Gjøngehøvdingen


I skoven
I den sydlige del af Sjælland, på den lille halvø, som runder sig
ud mellem Præstø bugt og Stege strand, ligger ruinerne af en gammelherreborg, der ifølge sagnet skal være anlagt af sørøverenJoffne, efter hvem den også blev kaldt Joffneshoved, senere Jungshoved.Dette sagns troværdighed synes at bekræfte sig ved denrå og plumpe stil, hvori slottet var bygget, ved de små, aflangevinduer, smalle døre og skydehullerne i de massive mure, endeligved befæstningen med grave og volde, som omgav borgen på tresider. Fra søsiden blev slottet om sommeren skjult af en bøgeskov;om efteråret derimod, når løvet var visnet, så man mellem træstammernehist og her de yderste bønderhytter af landsbyen Staverby.Indad mod land forenede Jungshoved skove sig med ørremandsgårdsog omkredsede den smalle vig, der skærer sig op ilandet fra havet. Egen og bøgen udbredte under deres udstraktegrene et bestandigt halvmørke, mens ellebuske og brombærrankernæsten spærrede vejen mellem træernes stammer. Kun på to stederblev dette mørke afbrudt; det ene i retning af Jungshoved, hvorman så en høj skrænt, hvis træer var blæst omkuld. Langs medstranden havde man senere sat et risgærde, og noget længere indelå et bondehus, der blev kaldt Jægerhytten. Den anden lysningfaldt dybere inde i skoven, ved en lille sø med stejle, rørbevoksedebredder. Ved den ene side af søen lå en kæmpegrav, overgroet medbregner og omkredset med store gråsten. Folk holdt ikke af atdvæle i dammens nærhed; herregårdsskytterne i Jungshoved ogørremandsgård foretrak at gøre en omvej, når deres ærinde førtedem igennem denne del af skoven, efter at solen var gået ned.En dag i begyndelsen af vinteren 1657 genlød disse skove afhundeglam, skud, hornmusik og den forvirrede larm, der betegneret muntert jagttog. Fra den tidlige morgenstund var skoven blevetgennemsøgt af de omkringliggende landsbyers bønder, der varfordelt som klappere, for at drive vildtet ud af tykningen ind ide mere åbne dele af skoven, hvor jagtselskabet havde forsamletsig. Den foregående dags aften var der nemlig kommet fornemtbesøg til Jørgen Reedtz på Jungshoved.Det var kong Frederik den Tredies dronning, Sophie Amalie,som gæstede slottet.Efter at krigen med Sverige var blevet bestemt på rigsdagen iOdense, tog kongen til Skåne, på hvis grænser de danske kæmpedemod Steenbuk. Da han straks efter fik underretning om denstridbare Karl Gustavs uformodede og hurtige march op igennemHolsten og Jylland, blev de skånske tropper ført over til Sjællandog Fyn for at dække disse øer; selv tog kongen med et skib fraFalsterbo over til Præstø, hvor der skulle anlægges en skanse.Dronningen rejste på samme tid med følge fra Ibstrup, det nuværendeJægerspris, for at tage mod sin gemal på Jungshoved. Kongenvar endnu ikke kommet, og for at fordrive dagen var det, atjagten denne dag fandt sted i Jungshoved og ørremandsgårds skove.Inde i skoven løb en smal sti nedad mod Gravdammen og fortsattesderfra langs bredden af den smalle fjord, som ovenfor blevnævnt, og som kaldes Noret. Ved denne sti sad en mand på hugbag en gammel egestamme. En luntebøsse med et ualmindeliglangt løb stod støttet op til træet, mens han bøjede sig mod jordenog kastede et spejdende blik hen over vejen foran sig.Hans kulsorte, små og levende øjne syntes at trænge til dendybeste grund af alt, hvad de dvælede på. Hans pande var højbred og røbede mod og ærlighed, hvilket sidste træk dog igen forstyrredesaf det snu og listige smil, der spillede omkring hans læber.Mandens ansigtsfarve var mørk, håret sort og næsten skjult af enhøjrød, strikket hue. Hans dragt bestod i en ugarvet fåreskindskofte,der vendte ulden udad, og korte lærredsbenklæder. Et stykkeaf en kohud tjente i stedet for sko og var bundet sammen overfødderne med snore. Omkring livet havde han et læderbælte, hvorider stak en bredbladet kniv.Flere timer havde denne mand tilbragt bag egestammen uden atforandre sit en gang valgte ubekvemme sæde. Solen sank ned bagskoven. Ovre fra Allerslev hørte man kirkeklokken ringe fem. Mandenblev siddende tavs og ubevægelig. Kun et øjeblik, da der indefra krattet lød en raslen i løvet, fo’r han i vejret, greb sin bøsse ogpustede asken bort fra lunten af hanen. Straks efter kom en råbuki lette og hurtige spring ud af krattet, hævede hovedet og så sigomkring til siderne, derpå vendte den sig og fo’r med et springtilbage igen ind på stien, hvis forskellige bugter straks efter skjulteden for skyttens spejdende blik.Manden rejste sig, plukkede et bøgeblad, satte det for mundenog efterlignede dermed flere gange det skrig, som hinden i løvfaldstidudstøder, når den kalder på bukken, og som jægerne såskuffende forstår at efterligne.Denne list blev heller ikke uden virkning. Råbukken kom langsomtnedad mod stedet, hvor manden lå, og gik forbi træet. Manhørte et skud, flere gange gentaget af ekkoet nede fra bakkerneomkring Gravdammen, og råbukken styrtede. Skytten stak førstbøssen om bag en busk, sprang derpå hen til råbukken og drog denind over stien, hvor han skjulte den under et lag løv."Ilde gik det dig, og vel var det," mumlede han. "Fordi allemunde trænger til mad og fattigfolk kan ikke æde hø. En køn begravelsehar jeg nu besørget, og der skal du ligge, til i aften ditherskab drager hjem fra skoven. Blot Svend ikke får nys om,hvad her er bedrevet; han er en striks mand og farer ikke med lempe."Han skjulte sin bøsse i et hul i egestammen og vendte sig for atgå, men standsede pludselig og lyttede. Straks efter kom en mandtil syne på stien og gik hen imod ham."Eja!" mumlede skytten, "der har vi for skam Svend Gjønge;jeg tænkte det nok."Den kommende var en stærkbygget mand, klædt i en kofte afmørkegrønt vadmel, gule hjortelæders benklæder og støvler afbrunt læder. Han bar en hirschfænger om livet og havde kastetsin bøsse over den højre skulder."Gudsfred og godaften, Svend!" udbrød skytten, så snart hanfik øje på den anden, og med en så venlig betoning, som det varham muligt."Gid fanden annamme dig, Ib, for hvad godaften du har forskyldt,"svarede Svend. "Ved du ikke, at det koster livet at øvekrybskytteri her, især på en tid, da Hendes Nåde dronningen jagerinde i skoven?""Herre Gud! Hvor du tager på vej!" ytrede Ib med en forstiltærlig mine. "Det var langt fra mine tanker at drive skytten her;du ser jo, at jeg ikke engang har bøssen med mig.""å, den kom vel for en dag, når vi ret ville se os for. Jeg menerdog, jeg skulle kende knaldet af min egen bøsse, som jeg bar skænketdig til min fortræd.""Alligevel må det være en anden, der skød," svarede Ib, beroligetved at finde Svend mildere stemt, end han havde formodet."Jeg gik til skovs i dag for at søge nogle enebær til den klogedoktor oppe i Præstø, dem ban bruger til sine salver.""Hvad mener du da, at dette mærke betyder?" spurgte Svendog pegede på en blodplet i løvet, hvor råbukken var falden."Ja, nu tror du mig vist ikke, men jeg fik før så stærk et næseblod,at jeg knap nok har forvundet det endnu.""Og løvbunken derinde!" vedblev den anden, idet han pegedepå stedet, hvor råbukken lå skjult."Siden du også har set den, så får jeg vel gå til bekendelse,"ytrede Ib med et polisk smil. "Da du siger det, er det så; et lillebitte råkid har jeg skudt. Det er min synd."Svend gik hen til stedet og skød løvdyngen til side med skæftetaf sin bøsse, hvorved råbukkens horn kom til syne. Ib indså nu, athan ikke kunne redde sig længere uden ved at levere et hovedslag.Han tog mod til sig, forandrede den ydmyge tone, hvori han hidtilhavde talt, og udbrød:"Nu da! - jeg har skudt en buk, men hvorfor er du så bøs fordet, Svend? - Du er min egen svoger og kender helt vel de vilkår,en fattig mand som jeg må friste. Føden skal jeg bjærge, som jegorker bedst; jeg lider sult nede i hytten.""Derfor kan du sige dig selv tak," svarede Svend heftigt. "Omdu havde skikket dig i den håndtering, jeg bragte dig ind på tilmajdag, da ville herskabet på Jungshoved have gjort dig til sinskytte og givet dig hus og føde. I det sted løb du bort og strejfedelandet rundt med ildgerningsmænd og slige uærlige folk.""Jeg gjorde, som du siger," svarede Ib med større alvor endhidtil, "men du må holde mig det til gode. Ak, lille Svend! Duved ikke, hvordan jeg er faren, hver gang det stunder ad forår til,når solen skinner, og lærken synger, da er der noget inden i mig,som