Belfagor
Novelle af Niccolò Macchiavelli. Ved S. Schandorph.

Den berømte italienske Politiker, Historiker og Tænker Macchiavelli (1469—1527) var tillige en fremragende Digter. Hans »Mandragora« er en af Lune sprudlende, men som alle Tidens komiske Digtninger voldsom obscøn Komedie, hans lyriske og novellistiske Digtninger høre til Tidens betydeligste. Her følger en Prøve paa den sidste Art. Et Sagn vil, at han skal have tænkt paa sin egen Hustru. Den snørklede periodiske Stil er Renæssancens efter Latinens Syntax formede italienske Prosastil, som allerede Boccaccio indførte.

Man læser i den florentinske Histories gamle
Aarbøger, hvad man alt véd af en hellig Mands
Fortælling, hvis Liv blev højt prist af alle hans samtidige,
at han, fordybet i sine Bønner, midt under disse skuede,
hvor utallige Sjæle af hine stakkels dødelige, som omkom
i Guds Unaade, alle eller for største Delen i Helvede
kun klagede over, at de ene og alene ved Giftermaal
havde styrtet sig i en saa stor Ulykke. Ved denne
Omstændighed bleve Minos, Rhadamanthys og de
øvrige Dommere i Helvede satte i højlig Forundring,
fordi de ikke godt kunde tro paa slige Bagvaskelser
mod Kvindekjønnet. Da imidlertid Klagerne tog til
fra Dag til Dag, og den behørige Beretning om
denne hele Sag ogsaa var aflagt til Pluto, saa kom
det til den Beslutning hos ham at drage dette
Tilfælde ind under moden Overvejelse med samtlige
Helvedes Fyrster og i Følge denne træffe de mest
passende Forholdsregler for at opdage Bedraget og
finde Sandheden ud ved Sagen. Altsaa
sammenkaldte Pluto en Rigsforsamling og talte der saalunde:

Ihvorvel jeg, mine elskelige og tro, ved
Himlens Tilskikkelse og Skæbnens uigjenkaldelige
Bestemmelse behersker dette Rige og derfor ikke kan være
underkastet nogen Domstol i Himlen eller paa Jorden,
saa har jeg dog, fordi det er forstandigere, at de
mægtige underkaste sig Lovene og indrømme andre
deres Ret, besluttet at indhente eders Raad, hvorledes
jeg skal forholde mig i en Sag, der ellers saare let
kan falde ud til Vanære for vort Herredømme. Thi
alle de Mandssjæle, som komme til vort Rige, sige
jo, at deres Hustruer ere Skyld deri. Men da dette
synes os umuligt, og vi befrygte, hvis vi i Kraft af
denne Beretning fældede en Fordømmelsesdom, kunde
vi blive udskregne for at være altfor grusomme, og
hvis vi ikke gjorde det, da kunde blive kaldte altfor
slappe og uretfærdige; da fremdeles nogle Mennesker
fejle af Letsind, andre af Uretfærdighed, men vi maa
undgaa denne Dadel fra begge Sider og ej vide,
hvorledes vi skulle fange an dermed, saa have vi
stævnet eder hid, at I skulle staa os bi med jert
gode Raad, for at bevirke, at dette Rige ogsaa kan
bestaa for Fremtiden og med uantastet Hæder.

