem Østens og
Vestens Racer vil der fremtidig ogsaa der være Belejring og Krig.

Maaske er det til syvende og sidst for Vesteuropa bedre
og mere betryggende saaledes. Under Forholdene fra før kunde
man have tænkt sig en Fredens stilfærdige Russificering nærmende
sig Skandinaviens Grænser. Nu er dette udelukket. Det finske
Folk vil sejgt og tæt stille sig mod den russiske Invasions
Indflydelse.

Men desværre vil det være en Række af nationale Lidelser
som skal bygge os denne Mole mod Øst.

Partiforholdene i Finland vil vel mærkbart forandres. Svensk
og Finsk vil sagtens atter mødes. Ti  har de nu forstaaet,
at den tavse Soldat, som de længe har huset, han var — Fjenden
i Landet.

Hin mindre nationale Strid mellem de gamle Herrer og det
oprindelige Folk vil saa mulig vise sig kun som en stærk Forberedelse
til at bære den store Kamps Kaar, der nu kommer. Ti den har
Takt Landet og vækket Aanderne.

Man har skærpet sine Vaaben i en mindre Kamp. Nu er
de blanke for den større. Det Finland, som nu skal knebles, har
lært, hvad det selv er værd og kender sine Kræfter. Det har at
stille imod den slaviske Stormflod al den Udvikling, det i de sidste
Aartier har naaet.

Finland er bleven et vaagent Land; og Vesten har i det en
vaagen Vagtpost.

— — —

Verden vil vistnok holde Øje med alt, hvad i Finland skér.
Finland russificeret er Slaverne, som fremskyder deres Forposter.
Og det er, som læser man i den finske Sné Sporene af den
kommende Historie.

Som altid skrider den frem over den knuste Ret. Og overfor
alle de Lidelser, man allerede gætter for det finske Folk, har man
— som altid — ingen Hjælp.

Kun en fattig Sympati, der ikke véd Raad.

.

1891