om jeg skulle til at flyve af sted med fuglen; jeg kan ikkeblive hjemme, jeg må drage min vej hen til folk, der har detsamme sindelag. Sådan var det, fra jeg var en lille en, jeg tænker,det bliver knap bedre, før jeg engang ikke mægter at vandre mere.Vi vil ikke tale derom. Du har en anden og bedre måde at tænkepå. Lad mig nu tage bukken, siden jeg har den behov til at mættemig på, og drag du tilbage igen til dine fornemme venner histinde, de spørger vist efter dig.""Mener du?""Tænker du da ikke, jeg har set nådigfruens søster og dig, når Ired på jagt herinde i skoven? Sol og vind har gjort din kind rød,Svend Gjønge, men rødere blev den dog i hendes nærhed, mensI fulgtes ad, side om side og så tæt, at eders heste fast rørte vedhinanden. Men det er jo rimeligt nok, du holder af hende, oghun skylder da også dig en del for det, du gjorde for hendesskyld.""Hvad ved du derom, Ib? Jeg troede, den sag var dulgt for alle.""For de fleste, Svend! Men jeg ved dog, at de en aftenstundfandt dig liggende for frøkenens fødder, og så snoede du dig ud afdet ved at foregive, at du var kommet for at bede om forlov atholde bryllup med hendes kammerpige, som var min søster AneMari. - Stakkels pige! Hun var den eneste, der led under denhistorie.""Nej, nu gør du mig uret, Ib! Ane Mari har intet lidt, jeg harværet en retskaffen mand mod hende alle mine dage.""Det har du også; men Ane holdt af dig, og du holder ikke afhende, lad være hun er din hustru for Gud og mennesker. Nu, lados slå den sag hen. Lad os skilles, Svend! Du har travlt i dag,siden du anfører den store jagt for Hendes høje Nåde, dronningen,- og for Hans høje Nåde, ridder Kørbitz," tilføjede Ib med etspottende smil."Kender du til ridder Kørbitz?""Jeg må vel kende ham, siden vi vandrede side om side, denganghan fra Sachsen kom her ind i landet med sin ransel på ryggenog uden en penning i lommen.""Hvoraf ved du det?""Det ved jeg for vist, siden jeg selv tog de sidste par skillingfra ham, han havde.""Du stjal, Ib?""Jeg gjorde så, Svend, formedelst jeg blandt dem, jeg hørte til,ikke var blevet oplært til bedre. Jeg stjal, fordi jeg dengangtrængte til penge, og fordi det lå i min natur at stjæle. Rynk dogikke panden, og gør dig heller ingen sorg deraf, jeg har aldrigdrevet den kunst tiere, siden du engang bad mig om at lade denfare, fordi det var syndigt." Mens tateren sagde dette, havde hantaget sin bøsse frem af skjulestedet i det hule træ. "Nu, da du harmin forklaring, tør jeg vel nok tage bøssen med, det er dog skam,at den skal stå og ruste i træet. Gud i vold, Svend! Ræk mig dinhånd her i løndom, hvor ingen kan se, at du er kammerat med enringe og uærlig mand som mig."Svend rakte Ib hånden, tateren trykkede den og skred med langeog hurtige skridt ind i skoven, der straks skjulte ham. Svend giktilbage i den retning, hvor man hørte larmen af jagtselskabet.Just som klapperne var nået hen imod kredsen af jægere, og skudpå skud knaldede fra alle sider, kom et vildsvin i jævnt trav løbendeind over skovvejen og fulgte langs med tykningen på denmodsatte side. Her havde man udbredt et stort, mørkebrunt klædestæppepå jorden, hvorpå der var stillet tre feltstole til dronningenog hendes to kavalerer, ridder Kørbitz og Kai Lykke, kaptajn veddragonerne.Flere skud blev løsnet mod dyret, men intet traf, i det mindsteformåede de ikke at standse det.Da dronningen så vildsvinet uhindret fortsætte sit løb, vinkedehun ad rideknægten, der holdt i nærheden med hendes hest, ogudbrød, henvendt mod Kørbitz og Kai Lykke:"Til hest! Til hest, I herrer! Lad os forsøge på at fælde dettedyr i flugten for dog at få lidt afveksling i denne jagt."Kai Lykke var straks, så snart han så dronningens håndbevægelsetil rideknægten, ilet hen til hesten for at komme ridder Kørbitz iforkøbet med at hjælpe Hendes Majestæt op.Dronning Sophie var en udmærket rytterske. Allerede fra hendestidligste barndom fortæller man, at hun fulgte sin fader, hertugJørgen, til hest på enhver af de manøvrer, han anstillede med sinesoldater. Denne vinter fyldte dronning Sophie sit niogtyvende år.Hun besad hele ungdommens friske, tillokkende ynde, en klar, hvidnæsten gennemsigtig teint. Hovedudtrykket i hendes ansigt variøvrigt en sorgløs munterhed; dertil svarede hendes mørke, strålendeøjne, og dog var det netop dette kongelige blik, der igenvar i stand til at forandre hendes åsyns udtryk. Hun var heftig ogoverdreven i alle sine følelser, i glæde som i sorg, i ømhed somi had; og hendes ansigt kunne få et præg af ubøjelig og uforsonlighårdhed, hvis følger den ulykkelige Leonore Christine i toogtyve årsukkede under, og foruden hende endnu den indtagende kavaler,som denne eftermiddag red ved hendes side, han som just nu, underen længe fortsat tavshed, uafbrudt vedblev at betragte sin unge,kønne dronning med et udtryk, der vidnede om den mest ærefrygtsfuldehyldest, men som dog måske mere gjaldt damen enddronningen, og som hun fra sin side gengældte med halvt tilsløredeog talende blikke.Ved alle fester spillede dronningens yndlinge, den indvandredetyske adel, hovedrollen. øverst af alle disse stod igen Kørbitz, derfra en aldeles ukendt person, i få år, ikke blot hævede sig til ridderog rigsmarskal, men hvad der vil sige endnu mere, til dronningensfortrolige og rådgiver.Kong Frederik selv deltog sjældent og bestandig kun med ulysti dronningens fester. Han viste sig tavs og tilbageholdende i hof-fets kredse. Hans tilbøjelighed var mere rettet på studier, og blandtdisse især klassikerne, senere alkymien, som han dyrkede i forening medGabel og under vejledning af en italiensk charlatan, Josef Burhi.Imidlertid fortsatte dronningen med sine to kavalerer det hurtigeridt, de havde begyndt gennem skoven. Imellem de bladløse træersås vildsvinet i lang afstand og ansporede dronningen, der medglødende kinder, flagrende slør, let og behændigt vidste at undgåeller at overvinde enhver hindring, som stillede sig i vejen forhende. Kai Lykke, der red den bedste hest, holdt sig bestandig nogleskridt tilbage for dronningen. Også ridder Kørbitz blev bagud,skønt af en mindre ridderlig grund, den man tydelig kunne læsei hans mørke og fortvivlede mine, som kun røbede liden lyst tildeltagelse i denne parforcejagt. Pludselig troede han også at seden endt, idet der i nogen afstand viste sig en dyb og bred å, somførte vandet i Tybæksmølle ud i fjorden. Vildsvinet satte over, ogdronningen ville uden betænkning gøre det samme, men hendes heststandsede ved åkanten. To gange søgte hun at tvinge den fremad,men hesten strakte forbenene stift ud foran sig og standsede, hvergang den kom hen til bredden."Hvis det måtte behage Eders Majestæt at høre mit ringe råd,"ytrede Kørbitz i det tyske sprog, hvoraf dronningen bestandig betjentesig, "så tænker jeg, at vi ikke burde friste lykken ved atsætte over så bred en å, allerhelst da bredden længere nede bliversmallere og mindre stejl; der kunne vi søge et vadested.""Nej, ridder!" svarede dronningen heftigt, "det ville skikke sigslet. Men siden eder synes så, kan I selv følge dette forsigtige råd.Ikke sandt, kaptajn Lykke, vi to når vel over!""Jeg håber det," svarede Kai.Efter denne ordveksling, der foregik, mens dronningen red tilbage forat gøre et nyt forsøg, sporede hun atter hesten, og dennegang med større held, thi Kai, som fulgte efter, gav hendes hestet slag med geværkolben, idet den atter begyndte at standse, ogbegge nåede lykkeligt over på den anden side af åen.Kørbitz indså nu, at der for ham ikke var andet at gøre end atfølge efter; han sporede da også sin hest, og det var måske mindredens skyld end rytterens, der holdt for stramt i tøjlen, at hestenikke nåede længere end til midten af åen, hvor den gik bagoverog kastede rytteren i vandet.Dronningens overgivne latter ledsagede hans uheld. "Vi sesigen!" råbte hun med en håndbevægelse og begyndte atter den afbrudteforfølgelse, mere rasende end før.Vildsvinet var imidlertid ikke kommet ret langt. Efter nogleminutters ridt fik Kai øje på det inde i skoven; det havde sagtnetsit løb og tog retning nedad mod den tættere og for ryttereuigennemtrængelige underskov, som omgav Gravdammen. Dronningengreb sin bøsse, holdt hesten an og skød, men fejlede. Forbitret raktehun Kai Lykke det afskudte gevær og greb hans i stedet for. Detandet skud var heldigere, vildsvinet sank i knæ, udstødte et