Den foreliggende Sag syntes enhver af disse
Fyrster højst vigtig og vel værd at give Agt paa.
Ogsaa vare de alle enige med hverandre deri, at
Sandheden nødvendigvis maatte udgranskes; men om
Art og Maade vare Meningerne forskjellige. En holdt
for, at man skulde sende ét, en anden, at man
skulde sende flere Bud op til Jorden, for at de under
menneskelig Skikkelse personlig kunde udforske, om
Tingen virkelig forholdt sig saa. Mange andre mente
derimod, at man ej behøvede at gjøre saa mange
Omstændigheder; man skulde kun tvinge et Par
Sjæle til Bekjendelse ved forskjellige Maader at
martre dem paa. Men da Flertallet stemte for
Forslaget om et Gesandtskab, saa gik denne Mening
igjennem, og da der ej befandt sig nogen, som
frivillig vilde tage dette Hværv paa sig, besluttede man
sig til at afgjore Valget ved Lodtrækning. Loddet
traf Ærkedjævelen Belfagor, som forhen, før han var
falden ned fra Himlen, havde været Ærkeengel og
nu vel meget mod sin Vilje gik ind paa dette Ærende,
men dog maatte finde sig i, tvungen ved Plutos
Magtsprog, at udfore Raadsforsamlingens Beslutning, og
gik han altsaa ind paa de Betingelser, som paa
lovmæssig Vis vare blevne aftalte. Disse bestode deri,
at den med Hværvet betroede fik en Anvisning paa
100,000 Dukater; med disse skulde han lade sig
komme til Verden i menneskelig Skikkelse, tage sig
en Hustru og leve med hende i ti Aar, derefter dø
Skindød, vende tilbage til Helvede og efter sin gjorte
Erfaring aflægge sine Foresatte Beretning angaaende
hvori egentlig Ægtestandens Sorg og Glæde bestod.
End ydermere blev det i saa Henseende bestemt,
at han i den nævnte Tid skulde være underkastet alle
Ulæmper og Onder, med hvilke Menneskene have at
kæmpe, og som drage Armod, Fængsel, Sygdom og
saa mangen anden slem Omstændighed, som kan
møde Menneskene, med sig, hvis han ellers ej ved
Klogskab eller List befriede sig derfra.