langtrukkentskrig og sank derpå sammen."Den falder!" udbrød dronningen glad, idet Kai bød hendehånden for at hjælpe hende af hesten. "Og det var mit skud! Eja,hvor det var herligt, at vi fulgte vor egen lyst og ikke lod osholde tilbage af den stakkels -"Det var tvivlsomt, hvad enten dronningen mente Kørbitz ellerhesten; thi hun tav pludselig ved at se vildsvinet springe op, idethun satte foden på jorden. Dyret lod sine små, tindrende øjnehvile på dem med et udtryk af vildskab og raseri, derpå nærmededet sig langsomt skridt for skridt, til stedet, hvor dronning Sophieog Kai Lykke var steget af.Dronningen blegnede og trådte hurtigt hen bag et træ; hun holdtendnu hestens hvide silketømme i hånden. I dette øjeblik veg heltindenaldeles for den værgeløse kvinde."Ak, min Gud!" udbrød hun forfærdet, "hvorledes skal vi blivefrelst?""Jeg vil forsøge derpå, min bøje dronning!" svarede Kai, idethan tog sin hirschfænger og stillede sig foran træet. "Skulle detikke lykkes mig, skal Deres Majestæt dog aldrig få lejlighed til atbebrejde mig min ringe evne. - Lykkes det ikke," vedblev ban medet funklende blik, "vil jeg dog i min sidste stund sande, at jegbar mit navn med rette; thi jeg dør da for den, for hvem jeg aldrigturde håbe at leve."Dronningen svarede ikke på dette sprog, som for resten bådestedet og hin tids talemåder retfærdiggjorde.Vildsvinet nærmede sig i den rolige og langsomme gang, det engang havdebegyndt. Da skiltes buskene, og der kom en mand fremved siden af Kai Lykke, noget foran det træ, bag hvilket dronningen havde skjult sig. Han var klædt i en fåreskindskofte og havdeen lang bøsse i hånden."Skyd mand! For Guds skyld, skyd!" råbte dronningen."Ja, rare frue!" svarede manden så roligt, som om det angikden ligegyldigste sag af verden. "Det er netop min mening."Vildsvinet lod til at studse ved denne nye persons mellemkomst;det betragtede manden, der bøjede sit ene knæ mod jorden og lagdebøssen til kinden, rolig og koldblodig, og derpå trykkede af. Vildsvinetsank omkuld, og denne gang blev det liggende livløst.Dronningen kom nu frem af sit skjul bag træet. "En dygtig skytteer du forsandt!" udbrød hun. "Det må man sige, og du fortjenervor tak for den hjælp, du har bragt os.""Tak mig ikke, skønne jomfru," svarede Ib med det listige smil,der var hans ansigt eget. "Give til Vorherre, at jeg blot havdeforlov til at trykke af, hver gang der kom mig et lille dyr i vejen.Bedre forlanger jeg ikke.""Tag din hue af, mand!" sagde Kai, idet han kom til, "du stedesfor Hendes Majestæt, Danmarks høje dronning.""Dronningen!" gentog tateren med en forbavselse, som hvis denikke var naturlig, i det mindste var ypperlig forstilt. "Herregud!Er det dronningen?" gentog han og rev hurtigt sin røde hue afhovedet. "Den lykke tænkte jeg mindst at skulle opnå i minelevedage.""Og hvorfor ikke?" spurgte Sophie Amalie smilende; thi hunfandt behag i manden, både fordi han før havde besvaret hendesopfordring i det samme sprog, hun talte, og for den umiskendeligehyldest, der afprægede sig i hans overraskede og henrykte blik."Hvorfor troede du ikke, at du skulle få dronningen at se?""Formedelst jeg ikke var værdig dertil," svarede Ib."Du har dog frelst mit liv. Kan jeg gøre noget til gengæld? Hvadønsker du?"Ib syntes at blive forlegen ved dette spørgsmål; man så, at dersvævede ham en bøn på læberne, men tillige, at han søgte efterord til at udtale den."Ak," udbrød han endelig. "Hvis jeg kunne tilstedes nogen belønning,da ved jeg vel den ting, der ligger mig på hjerte dag ognat, men den kan vist ikke blive opfyldt.""Hvad mener du?""Af alle verdens goder tykkes jeg bedst om at blive gjort ærlig..""ærlig!" gentog dronningen forundret og vendte sig med etspørgende blik mod kaptajnen."Det skete dog forleden med en mand af vore, og det ved kaptajnens regimentder.""Hvem er du da?""En fattig mand, som de kalder for Ib i daglig tale.""Hendes Majestæt spørger om din stand og håndtering," ytrede Kai."Min stand er at blive jaget fra sted til sted som de vilde dyr iskoven, siden jeg ikke fik bedre lykke i denne verden end at blivetater eller natmand. Og min håndtering - i byerne gør jeg hægterog spår godtfolk lykke og kærester til, i skoven træffer jeg de vildedyr, når de vil gøre Deres Majestæt fortræd, og kommer jeg tilsøerne, ved jeg også, hvor der sidder en lille fisk, der lader sigfange, for at jeg kan tjene en skillings penge ved at sælge den tilherskaberne på de store gårde; men at være skytte stod dog minbedste attrå til, besynderlig nu i denne tid, da de siger, at jagtenfanger an på mennesker."Dronningen og hendes kavaler lo over taterens forklaring. "Indfind dig imorgen formiddag på Jungshoved," sagde hun og stegtil hest.Tateren hilste i en næsten knælende stilling; han smilede, idethan, efter at de var redet bort, satte sin røde hue på hovedet; menhan blev stående og stirrede efter dronningen så længe, indtil detsidste spor af hendes fine og ranke skikkelse var forsvundet.Da dronningen og Kai Lykke red tilbage igennem skoven, begyndte skumringen.Flere gange hørte rytterne signaler og stemmer af de omstrejfende jægere,som Kørbitz havde sendt ud i alle retninger for atsøge efter dronningen; men Sophie Amalie behagede ikke at svarepå disse signaler; hun lod endog til at ville undgå de søgende ogvedblev, fordybet i samtale med kaptajnen, at følge den ensommeskovvej, de valgte."Lad os ride lidt stærkere til, kaptajn Lykke, og se at nå ud afdenne mørke skov," ytrede dronningen. "Min hest snubler fastover hver en gren, der kommer den i vejen. Forsandt! De danskeheste er, ligesom det danske folk, kun lidet bevendt, og holder ikkeud med vore hjemme i Brunsvig. I derimod rider et bedre dyr;knap tror jeg, dets lige findes i Hans Majestæts stalde.""Jeg har også ført den med mig langvejs fra," svarede Kai."I Spanien blev den købt, og siden har den båret mig det halveEuropa igennem.""I har da rejst meget," sagde dronningen med et smil og i entone, som beviste, at dette emne tilforn havde været berørt imellemdem. "Det var også altid min kæreste lyst; rejse, ride verden igennem ogaldrig blive træt! Fortæl mig, hvilket land I syntes bedst om.""Hvor jeg fandt det skønnest! Det var ved et hof i en lille byi Tyskland, hvortil min konge og rigsrådet havde givet mig ærinde.Hertugen modtog mig med megen nåde. Hans navn var -""Jeg spurgte ikke om hans navn," sagde dronningen dæmpet oguden at slå sine øjne i vejret."Jeg blev indbudt til jagt med fyrsten og hans datter - menhvad skal jeg kunne fortælle videre om denne tid, om vore jagtturei de dybe, dæmrende skove, da vi red ved hinandens side, hun,fyrstinden, et barn i år, men en kvinde i sine følelser, dejlig oghenrivende, jeg glemte tiden, stedet og den svælgende afgrundmellem vore forhold, imens jeg stirrede på hendes lette og herligeskikkelse, når hun red foran mig, eller lyttede til hende, når huntalte, eller drømte om hende, når jeg var alene. Visselig var detden lykkeligste tid af mit liv, og jeg fatter ikke ret årsagen, menaldrig har den senere stået så levende for min erindring som iaften, mens jeg rider igennem skoven ved Eders Majestæts side.""Nu videre, kaptajn Lykke!" sagde dronningen, da Kai tav. "Ifortæller så smukt og skildrer så livligt, hvad I oplevede, at jegsynes at se alt for mig. - I rejste bort?""Ja," svarede Kai med et stolt smil, og idet han hævede sithoved. "Men der kom endnu lykkelige dage forinden. Jeg rejstebort, men alle mine tanker og alt, hvad Gud Fader havde givetmig af godt og ædelt, det blev hos hende tilbage. Derefter drog jeghele Europa igennem, ikke for at se, men kun for at glemme.""Og I så intet videre smukt på eders øvrige rejse?""Jeg så fjorten dronninger bære scepter og rigsæble i deres hånd;da jeg vendte hjem til Danmark, så jeg den femtende bære rigetsog Paris’ æble tillige.""Og senere?""Senere blev mit hjertes dame af skæbnen stillet så højt overmig, at jeg kun i mine tanker og i mine kære drømme kunne nåop til hende. Men jeg glemte hende aldrig. Da vi atter genså hinanden,erindrede jeg kun min lykke, og -""Jeg skænker eder denne skildring," sagde dronningen. "Manhar vel lov at glæde sig ved visse erindringer om lykke, men dethører ikke til gode sæder at rose sig deraf, og en ved jeg, som manaldrig bør omtale dem til.""Hvem mener Eders Majestæt?""Den, der skabte denne lykke. - Glemte damen eder?"Kai betænkte sig et øjeblik, tvivlrådig i sit svar. "Månen skinneri aften så klar, og luften er mild; behager det Eders Majestæt atslå sløret tilbage, så ser I bedre den smukke egn hist nede vedslottet, og så skal jeg besvare eders spørgsmål."Dronningen slog sløret tilbage over den fløjls casque, som dækkede hendeshoved. Månelyset viste, at hendes kinder var blege,hendes udtryk alvorligt."Om hun glemte mig," svarede kaptajnen, "er en uopklaret gåde,som vel aldrig vil løses, eller først da, når jeg kendte en dame,der besad Eders Majestæts kundskab til sit køns hjerte, og hvemjeg turde spørge, hvad jeg skulle tro på, mit hjerte eller min tvivl,himmerige eller helvede."Mens Kai talte, forsvandt det strenge i dronningens ansigt; dahan tav, syntes hun at kæmpe med sig selv, derpå rakte hun hamhånden og sagde med en blid og bevæget stemme:"Nej, Kai Lykke! Den dame, I taler om, glemte eder aldrig,forlad eder kun på mit ord. I livets forhold må det ene indtrykvige for det andet; men der kommer en dag igen, man ved ikkenår, da ethvert kært og dyrebart minde atter klinger i vort hjertesom en gammel melodi, man sang for os i vor barndom. Hun glemteeder ikke," tilføjede dronningen næsten hviskende, "fordi det senerevar nødvendigt for hendes lykke at opfylde den tomhed, hunfandt i nutiden, med billedet af det forsvundne."Kai tog den fremstrakte hånd, bøjede sig over den og trykkededen til sine brændende læber.I det samme hørtes hovslag på vejen bag dem. Dronningen traksin hånd tilbage, drejede hovedet og så Kørbitz komme springende,så hurtigt hans hest kunne løbe. Ved hjælp af måneskinnet havderidderen endelig fået øje på de to ryttere."Eja!" udbrød dronningen muntert. "Er det eder, min herre vonKørbitz! I har sandelig faret i mag og ikke forhastet eder med atfølge os.""Destoværre!" svarede Kørbitz; "men skylden lå mindst til mig,og Eders Majestæt har med egne øjne set, hvor grumt tilfældethandlede idag.""Og nu først lader tilfældet eder finde vor vej igen?""Eders Majestæt vil lade Eders troeste tjener vederfares størreret ved at antage, at det var min iver, der bragte mig hid, efter atjeg, skilt fra det øvrige jagtselskab, alene har gennemsøgt heleskoven for at være den første, der bragte tidning om Hans Majestætkongens ankomst til Jungshoved.""Nuvel, ridder! Så gælder det om, at vi anstrenger vore hestefor at nå slottet. I derimod, kaptajn Lykke, som rider den bedstehest, må holde eders tilbage, at ikke tilfældet skal berøve os edersselskab." Med disse ord gav dronningen sin hest tøjlen, og derpågik det i skarpt trav ned ad vejen mod slottet.Kai Lykke fattede fuldkommen årsagen til den gentagne ros,der var blevet hans hest til del. En lignende beundring fra dronningensside og omtrent i samme retning gav nogle år tilforn anledning til, atrigsråd Gunde Rosenkranz sendte hende et spandudmærkede køreheste, idet han sagde: "Eders Majestæt har i gårbehaget at rose mine heste; fra det øjeblik tilhører de ikke længeremig; thi det sømmer sig ikke, at en undersåt skulle overgå sindronning i noget."Slotsgården var oplyst med begkranse og opfyldt af alle egnensvornede bønder, som, tilsagt af ridefogden, blot ventede på tegnog ordre til at ytre deres glæde over de bøje gæsters nærværelse.Dronningen optog hans artighed meget nådigt. Imidlertid svarede Kaiintet, og få minutter efter red de ind på Jungshoved.

Hvad der skete på slottet om aftenen
Efter at dronningen havde hilst på kongen og skiftet dragt, toghun plads i en af de store lænestole, der var stillet i en halvkredsi den ene ende af riddersalen, og overværede tilligemed sine hofdamerpræsentationen af adelen, som ved rygtet om kongeparretsankomst havde indfundet sig på slottet.Mens kuren fandt sted, blev hofdamerne stående bag dronningens stol, ogde kommende indlodes en efter en, ifølge deres forskellige rang og titel,og blev nævnt af dørvogteren.Kaptajn Lykke, der tilligemed en afdeling ryttere dannede kongens gardefor denne aften, stod noget inden for døren med dragetsværd i hånden.Kai var en høj og kraftfuld mand, hans skønhed var blevet til etordsprog for den tid.Han havde set meget og oplevet meget. De fornemste hofferi Europa havde uddannet ham i alle de egenskaber, der udgjordebetingelserne for en fuldendt adelsmand. Alle disse hoffer varlige så mange minder om den lykke, han havde gjort, og om den,han havde modtaget. Han kendte enhver art af kærlighed, denopofrende og den lidenskabelige, den beregnende, og den hensynsløse, allekort sagt, kun ikke den sande.Adelsmændenes præsentation var ensformig og lod til at trættekongen. Dronningen besvarede kun de fornemme herrers hilsenermed et flygtigt og skødesløst nik, hun blev siddende i sin lænestolog fortsatte samtalen med sine hofdamer og slottets frue, lensmandJørgen Reedtz’ hustru.Da endelig dørvogteren meldte, at der ikke var flere tilbage, sombegærede audiens, opklaredes kongens miner; med synlig tilfredshed gikhan hen i et hjørne af salen og tog plads ved et bord, hvorhans kammerskriver Gabel imidlertid havde været beskæftiget.Gabel var kongens fortrolige ven, den samme, der senere blevophøjet til statholder i København."Nu, Gabel!" udbrød kongen efter at have gennemset de papirer,kammerskriveren rakte ham. "Hvad siger I til alle disse nyheder?Forsandt! De indeholder kun lidet trøsteligt.""Tilvisse, Eders Majestæt! Og dog anser jeg det ikke for så sørgeligt,at fjenden spiller mester i det land, han har erobret sig,som at en af landets egne børn, den forræder Ulfeldt, vover atsende bud til landsdommerne i Jylland og råde dem til frafald.De gav ham dog kun skam til svar, som brevet her udviser. Hangjorde for sikker regning på sine venner.""Venner!" gentog kongen med et bittert smil. "Ak, Gabel, vedI da ikke, at vi i nøden aldrig har venner? Hvem har vel jeg afvenner? Søger ikke vor afsending Juul forgæves at bevæge landetsallierede, kurfyrsten af Brandenburg, til at angribe svensken fralandsiden, og hvilket svar giver os her vor gesandt, Henrik Rosenvingefra generalstaterne i Haag? Alle frygter de og drager sigtilbage, fordi kun selvinteresse er den akse, hvorom enhver handlingdrejer sig."Oluf Brokkenhuus, der efter kongens indbydelse var blevet tilbage isalen, havde hidtil talt med dronningen. Denne underholdning kostedelensmanden særdeles anstrengelser på grund af hansubehjælpsomhed i det tyske sprog.Uanset alt øvrigt hørte der i sandhed også meget vid til at forsone endame, der besad en så udviklet skønhedssans som SophieAmalie, med lensmandens ydre. I forbindelse med en uanselig ogkrumbøjet figur var han halt og enøjet. Dette øje havde ved denforøgede sekraft, det måtte anvende, antaget en ubehagelig,gennemtrængende stirren. Hans kinder og den nederste del af ansigtetbedækkedes med et stridt, gråligrødt skæg.Hendes Majestæt lod heller ikke til at finde synderlig interessei denne underholdning. Under en af de gentagne pauser rejstehun sig fra sit sæde og gik hen til bordet, hvor kongen og Gabelvar beskæftigede."Forstyrrer jeg?" udbrød hun dæmpet og lænede sig op til kongens stol."Ak nej!" svarede kongen med et venligt blik; "tværtimod, vilænges efter eders selskab.""Nuvel!" vedblev dronningen og lagde sin hvide hånd på kongens pande."Betro mig da årsagen til disse dybe rynker. HarEders Majestæt i brevene her modtaget budskab om nye ulykker?""Ulykker tilvisse, men dog ikke større, end vi håber at vindebugt med dem.""Og hvilken talisman har Eders Majestæt da at sætte imod alledisse onder?""Jeg stoler på Gud, Sophie, på Gud fornemlig og lidt på migselv, fordi den faste og ærlige vilje ejer ubetvingelig kraft, derbringer enhver hindring til at vige. Og indeholder brevskaberneher sorg, så kommer jeg selv tilbage fra min rejse med et lykkeligtbudskab.""Så betro mig det," ytrede dronningen livligt, idet hun tog pladsved kongens side. Derpå tilføjede hun med sit blik rettet modGabel: "Hvis Eders Majestæt iøvrigt finder det passende i detteøjeblik."Kongen fattede hentydningen og smilede."Jeg har i lang tid ikke haft nogen hemmelighed for Gabel, derangik mig selv eller mit riges skæbne," sagde han. "Han får veldesuden at vide, hvad der snart vil blive kundgjort for hele verden,at vor admiral Henrik Bjelke forleden ved Falsterbo med trediveskibe har sejret over kong Karls nioghalvfjerdsindstyve skibe, demhan ville have skikket over