Belfagor fik altsaa sin Betaling og sine Penge
forud og drog derpaa op i Verden. Af sine
Djævleskarer havde han forsynet sig med Heste og
Tjenerskab og drog med megen Prang ind i Firenze.
Denne Stad havde han fortrinsvis udkaaret til sit
Opholdssted, fordi den syntes ham ganske besynderlig
at begunstige det Aagerhaandværk, han var til Sinds
at drive med sine Penge. Han lod sig her kalde
Roderigo af Kastilien og lejede et Hus i
Allehelgens-forstaden. Paa det man ikke skulde komme paa
Spor efter hans sande Herkomst, lod han sige, at
han for nogen Tid havde forladt Spanien, derpaa var
dragen til Syrien og havde vundet sin Formue i
Aleppo, men havde forladt denne Stad i den Hensigt
at begive sig til Italien, et menneskeligere og til det
borgerlige Liv og hans Tilbøjeligheder mere svarende
Land, for der at tage sig en Hustru. Roderigo var
en saare skjøn Mand, der synes at være ved de
tredive Aar. Han røbede paa nogle Dage, at han
var i Besiddelse af store Rigdomme, og da han
foruden dette ved mangfoldige Lejligheder
tilkjendegav sig som en i Sandhed dannet og gavmild Mand,
saa tilbøde mange ædle Borgere, som havde mange
Døtre og faa Dalere i Eje, ham deres Pigebørn.
Blandt alle disse valgte Roderigo en saare skjøn, ung
Jomfru ved Navn Onesta, Datter af Amerigo Donati,
der foruden hende endnu havde tre andre Døtre og
tre voxne Sønner, og hendes Søstre vare næsten
ogsaa mandbare. Endskjønt han tilhørte en meget
ædel Familie og nød personlig høj Agtelse i Firenze,
saa var han dog i Forhold til sin talrige Familie og
sin Adel saare fattig. Roderigo anrettede sin
Bryllupsfest med stor Pomp og Pragt og undlod
intet af alt det, som nu en Gang var gammel Skik
ved slige Fester, thi han var i Kraft af den Lov,
som var paalagt ham ved Udtrædelsen af Helvede,
alle menneskelige Lidenskaber underkastet. Han
begyndte meget snart at finde Behag i Verdens
Herlighed og Ære og at fryde sig ved at blive rost
af Menneskene, hvad der foraarsagede ham ej ringe
Pengeudgift. Tilmed havde han ikke levet lang Tid
med sin Ægtehustru Onesta, før han forliebede sig i
hende ud over al Maade, saa at han ej kunde taale
at se hende sorgfuld eller mismodig. Foruden sin
Adel og sin Skjønhed havde Donna Onesta som
Medgift bragt sin Roderigo et Hovmod, som Lucifer
ej en Gang kjendte det, og Roderigo, der nu havde
maalt den ene med den anden, agtede sin Hustrus
Hovmod for højere end Satans. Med Tiden blev det
end værre end forhen, da hun mærkede sin Mands
store Elskov. Og da hun endvidere holdt for, at
han befandt sig ganske i hendes Magt, saa bød hun
over ham uden al Medlidenhed eller Hensyn og
bluedes ikke for, naar han vilde nægte hende noget,
at fornænne ham med Skjælden og Smælden, hvad
der foraarsagede Roderigo utrolig Græmmelse.
Desuagtet gjorde Svigerfaderen, Brødrene, Familien,
Ægteskabets Pligt og fremfor alt den store Kjærlighed,
han følte for hende, at han optog det med Taalmod.
Jeg vil gaa over de store Bekostninger, som han
anvendte for at tilfredsstille hende i Henseende til
ny Dragter og ny Moder, med hvilke vor Stad efter
gammel Vis bestandig vexler. Og endda maatte han,
om han vilde leve i Fred med hende, beslutte sig
til at hjælpe Svigerfaderen med at faa de andre
Døtre anbragte, hvad der kostede ham mægtige
Summer. I lige Maade maatte han, for at være
gode Venner med sin Hustru, skikke en af hendes
Brødre med Klædevarer til Orienten, en anden med
Silketøjer til Vesten og anbringe den tredje som
Guldslager i Firenze. Med disse Ting gik
efterhaanden den største Del af hans Formue. Ved
Fastelavns- og St. Hansdagstider, da den hele Stad efter
gammel Skik er fuld af Festligheder, og mange ædle
og rige Borgere anrette de kostbareste Gjæstebud,
vilde Donna Onesta, for ej at staa tilbage for de
andre, at hendes Roderigo skulde gaa frem for alle
andre med slige Festligheder. Alt dette bar han let
af de alt nævnte Aarsager og vilde, hvor tungt det
end i og for sig kunde være, ingen Sinde have
fundet besværligt, hvis han kun derved havde kunnet
tilkjøbe sig sin huslige Lykke og tjene saa meget,
at han med Rolighed kunde imødese Tidspunktet for
sin fuldstændige Ruin. Men der vederfores ham det
modsatte; thi foruden den uoverkommelige
Bekostning, hjemsøgte hun ham i Følge sit hæslige Væsen