til jyske kysten for derfra at føre osfjenden i land på Sjælland. Kampen var hård og lang, men svensken måttedog fortrække og søge skjul for Bjelke under Rygen.Denne tidende ville jeg være den første, som bragte min skønnedronning, og flere lignende skulle vel snart spørges, hvis vi kunikke manglede gode soldater.""Det forekommer mig dog," sagde dronningen, "at de hvervedekrigsfolk har tilforn gjort god nytte i landet. Endnu er Tysklandfuld af stridsfolk, som efter den lange krig vanker herreløse omkring.Eders Majestæt behøver sikkert kun et opråb for at samledem under vore faner.""Dertil er tiden nu for knap, og tidligere tænkte vi ikke at havedem nødig. Både Polen og Brandenburg, ja selv den tyske kejsertilsagde os hjælp, da vi begyndte denne usalige krig, men somfaren var nær, var hjælpen fjern, og siden har de gode herrer ikkeladet høre fra sig. Nu får vi hjælpe os selv, som vi kan bedst, ogdet ville med Guds bistand også lykkes, hvis ikke vor adel, deralene har magt til at bestemme krig, også havde magt til at nægtesin deltagelse deri, ja, tilmed at hindre rigets børn fra at yde denbistand, de kan, når nøden trænger.""Ah, denne gode adel," ytrede dronningen, idet hendes mørkeøjne funklede med et uheldvarslende udtryk. "Eders Majestæt ogjeg skylder den allerede så megen tak, og vi bliver begge så hyp-pigt erindret derom, at vi ret længes efter at betale vor gæld tilbage.Hvorledes kan iøvrigt adelen undslå sig for at hjælpe, nårfædrelandet er i fare?""Den sender os de ryttere, den er pligtig at stille, med gamlevåben, dem folkene ikke engang forstår at håndtere, da størstepartenbestår af løbere, fiskere og kokkedrenge. - Ja, min tro! Vitør knap tænke eller tale, men aldrig handle anderledes, end detbehager vor adel."Gabel havde hidtil fulgt samtalen med synlig opmærksomhed.Flere gange så man, at der svævede ham en bemærkning på læberne, men hanvovede ikke at ytre sig i dronningens nærværelseuden først at være blevet tiltalt. Ved kongens sidste ord spilledeet let smil om hans mund. Kongen lagde mærke dertil."I smiler, Gabel!" sagde han."Ja, Eders Majestæt, over mine egne tanker.""Udtal dem, eders tanker plejer at være gode.""Det forekommer mig, at siden den danske adel har modtagetenhver rettighed, den for øjeblikket besidder, mindre ifølge fortjenesterend ifølge kongens ædelmodighed, det da også blot berorpå Eders Majestæt at sætte denne en grænse.""Hvilken mener I?" spurgte kongen; "dens ret eller vor ædelmodighed?""Jeg mener dem begge, Eders Majestæt.""Ved I, at I derved råder os til at vove en kamp mod adel ogrigsråd?""Ak, Eders Majestæt, det er ikke mod adelen, at denne kamp måudfægtes, men mod principperne. Og Eders Majestæt vil være sikker påsejren, når I kun forskaffer Eder de rette forbundsfæller.""Og hvilke er disse?""De materielle fordele, den grove egenkærligheds interesser.""Det vil sige det samme som at styrte adel og rigsråd.""Det vil sige, at regere i stedet for -""Nu videre!" sagde kongen."I stedet for at regeres.""Og glemmer I da midlerne, som udfordres til denne kamp?""Sikkerlig ikke," sagde Gabel med uforandret ro. "Planen dertilvil Eders Majestæts geni uden stor vanskelighed kunne udfinde,armen, som behøves, er allerede fundet."Kongen tav, han lænede sig tilbage på stolen og stirrede stifthen for sig, uden at dog hans blik var rettet på nogen bestemt genstand."Hvorledes skulle det da blive senere?" spurgte dronningen,"efter at denne plan, som Gabel holder for så let, var udført? Hvilkenstand ville da blive den fornemste i riget, eller mener I, at allestænder skulle være lige?""For lov og ret, ja, Eders Majestæt! En forrang vil iøvrigt denoverlegne kløgt og snildhed altid tilvejebringe.""Men planen," sagde kongen. "Den plan, som I således uden videreovergiver til mit geni? Hvorledes skal vi udfinde den, hvemskal inspirere mig?""Den samme, der i legenden inspirerede Matthæus, da han talteog skrev sin guddommelige lære.""Hvem mener I?" spurgte kongeparret overrasket og på én gang.Kammerskriveren bøjede sig forover, fæstede sine kloge øjne pådronningen og svarede med dæmpet og ærbødig stemme:"Jeg mener englen, som man afbilder ved hans side."I dette øjeblik hørtes en larm af højrøstede stemmer i forværelset.Straks efter blev døren lukket op, og dørvogteren trådte ind.Kongen, som havde hørt larmen, vendte sig mod den kommendeog spurgte om årsagen."En jæger fra godset forlanger audiens," svarede dørvogterenmed et dybt buk."Hvem er denne mand?" spurgte kongen."Han kalder sig Svend Skytte og tilføjer, at han har den ære atvære kendt af Eders høje Nåde.""Svend Skytte!" gentog kongen tøvende. "Vi erindrer i detmindste ikke dette navn. Venter manden endnu derude?""Nej, min høje konge!" svarede en dyb og rolig stetnme bag dørvogteren, "nuer jeg kommet ind, og når Eders Majestæt får setlidt på mit ansigt, genkender I kanske også dets træk." Med disseord trådte manden hen foran bordet og hilste med et dybt bukfor kongen.Frederik den Tredie smilede godmodigt over denne usædvanligefremstilling. Han betragtede jægeren med et forskende blik ogsvarede:"Vist nok synes vi at have set dit ansigt tilforn, imidlertid fårdu at komme vor erindring til hjælp og sige, hvor vi mødtessidst?""I Skåne, min høje konge! En aftenstund straks efter det lilleslag ved Markeryd.""Profecto! Nu, da du siger det, erindrer jeg, at du ligner enmand, som i slaget tog os general Steenbuks næstkommanderende,Magnus de la Gardie, fangen og bragte ham til vort bovedkvarter.""Ja, det var mig!""Men hvorfor gik du da din vej og gav oven i købet vor godeGyldenløve skam til tak, da han efter vor befaling kom for at tilbyde digbelønning for din dåd?""Man fanger bjørne, Eders Majestæt, for at tjene sig en skillingspenge ved at sælge hud og skrog, men ikke mennesker."Kongens ansigt antog atter sit godmodige smil. Han vedblev:"Siden det var dig, så hørte du jo til gjøngefolket i Småland.""Jeg gjorde så.""Et tappert folkefærd!" vedblev kongen, "vi har ladet os flereaf deres bedrifter fortælle. De havde sig også en anfører, der passede fordem, en modig og forvoven hals, om hvem man vidstetusind snilde historier at sige.""Ja!" svarede Svend. "Det er mig.""Nu, i sandhed!" udbrød Frederik overrasket, idet han trådtehen til Svend og lagde sin hånd på hans skulder. "Hvis det er dig,Gjøngehøvding, skylder vi dig særlig gunst og nåde. Os har Gyldenløveforebragt, at du og dine få folk ydede landet større tjenester end dettredobbelte antal af hans regulære stridsmænd, og atdu altid var på færde, hvor det gjaldt om at vise en behjertetmands sindelag og handling.""Jeg vidste jo nok, at Eders Majestæt ville genkende mig, nårvi først kom til at tale sammen," svarede Svend med en sikkerhedog uforstyrret selvtillid, som for tredie gang bragte kongen til atsmile."Og hvilken tjeneste ønsker du af os til vederlag? Forlang kunuden frygt og forbehold og lad os høre dit hjertes mening.""Nu tager Eders Majestæt fejl, som jeg formærker. Det var ikkefor at modtage nogen tjeneste, men for at tilbyde Eder min, at jeger kommet herop i aften."Endskønt ærefrygten for kongeparret holdt de øvrige tilstede-værende i en vis afstand, kunne det dog ikke undgås, at man lagdemærke til dette optrin. Samtalen mellem hoffolkene ophørte, deforlod deres pladser og nærmede sig til bordet for at betragte dennemand, hvis dristige svar og frie holdning var så afstikkende ogforskellig fra den underdanighed, Sophie Amalie gjorde fordringpå, og som hun var vant til at modtage af enhver, der kom i hendes nærhed.Svend kunne på den tid være omtrent femogtredive år gammel;han var typen på den mandlige kraft i dens mest udviklede skønhed. Hansansigt hørte til blandt de få lykkelige, som man fattertillid til i det første øjeblik; og hvad der vil sige mere, han skuffedealdrig denne tillid."I sandhed, Gjøngehøvding!" svarede kongen. "Du ved at vælgedin tid heldig til at komme med et sådant tilbud; fast ingen sindetilforn har Danmark haft sine tro mænds hjælp nødig som i dennetrængselsstund. Derfor skal du igen samle dine folk, og indtil derfindes bedre brug for eder, vil jeg give dig til lensmand OlufBrokkenhuus, som står hist henne, at du kan gå ham til hånde medden skanse, han efter vor befaling anlægger ved Præstø."Svend tilkastede lensmanden et blik, løftede øjenbrynene og såop i loftet."Du tier, Svend Gjønge! Hvad synes du om mit forslag?""ærlig talt, min høje konge, ikke godt.""Og hvorfor?" spurgte kongen forundret."Ved Eders Majestæt da ikke, at det kun er den ubrugbare stridshest, manbenytter til markarbejde?""Du glemmer, Svend Gjønge, at det er mig, der betroede lensmanden dethverv, du omtaler med så liden respekt.""Ak nej, det er netop, fordi jeg husker derpå, at jeg vægrer migved at tage del deri. Især da det ville være vanskeligt for lensmanden ogmig at enes ved det samme værk.""Nu ja, vist nok var en strid mellem eder det værste, der kunnehændes.""Nej, det værste var Eders Majestæts unåde mod mig, siden jegvel sagtens blev den, der i en strid ville sejre over lensmanden."Svends uforbederlige selvtillid aflokkede kongen et smil. Hanvedblev: "Hvilken anden beskæftigelse kunne du da ønske for digog dine mænd?""Eders Majestæt lader lensmanden danne skansen, siden hanforstår sig derpå, lad så mig og mine folk forsvare den, det forstårvi os på.""Hvor stort et antal gjønger mener du at kunne samle omkring dig?""Henved hundrede.""Så mange?""Ja, flere til, hvis vi ville regne os på samme måde som Gyldenløve.""Hvorledes?""Min høje foresatte sagde selv, at han antog hver af os så godsom tre andre. Jeg tænker heller ikke, at Eders Majestæt tagersynderlig fejl ved at følge hans regnemåde.""Godt, Gjøngehøvding!" sagde kongen, idet han leende klappede Svend påskulderen. "Vi vil tro dig på dit ord, og hvis detsiden bekræfter sig, skal også din løn blive derefter. Hvor findervi dig, når vi har dig nødig?""Her på Jungshoved slot; jeg har min post som jæger hos lensmanden, entjeneste så god, at jeg kun vil bytte den for EdersMajestæts." Svend hilste, og kongen tog afsked med ham med etnådigt nik."Sig os engang," sagde dronningen til Gabel, "hvorfra stammerdette folkefærd, som Hans Majestæt nylig kaldte for gjøngerne?Synderlig stort må det vel ikke være, ikke heller just synderligbekendt, siden jeg i aften for første gang hører det nævne.""Eders Majestæt har ret," svarede Gabel. "Men hvad de fattesi antal, har de mangfoldiggjort i mod og manddom. Gjøngerne eren lille folkestamme, bosiddende på grænsen af Blekinge og Småland, toherreder i det nordlige Skåne, der er bjergfulde og dækketaf store skove og moradser. Foruden deres næsten eventyrlige modbesidder disse mennesker endnu en anden fuldkommenhed, derforøger værdien af den første: de er næsten alle sammen både aftilbøjelighed og trang udmærkede skytter, af tilbøjelighed, fordi enmands anseelse beror på, hvor heldig han forstår at håndtere sinbøsse, af trang, siden mødrene nægter deres unge sønner føden ogjager dem ud i skoven, for at de selv kan skyde vildtet til deresføde. Man ser derfor næsten aldrig en gjønge uden i selskab medsin bøsse. De bringer den med i enhver forsamling, ja, selv ikirken.""For disse folk har da den jæger, som nylig forlod os, væretanfører?""Ja, Eders Majestæt!" svarer Gabel. "Ved ethvert af deres foretagender modSteenbuk skal han have været den første til at læggeplanen, den snildeste til at udføre den. Hans Majestæt lod nu iefteråret korpset opløse sig for ikke at spilde folk og menneskelivtil unytte, så kom Svend og hans folk herover til Sjælland, og fraden tid må kaptajn Lykke hist henne vide besked med dem, sidenflere af gjøngerne har fået tjeneste imellem hans dragoner.""Kaptajn Lykke!" gentog kongen, idet han lagde de papirer frasig, som han imidlertid havde været beskæftiget med. "Er han tilstede? Eja! Så lad ham komme herhen, vi har et ord at tale medham."Kai Lykke, der havde hørt disse ord, trådte hen til bordet oghilste med anstand og ærbødighed på kongen."Hvad er det, vi erfarer om eder, hr. kaptajn!" udbrød kongFrederik temmelig heftig. "Allerede for to måneder siden har viladet udgå befaling, at I og eders regiment skulle marchere til deforordnede poster ved Vordingborg og andetsteds, og desuagtet erlige til denne dag endnu kun et kompagni deraf ankommet.""Eders Majestæt holder mig dette til gode," svarede Kai udenbetænkning. "Jeg vidste ikke, at denne befaling havde været sålænge undervejs, da jeg først modtog den for tre dage siden.""Guds død!" udbrød kongen harmfuld, "hvorledes besørges damit budskab? - Hr. lensmand! Derfor skal I stå os til ansvar, sidendet er eder, der skulle underrette kaptajnnen om vor vilje."Ved denne lige så uformodede som heftige tiltale mistede Brokkenhuus sinhele fatning, han blev bleg, rømmede sig og stammedeendeligt:"Jeg har også fuldkommet den efter bedste evne: kongelig befaling afgikden selvsamme dag, jeg modtog den, til kaptajnen,derpå giver jeg Eders Majestæt mit adelige ord.""Hos hvem af eder er da skylden til stede? Her står to godeadelsmænd for mig, hvoraf den ene taler stik imod den anden,hvem af eder dølger os sandheden?""Tilvisse ikke jeg, min høje konge!" ytrede Brokkenhuus ivrigt."Ikke heller begriber jeg, hvorledes kaptajnen skal kunne bevisesit ord.""Hvad jeg begriber, min herre lensmand!" svarede Kai, "er, ateders hukommelse må være endnu slettere end eders syn; menlige meget nu, da jeg ved min herre konges vilje, skal den væreopfyldt, inden næste sol går ned.""Nej, kaptajn! Ikke lige meget, vi lyster dog nok at vide, hvemaf eder vi skal sætte vor lid til i fremtiden, og derfor vil vi haveden sag opklaret.""Til lykke lader det sig også gøre," tog lensmanden til orde,"siden min skriverkarl, som gik med budskab til kaptajnen, op-holder sig her i værelset næst ved. Han vil kunne overbevise EdersMajestæt om denne skammelige usandhed."Kai smilede til denne brutale ytring. Derpå vedblev han medden sikkerhed og selvbeherskelse, det selskabelige liv havde lærtham:"Hr. lensmanden synes at glemme, at han taler i Eders Majestæts nærværelse;dernæst nægter jeg ikke, at han muligvis harafsendt kongelig befaling, men blot, at jeg har modtaget den."Efter denne sidste udflugt, der bedre end alt andet beviste denknibe, Kai befandt sig i, kastede han et langt og bønligt blik overmod dronningen, som om han søgte hjælp hos hende.Og Sophie Amalie lod heller ikke sin yndling i stikken. Hunlagde sin hvide hånd på kongens, tilkastede ham et smil og et blik,hvori hun syntes at have forenet al den henrivende ømhed, derkunne ligge i hendes skønne øjne, som endnu aldrig havde forfejlet deresvirkning, og sagde:"Eders Majestæt tilgiver, at jeg blander mig i talen, men selvom kaptajn Lykke skulle have været så uheldig at begå nogenbrøde, hvad dog hr. lensmanden næppe har bevist, så besidder hanet så lykkeligt middel til at forsone den igen, at jeg tør håbe, EdersMajestæt som hidtil vil blive ham i nåde bevågen. Kai Lykke hari dag så at sige reddet mit liv.""Eders liv! Hvorledes er det muligt?"Dronningen fortalte nu i få ord hændelsen med vildsvinet; hunnævnede vel tateren, men drog tillige Kais rolle mere i forgrunden,end den med rette tilkom.Kai stod rolig og tillidsfuld for enden af bordet og støttede sigtil sit sværd."Hvilken skrækkelig hændelse!" udbrød kongen. "Men ridderKørbitz," tilføjede han, "Eders Majestæts kavaler, hvor var handa i dette øjeblik?""Kørbitz!" gentog dronningen leende, idet hun vendte sig om ogbetragtede ridderen med et blik, der havde noget af kattens grusomhed vedsig. Ved denne bevægelse gled hendes tørklæde ned pågulvet. Kørbitz gjorde et skridt fremad, tog det op og lagde det påarmen af lænestolen, mens han næsten lydløst hviskede det eneord: "Nåde!" og med et så bønligt udtryk, at dronningen næstensyntes bevæget derover."Ridder Kørbitz," gentog hun, "var ved et tilfælde ikke i vor nærhed,da eventyret passerede. Men jeg synes virkelig, atvi begge, Eders Majestæt og jeg, er kaptajn Lykke nogen tak skyldig.""Ja, ganske vist," svarede kongen, "og jeg vil overlade det til mindronnings gode smag selv at bestemme, hvorledes vibedst skal afgøre vor gæld. Hvad eder angår, hr. lensmand, så vil vifor øjeblikket lade sagen fare; er retten på eders side,skal I senere få al den oprejsning, I forlanger.""Eders Majestæt viser mig for megen nåde," svarede Brokkenhuus,bevæget af en følelse, der var en ægte adelsmandværdig. "Efter hvad jeg har hørt og set, tror jeg selv, at kaptajnLykke havde ret, da han nylig bebrejdede mig, at mit syn ogmin hukommelse var lige svage."Denne selvopofrelse blev ikke uden løn, thi den forskaffedelensmanden det første nådige og erkendtlige blik denne aftenfra dronningens strålende øjne.