med utallige Ulejligheder, og ingen Karl eller
Tjener kunde udholde det længe i hans Hus, var
det end kun Dage eller Uger. Deraf fremvoxede for
den stakkels Roderigo den største Ulæmpe, fordi han
ikke kunde beholde nogen Tjener, der redelig kunde
tilse hans Husvæsen, thi ej alene de menneskelige
Tjenestefolk løb bort, men endog de Djævle, han
havde medbragt i Tjeneres Skikkelse, vilde hellere
vende tilbage til Helvede og færdes i Ilden der, end
leve i Verden under denne Kvindes Herredømme.
Saa førte da Roderigo det hvileløseste og
ubekvemmeste Liv og havde alt ved sin slette Husholdning
bragt det saa vidt, at han var færdig med al sin
bevægelige Formue og begyndte at leve paa Haabet
om de fra Østen og Vesten ventede Summer.
Endnu nød han god Kredit og borgede paa Vexler;
men da han nødvendigvis paa denne Maade kom
dybere og dybere i Gjæld, gjorde han sig i kort
Tid mistænkelig hos alle dem, der forstaa sig paa
deslige Kneb i Handel og Vandel. Mens nu hans
Stilling allerede var bleven meget vaklende, kom der
pludselig Underretning fra Levanten og Vesten, at den
ene af Donna Onestas Brødre i Spil havde tabt alle
de Penge, Roderigo havde betroet ham, og at den
anden paa Tilbagerejsen med et med hans Varer
ladet Skib, der ikke var forsikret, var bleven et Bytte
for Bølgerne. Næppe var dette rygtedes, før Roderigos
Kreditorer enedes i Bekymring for, at han skulde
være ødelagt, men da man dog ikke kunde komme
paa det Rene dermed, fordi Tidspunktet til at betale
dem endnu ej var kommet, besluttede de at lade
ham omhyggelig bevogte, for at han ej skulde redde
sig ved Flugt, før deres Beraadslagning kunde opnaa
noget. Paa den anden Side saa Roderigo ingen
Hjælp i sin Nød, og da han jo vidste, at han ikke
turde overtræde Helvedes Lov, besluttede han sig
som en Følge deraf at undfly under enhver
Omstændighed. Han kastede sig derfor om Morgenen paa
en rap Hest, og da han boede nærved Porta al Prato,
ilede han ud gjennem denne. Næppe opdagede man
hans Bortrejse, før der rejste sig et Oprør blandt
Kreditorerne; de henvendte sig til Øvrigheden og
skikkede ikke blot Rettens Folk efter ham, men
forfulgte ham personlig alle sammen. Endnu var
Roderigo ikke én Mil borte fra Staden, da denne
Fare brød løs imod ham. Han erkjendte sin mislige
Stilling og bestemte sig til at fly desto mere dulgt,
at forlade den slagne Vej og at ile videre tværs over
Markerne paa Lykke og Fromme. Han satte dette
Forsæt i Værk, men fandt snart, at de mange
Grøfter, som gjennemskar Marken, hindrede ham deri,
og at han ikke kunde komme videre til Hest.
Desaarsag flyede han videre til Fods, lod sin Hest løbe
ledig om paa Vejen og sprang fra et Stykke Mark
til et andet over det med Vinhaver og Sivkrat
bedækkede Land, indtil han kom til Giovanni del
Benes Avlsbestyrere, Giovanni Matteo del Briccas
Hus i Nærheden af Peretola. Han mødte Giovanni
Matteo, netop som denne bragte Foder hjem til sit
Kvæg, stillede sig under hans Beskyttelse og lovede
ham, hvis han reddede ham fra hans Fjenders
Hænder, som forfulgte ham for at lade ham
omkomme i Fængsel, saa vilde han gjøre ham rig, og,
før han skiltes fra ham, give ham tilbørlig Sikkerhed
derfor; i modsat Fald var han fornøjet, om han selv
udleverede ham til hans Modstandere. Giovanni
Matteo var vel kun en Bonde, men en driftig Mand,
og da han var af den Tro, at han vel ikke kunde
komme stort til, om han reddede Flygtningen, saa
lovede han at opfylde hans Bøn. Han ståk ham da
i en Dynge Gødning, som han havde liggende foran
Huset, og bedækkede den med smaa Sivstykker og
andet Affald, som han havde sanket sammen til at
brændes. Næppe var man færdig med at lave et
Skjulested for Roderigo, før ogsaa hans Forfølgere
allerede kom til og ved Trusler søgte at skræmme
Giovanni Matteo, men de fik ikke en Gang ud af
ham, at han havde set ham. De droge da videre,
og, efter at de forgjæves havde søgt ham i to Dage,
vendte de udmattede tilbage til Firenze. Saa snart
Larmen var forbi, hentede Giovanni Matteo ham ud
af hans Smuthul og mindede ham om det Løfte, han
havde givet. Da sagde Roderigo til ham: Min
kjære Broder, jeg skylder dig stor Tak, jeg skal
ogsaa forsøge at vise dig min Forbindtlighed paa
enhver Maade. Og for at du kan tro, at jeg er i
Stand til saadant, vil jeg sige dig, hvem jeg er.