Hvad der skete på slottet om natten
Da tårnuret slog ti, gav kongen tegn til opbrud, hvorefter han ogdronningen lod sig ledsage til deres værelser. Dragonerneovertog vagten på slottet.Idet lensmanden Oluf Brokkenhuus gik igennem forværelset, hvori KaiLykke var i begreb med at fordele mandskabet,hilste han på kaptajnen så forekommende, som om han aldeles havdeudslettet enhver erindring om det nylig stedfundneoptrin imellem dem. Kai var endnu opfyldt af dagens hændelser og denlykke, som dronningens gunst måtte indgyde. DaBrokkenhuus hilste, erkendte ban fuldkomment den uret, han nylighavde gjort sig skyldig i, og følte trang til at gøre sinforseelse god igen. Derfor gik han hen til lensmanden, berørte hansskulder og udbrød:"Hr. lensmand! Et ord, hvis I tillader det."Brokkenhuus vendte sig om, og de gik sammen hen til en af de storevinduesfordybninger i nogen afstand fra detilstedeværende dragoner. Kai sagde:"Jeg har i aften fornærmet eder, min herre lensmand! Thi just nuerindrer jeg tydeligt at have modtaget eders brev på dentid, I nævnede.""Og nu agter I formodentlig at fornærme mig igen?" spurgteBrokkenhuus sagtmodig."Nej, ved min ære! Tro ikke så slet om mig. Jeg kommer tværtimod ierkendelse af min uret for at stille mig til edersbefaling.""I mener?""At tilbyde eder al den oprejsning, en adelsmand er den andenskyldig.""Ak, kaptajn Lykke!" svarede Brokkenhuus med et sørgmodigt smil; "seret på mig. Jeg er en gammel, gråhåret mand,tilmed en stakkels krøbling; det ville kun både mig lidt af søgeoprejsning i at slås med eder. I gamle dage var jeg altid redetil at afgøre mine stridigheder med sværdet, men det er længe siden.En af mine fjender gav mig her i panden dette mærke,det tog mit højre øje med sig, en anden, lidt ubehændigere, knustemed en kugle mit ene knæ; hvis mine modstandere levede,ville de have kunnet fortælle eder, at fejghed ikke hørte med blandtmine fejl, men de er døde begge to, jeg tror, det var, før Iblev født, min kære herre! Selv er jeg nu næsten blind og må dertildølge min brøst, så godt jeg kan, at jeg ikke mister minbestilling, hvilket ville gøre mig til en stodder; alderen er kommet,kaptajn Lykke! Jeg må finde mig i, at folk fornærmermig, og takke dem, der fornærmer mig mindst.""O, hr. lensmand! I ydmyger mig dybt; hvorledes skal jeg gøre minforseelse god igen? Jeg vil gå til kongen i morgen, idette øjeblik, og bekende for ham, at skylden ligger på min side. Troblot, jeg beder eder, at hvis jeg før havde vidst, hvad Iher siger, jeg da aldrig skulle have tænkt på at fri mig fra minskyld ved at vælte den over på eder.""Ja, i sandhed, jeg tror eder!" svarede lensmanden med et vemodigtsmil, der forskønnede hans vansirede træk, "jegtænker for ridderligt om eder til at antage, at I vil fornærme enværgeløs mand, men lige så lidt har I formodentlig betænkt,at I for øjeblikket endnu mindre end jeg tør give eller modtage nogenudfordring til kamp.""Eja! Kære herre!" svarede Kai leende. "Det skulle jeg dogmene. Hvorfor skulle en tapper adelsmand ikke have lov til at slås,når lejligheden var derefter?""Fordi en tapper adelsmands arm tilhører fødelandet i disse dage, dafjenden står for døren.""Jeg fornemmer nok, at jeg bestandig skal have uret lige over foreder," svarede Kai; "men lige meget. I er en gæv ogridderlig herre, lensmand Brokkenhuus, og jeg ønsker intet bedre, endat jeg fra denne stund af turde regne mig blandt edersvenner.""Det skal I have frit forlov til," sagde den gamle, idet han drog sinhandske af og rakte Kai hånden. "Farvel, kaptajn, ogtak for den glæde, I har forvoldt mig i aften.""I morgen går jeg til kongen," ytrede Kai bevæget. "Jeg får ikke ro,før jeg har bekendt hele sagen for ham.""I lader det fare, kaptajn Lykke! I morgen rejser kongen og jeg hversin vej, og det står til Gud, om vi oftere skal træffes idenne verden."Brokkenhuus hilste og gik, Kai fulgte ham til den ydre slotstrappe ogviste en ærbødighed mod den gamle, som om dennehavde været hans overherre. Derpå kom han tilbage og fortsatte sinafbrudte forretning med at ordne vagtmandskabet."Husker jeg ret," udbrød han, "befalede jeg jo ham, korporalWolf, at tage otte mand med sig og gå til den østre fløj, hvorHendes Majestæt dronningen har sine værelser. Der sætter hanvagten og holder folkene til at være stille og rolige. Ingen drikken,I slyngler, og frem for alt ingen smøgen af den forbandede urt,I og de gevorbne har ført os ind i landet. I vil forpeste luften iHendes Majestæts værelser."Med den omtalte urt mente Kai Lykke tobak, som Karl den Femtessoldater havde bragt med sig fra Spanien til Tyskland,hvorfra igen de hvervede i den forrige konges tid førte den tilDanmark og bibragte almuen smag for den.Dragonerne gik hver til sit vagthold, alene den omtalte korporal blevstående, efter at de øvrige havde forladt værelset."Har han forstået mig, korporal?" spurgte Kai."Javel, hr. kaptajn!" svarede Wolf med hånden til den opkrammedefilthat."Hvad djævelen venter han da efter?""Eders Nåde behager at glemme, at I i aften gav mig lov at for-rette et ærinde nede i landsbyen. Karlene fortæller, at vi skal sadleop i morgen ved daggry, og så får jeg arme mand ingentid til at besørge det.""Han har min tro ret," svarede Kai i en tone, som om han først nuerindrede sit løfte. "Han har sig jo en kæreste nede i enaf hytterne.""Ja, strenge herre, det går mig ikke bedre. I hver en by, hestfolkene kommertil, får man sig på timen en lille kæreste;men hun her er den bedste og skal være min kone, hvis det ellers retgelinger.""Ja, hvad er herved at gøre? Han har mit løfte, det er sandt, og enadelsmand må stå ved sit ord; men tjenesten frem foralt, ved han nok, korporal!""Ak, strenge herre!" ytrede korporalen i en ynkelig tone. "Kunne jegikke blot få permission på en time. Det gælder etmenneskeliv, Eders Nåde! Thi pigen ville tage sin død herover, fårhun mig ikke at se. Kun en lille time, så er jeg her igen påpletten.""Og hvem skulle imens varetage hans post i slottet? Hans fraværelse villevære et smukt eksempel for karlene."Korporalen drejede sig med en fortvivlet gestus om på hælen for atgå. Kais ord standsede ham atter;"Hør, korporal! Jeg får et indfald og vil tjene ham, fordi han er enbrav og flink person. Han låner mig sin kappe og hat, vier omtrent af ens højde, jeg går da op og holder vagt for ham, da jegdog ikke kan sove, imidlertid besøger han kæresten. Erhan tilfreds dermed?""Gud velsigne den nådige herre!" udbrød elskeren sjæleglad, idet hantil tegn på sin ydmyge taknemmelighed kyssede sinhånd og derpå berørte Kajs med den."Dernæst holder han ren mund med, hvad jeg gør for ham, og kommertilbage i betimelig tid."Korporalen hilste og gik. Kai svøbte sig ind i kappen, trykkedehatten dybt ned i panden og fulgte efter vagtmandskabet.Vejen til dronningens værelser førte igennem en lang korridor, hvisene ende sluttede sig til hovedtrappen fra stueetagen, iden modsatte ende var anbragt et vindue ud imod søen, og langs meddenne side gik igen en tværgang, som førte tillensmandens lejlighed. Korridoren selv fik sit iys fra enmessinglampe ved trappenog denne aften tillige fra måneskinnet, som faldt igennemvinduet. Kai stillede en post ved trappen og valgte sin egen inærheden af vinduet, omtrent lige over for døren til dronningensgemak. De øvrige dragoner, der i nattens løb skulle afløse i og udenfor slottet, opholdt sig nede i stueetagen, hvor et værelse varblevet dem indrømmet til vagtstue.En usædvanlig spænding var synlig i Kais ansigt, han ventede medutålmodighed på fortsættelsen af det eventyr, hanstilsyneladende så opofrende velvilje for korporalen havde ledet hamind i.Pludselig hørte han nede på trappen, hvor den anden vagt stod, dentaktfaste lyd, som forårsagedes af at præsenteregevær, derpå lød stemmer, og straks efter så man dronningen, fulgt affru Else Parsberg, gå igennem korridoren. Foran damerne bar en kammerjomfruen tændt, trearmet lysestage. Kairettede sig og præsenterede sin karabin. Hans kappe glednoget til side ved denne bevægelse. Skinnet fra lysene faldt påsølvet af hans broderede vams, da kammerjomfruenstandsede, mens dronningen tog afsked med fru Else. Var det nu pågrund af det lydelige og præcise i hans hilsen eller ifølgeet vist instinkt, som vi under visse forhold lykkeligvis bliverbegavede med, nok er det, dronningen lagde