Han meddelte ham sine personlige Forhold og
de Betingelser, under hvilke han havde forladt
Helvede og havde taget sig en Hustru. Dernæst
aabenbarede han ham den Art og Maade, paa hvilken han
tænkte at gjøre Bonden rig, og denne var ingen
anden, end at Giovanni Matteo, saa snart han hørte
om nogen som helst Kvinde, at hun var besat af
Djævlen, da skulde antage trøstig, at han selv var
faret i hende, og at lian ikke vilde vige fra hende,
før Giovanni kom og drev ham ud; derved fik han
Lejlighed til at lade sig betale efter Behag af den
besattes Frænder. Efter at Roderigo havde afgivet
denne Forklaring, blev han pludselig usynlig.

Men næppe vare nogle Dage henrundne, før den
Nyhed bredte sig over det ganske Firenze, at en
Datter af Messer Ambrogio Amedei, som var gift
med Buonajuto Tebalducci, var besat af Djævlen.
Hendes Nærmeste undlode ikke at anvende
derimod alle hine Hjælpemidler, som ere brugelige
ved saadanne Ulykker. Man lagde den hellige
Zenobios Hjærneskal og den hellige Giovanni
Gualbertos Hjærneskal paa hendes Hoved; men alle disse
Ting bleve kun haanede af Roderigo; og for at
overtyde hver Mand om, at den unge Kvindes Sygdom
var en ond Aand og intet taabeligt Hjærnespind,
talte Djævlen Latin, disputerede om filosofiske
Kvæstioner og afslørede mange Folks Synder, som for
Exempel en vis Klosterbroders, der i over fire Aar
havde holdt en som Munk forklædt Kvinde i sin
Celle. Deslige Ting opvakte naturligvis almen
Forundring. Imidlertid var Messer Ambrogio særdeles
misfornøjet og havde fast opgivet alt Haab om sin
Hustrus Helbredelse, da Giovanni Matteo besøgte ham
og lovede at helbrede hende, hvis han vilde give ham
500 Gylden, for at han kunde kjøbe sig en Ejendom
i Peretola. Messer Ambrogio gik ind paa hans
Tilbud; men Giovanni Matteo lod, for at pynte paa
Tingen, først læse nogle Messer, gjorde dernæst
alskens Hokuspokus, og hviskede da den unge Kvinde
i Øret: »Du, Roderigo! Jeg er kommen her for at
opsøge dig, paa det at du skal holde dit Ord.«

Roderigo svarede ham: »Dertil har jeg intet at
sige; men det er dog ikke nok til at gjøre dig rig.
Saa snart jeg er veget ud af denne Kvinde, farer
jeg ind i Kong Karls Datter af Napoli og viger ej
ud af hende uden dig. Saa kan du tinge dig en
dygtig Haandpenge til ganske efter dit Tykke, og
saa skal du herefter lade mig med Fred.«

Efter disse Ord for han ud af hende til stor
Fryd og Forundring for det ganske Firenze. Det
varede ej længe derefter, saa udbredte sig over hele
Italien Rygtet om den Ulyrkke, der var kommen over
Kong Karls Datter. De Gejstliges Midler vilde ikke
slaa til, og da Kongen hørte Tale om Giovanni
Matteo, lod han ham byde til sig fra Firenze. Matteo
kom til Napoli og helbredede hende efter nogle paa
Skrømt anstillede Ceremonier. Men før Roderigo lod
sig drive derfra, sagde han: »Du ser, Giovanni Matteo,
jeg har fuldkommen holdt mit Løfte at gjøre dig rig
og har ingen Forbindtlighed videre imod dig at
opfylde, og ere vi da kvit. Vogt dig da fremdeles
for at gaa mig i Bedene! Thi har jeg hidtil kun
bevist dig godt, vilde jeg i saa Fald for Fremtiden
gjøre dig ondt.«

Saaledes drog Giovanni Matteo som rig Mand
tilbage til Firenze, thi han havde modtaget af Kongen
over 50,000 Dukater og var nu kun betænkt paa i
Mag at nyde denne Rigdom, uden at tænke paa, at
Roderigo skulde have til Hensigt at forstyrre ham i
hans rolige Nydelse. Men paa én Gang blev han
opskræmmet af sin Ro ved den Efterretning, at en
Datter af Kong Ludvig VII af Frankrig var besat
af Djævlen. Dette Budskab bragte Giovanni Matteos
Sind helt ud af Fatning, idet han saa vel tænkte paa
hin Konges Magt som paa Roderigos sidste Ord til
ham. Da nu Kongen intet Lægemiddel fandt for sin
Datter og hørte om Giovanni Matteos
Helbredelsesdygtighed, sendte han først simpelt hen en Løber
til ham for at beskikke ham did; men da han
paaskød en Upasselighed, saa Kongen sig tilsidst nødsaget
til at lade ham mærke sin Overmagt, hvad der da
nødte Giovanni Matteo til Lydighed. Denne gik da
med stor Banghed til Paris, og gjorde forud Kongen
den Bekjendelse, at han vel havde helbredet adskillige
besatte, men havde dog derfor ikke Magt eller Evne
til at helbrede alle slige Syge; thi der gaves nogle
af saa arglistig Natur, at de hverken skyede Trusler
eller Trylleformularer eller aandelige Midler; desuagtet
vilde han gjærne gjøre, hvad der var ham muligt,
bad kun, hvis det ej lykkedes ham, om Tilgivelse og
Undskyldning. Da erklærede Kongen ham i Vrede,
at hvis han ej helbredede hans Datter, vilde han
lade ham hænge. Giovanni Matteo blev derover
dybt bedrøver, men fattede sig dog for saa vidt, som
han lod den besatte komme til sig. Han hviskede
hende ind i Øret og anbefalede sig ydmygelig til
Roderigo, erindrede ham om den mod ham beviste
Velgjerning og forestillede ham, hvilken utaknemmelig
Færd det vilde være af ham, om han lod ham i
Stikken i saadan en Nød.

Men Roderigo gjensvarede: »Ej, du slyngelagtige
Forræder, hvor kan du være fræk nok til atter at
komme mig nær? Mener du, at du længe vil kunne
rose dig af at være bleven rig ved mig? Jeg vil vise
dig og enhver, hvorledes jeg efter eget
Godtbefindende igjen kan tage, hvad jeg har givet. Aldrig
skal du komme herfra; jeg bringer dig til Galgen,
det koste saa, hvad det vil.«

Da nu Giovanni Matteo heraf mærkede, at han
denne Gang Intet kunde udrette paa vanlig Vis, saa
tænkte han at forsøge sin Lykke paa en anden og
befalede han, at man atter skulde bringe den besatte
bort, og sagde saa til Kongen:

»Sire, som jeg alt har sagt eder, gives der mange
Aander, som ere saa ubændige, at der ikke er noget
at stille an med dem, og denne er en af de værste.
Ikke des mindre vil jeg gjøre et sidste Forsøg paa
at fordrive ham. Lykkes det mig, saa have vi begge
Eders Majestæt og jeg, naaet vort Øjemed; hvis ej,
saa er jeg i eders Magt og maa overlade det til
eder at afgjøre, hvor megen Medynk I tror, at min
Uskyld fortjener. Jeg ansøger eder nemlig om at
lade opføre paa Pladsen foran Notre Damekirken et
Skafot, der er rummeligt nok for hele denne Stads
Adel og Gejstlighed. Dette Skafot lader I
overtrække med Silke og Gyldenstof og midt paa samme
oprejse et Alter. Næste Søndag ved Ottesangstid
skal I da med Gejstligheden og med alle eders
Fyrster og Adelsinde iført kongelig Pragt, med
glinsende rige Gevandter, komme til Syne paa samme
Skafot og dér først høre en højtidelig Messe, før man
hidfører den besatte. Endvidere ønsker jeg, at paa
den ene Side af Pladsen mindst tyve Personer blive
opstillede, som ere forsynede med Trompeter,
Valdhorn, Trommer, Sækkepiber, Skalmejer og Cymbler
og andre meget larmende Instrumenter af alle Slags,
og, saa snart jeg svinger min Hat, lade disse
Instrumenter tone lydt, idet de med hurtige Skridt drage
hen mod Skafottet. Disse Ting skulle i Forbindelse
med nogle andre hemmelige Midler, som jeg haaber,
strække til for at drive hin Djævel ud.«

Ufortøvet lod Kongen træffe alle disse
Foranstaltninger, og da den forventede Søndag Morgen
kom, og Skafottet var fyldt af de fornemme Personer
og Pladsen af det gemene Folk, blev Messen fejret,
og derpaa den besatte ført op paa Skafottet, ledet
af to Bisper og mange fornemme Herrer. Da
Roderigo saa det meget Folk og de store Tilberedelser,
blev han helt forbløffet og sagde ved sig selv: »Hvad
har nu den uselige Bondelømmel optænkt imod mig?
Tror han at kyse mig med den Stads? Véd han
ej, at jeg er vant til at skue Himlens Pragt og
Helveds Rædsel? Jeg skal visselig lade ham
undgjælde derfor.«

Da nu Giovanni Matteo traadte hen til Roderigos
Side, sagde denne til ham: »Ej, der har du jo fundet
paa noget helt herligt! Hvad vil du faa ud af alt
det Tøjeri? Tror du derved at undgaa min
Overmagt og Kongens Vrede? Du Tølper! Hvad du
saa end fanger an, hængt bliver du.

Da Giovanni Matteo endnu en Gang havde bedet
godt for sig, men kun havde erholdt ny Skjældsord
til Svar, troede han ej længere at turde spilde nogen
Tid; gjorde altsaa det aftalte Tegn med Hatten, og
alle de, der var bestilte dertil for at anrette Larm,
lod paa én Gang deres Instrumenter skralde op
mod Himlen og rykkede hen mod Skafottet. Ved
den uventede Støj spidsede Roderigo Øren, og da
han aldeles ikke vidste, hvad det var, spurgte han
fuld af Studsen og Forundring Giovanni Matteo, hvad
det skulde betyde. Helt bestyrtet svarede Giovanni
Matteo ham: »Ve dig, min Ven Roderigo! Det er
din Kone, som atter vil hente dig til sig.«

Næppe lader det sig tænke, hvilken Forandring
det frembragte i Roderigos hele Sindsbeskaffenhed,
da han hørte tale om sin Kone. Hans Rædsel var
saa stor, at han, uden at overveje, om det dog var
muligt og tænkeligt, at det var hende, og uden at
svare noget, undflyede i Angst og Bæven og gav
Pigen fri.

Belfagor vilde hellere vende tilbage til det hede
Helvede for at aflægge Regnskab for sine Gjerninger
end paa ny at underkaste sig Ægteskabets Aag med
al dets Gjenvordighed, Ulyst og Fare.

Da han var kommen tilbage til Helvede,
bekræftede han al den Ulykke, en Kvinde bringer i et Hus.
Men Giovanni Matteo, der vidste endnu mere at sige
derom end Djævlen, begav sig snart lystig og glad
i Hu paa Vejen hjemad.

1885
Noveller