mærke til ham. Ihendes første blik på den smukke skildvagt viste sig en levendeoverraskelse, derpå smilede hun, tilfreds med dette påfund,der faldt så aldeles i hendes smag; og begge disse udtryk,genkendelsen og smilet, forsvandt atter i næste øjeblik, mens hunnådigt standsede fru Else for at forsikre, hvor behageligt opholdetpå Jungshoved havde været hende. Under denneerklæring, som blev modtaget med henrykkelse, faldt dronningens øjneendnu engang på Kai. Derpå forsvandt hun, fru Elseog kammerjomfruen, der stiv og ubevægelig, med hovedet halvtneddukket i den store, opstående halskrave, havde holdt lyset for detteoptrin.Atter indtrådte stilhed omkring i slottet og dets nærhed. Dronningensdamer havde forladt hende. Lysene i lensmandensfløj var slukket, man hørte tårnuret slå og vinden, som sukkede ilindetræerne udenfor. Vagten i den modsatte ende af gangenhavde sat sig ned på det øverste trin af trappen, svøbt sin kappetættere omkring sig, lagt karabinen over sine knæ oghengivet sig til betragtninger, som endte i en dyb og rolig søvn.Men skæbnen havde bestemt, at denne nats stilhed jævnlig skulleblive afbrudt. Kai nærmede sig dronningens dør, da han pludseligtrådte til side ved at høre skridt fra den modsatte side afkorridoren. Sagte, næsten lydløst, bevægede en skikkelse sig hen imodham og standsede ligesom tvivlrådig i nærheden afdøren til dronningens værelse.Kai havde øjeblikkelig fattet sin plan; han stillede sig med ryggenimod låsen og tiltalte manden, der ved skildvagtensbevægelse trådte over på den mørke side af gangen."Hvad gør I her så silde?" spurgte Kai dæmpet.Manden betænkte sig et øjeblik, før han trådte nærmere, slog sinkappe til side, og Kai genkendte Kørbitz i den strålendehofdragt, han havde båret tidligere på aftenen."Gør plads, skildvagt!" hviskede ridderen. "Jeg har et ærinde tilHendes Majestæt.""Det får at vente til belejligere tid," sagde Kai. "Dronningen erallerede gået til ro.""Hvad behager!" svarede Kørbitz med en lykkeridders overmod. "Ved hanikke, at enhver tid er belejlig for HansMajestæts ærinder? Jeg er ridder Kørbitz og overbringer af etbudskab, der ikke tåler opsættelse."Ridderen trådte under disse ord et skridt nærmere. Kai stillede sigimod ham, derved faldt månelyset på hans ansigt, ogKørbitz genkendte ham øjeblikkelig."Ah, min hr. dragon!" udbrød han med slet dulgt harme. "I holder godvagt i nat uden for dette værelse.""Ja, jeg ser nu, at det gøres nødig; finder I måske noget at udsættepå denne opmærksomhed?""Sikkerlig ikke, jeg tænkte kun på, at det er anden gang, vore vejekrydser hinanden.""Tal ikke derom," svarede Kai; "thi min beskedenhed forbyder mig atnære denne tanke.""Hvad mener I?""At det lader til, jeg begge gange skal være den sejrende.""Tror I også, at det bliver tilfældet, når Hans Majestæt i morgenerfarer, at I hindrer mig i at fuldbyrde hans befaling?""Ah, hr. ridder, derpå vil jeg besinde mig i morgen; for øjeblikkettænker jeg kun på min post.""I nægter mig da endnu adgang til dette gemak?""Ja!""Og grunden, vil I sige mig den?""Grunden," svarede Kai smilende, "er, at I hver dag nyder den lykkeat kunne våge over Hendes Majestæt, i nat vil KaiLykkes dragoner gøre det."Kørbitz fjernede sig rasende. Havde han været dronningens værelselidt nærmere, ville han måske under striden havemærket, at døren forsigtigt blev åbnet på klem, mens en skikkelseindenfor lyttede til, hvad der blev talt; han ville måsketillige af denne skikkelses bifaldende smil have kunnet forklare sigårsagen til kaptajnens ubegribelige dristighed.Omtrent en time senere blev stilheden igen afbrudt ved de forsigtigeog langsomme skridt af en mand, der kom gåendenede i korridoren. Denne mand måtte uden tvivl være fortrolig medstedet, siden han vidste at finde vej i det halvmørke, somvar indtrådt, efter at månen havde ophørt at skinne gennem vinduet.Da han kom ned i gangen, berørte hans fod etklædningsstykke. Han standsede, tog det op og fandt, at det var ensoldaterkappe. Manden smilede; uden at betænke sig toghan kappen på, svøbte sig tæt ind i den og fortsatte sin vej gennemkorridoren. Skildvagten nede på trappen var imidlertidvågnet; da han så manden komme sig i møde, trådte han frem for athindre ham i at passere; men ved synet af den militærekappe betænkte han sig igen, antog ham for en kammerat og lod ham gåforbi sig. Da den ubekendte kom til en dør vedenden af korridoren, standsede han, lyttede og kastede et bliktilbage på skildvagten. Denne havde vendt ham ryggen oglænet sig over mod rækværket af trappen. Da manden såledesoverbeviste sig om, at ingen lagde mærke til ham, berørtehans hånd dørlåsen. Så forsigtig og lydløst end denne bevægelseforegik, syntes den dog at være blevet bemærket indenfor.Døren åbnedes, og ved det svage lys, som lampen kastede i denne delaf gangen, sås en kvindelig skikkelse komme til syne idøråbningen. Hun bøjede sig over mod manden, rakte ham begge sinehænder, og deres stemmer blandedes derpå i en sagtehvisken, lige så uhørlig som uforståelig, medmindre de ømme ogstjålne blikke, der på samme tid blev vekslet, kunne havetjent som kommentar for dette hemmelighedsfulde sprog.Det vidste imidlertid enhver, som var nogenlunde bekendt i slot-tet, at dette værelse for øjeblikket blev beboet af Julie Parsberg,en søster til fru Else. Den anseelse og gunst, hendes brodernød ved Frederik den Tredies hof, havde også udstrakt sig til hanssøster. Hun var endnu meget ung, da hun blev optagetiblandt Sophie Amalies æresdamer, en post, hvortil landets fornemsteadelige bejlede. Dronningens gunst skaffede den ungedame en talrig skare af åbenbare beundrere og hemmelige fjender.Flere af disse sidste stod unægtelig også over hende medhensyn til aner og formue; men til gengæld overgik Julie dem alle iskønhed.Midt i sin lykkes sollys syntes dog Julie at savne noget. Hun blevtræt i denne veksel af kabaler og bagtalelser; efter athave tilbragt et år ved hoffet udbad hun sig tilladelse til atbesøge sin søster, fru Else Parsberg på Jungshoved, hvortil hunangav sit svækkede helbred som årsag. Dette påskud fandt naturligvisikke tiltro hos nogen, man angav tusinde forskelligehistorier om denne besynderlige rejse; imidlertid forblev alle, selvJulies nærmeste, uvidende om hendes bevæggrund til atforlade hoffet.Julie rejste til Jungshoved. I den ensomme og uselskabelige skovegnvar jagten og hyppige rideture hendes enesteadspredelse; men hun syntes at befinde sig ypperligt derved. Hendesblege kinder rødmede på ny, hendes mørke øjne havdeingen sinde besiddet en friskere glans. Hun ønskede og savnede intet.Det var altså, som sagt, udenfor den unge hofdames dør, at de to idette øjeblik samtalede.Pludselig tav manden, idet den anden vedblev at tale."Gå nu!" hviskede denne stemme; "jeg vil ikke høre din skildring omkongens nåde. - Stakkels menneske! Som om enkonges yndest kunne forøge min. - Jeg holder ikke af, at du sætterdit håb til fremtiden, når allerede det nærværende øjeblikhar opfyldt alle dine ønsker. Heller ikke har du lov til at rose digaf anden gunst end den, du læser i mine øjne. - Gå, minGjøngehøvding! Jeg siger dig jo, at jeg har fået dronningenstilladelse til at blive. Gå!"Hun skød ham bort, idet hun holdt to små, hvide hænder for hansansigt og lod ham bedække dem med sine kys. Derpåtrådte hun tilbage i døren og lukkede den efter sig.Manden svøbte sig tættere ind i sin kappe og gik tavs og stille forbiskildvagten. Denne var imidlertid slumret ind på detøverste trappetrin. Svend Gjønge fortsatte sin gang, indtil hannærmedesig dronningens værelse. Før han kom til dette, blev han tiltalt afskildvagten."Hvad gør I her?" spurgte denne.Svend standsede, han betragtede soldaten overrasket. Det forræderskesølv på den udsyede vams lod også ham genkendekaptajnen. Han smilede:"Om forladelse, hr. dragon! Bliv ikke vred over min dristighed menkulden er streng, og natten falder lang. Jeg kommerblot for at bringe eder denne kappe."Endnu mens Kai besindede sig på, hvad han skulle svare, havde Svendforladt ham og var bøjet om ad tværgangen, hvorlyden af hans sagte og forsigtige skridt snart tabte sig.

Dronningens stridsmand
Tidligt den næste morgen holdt dragonerne opstillet i slotsgården ito lange rækker fra stentrappen ud til vindebroen for atledsage kongeparret til Præstø.Man fortalte, at kongen i morgenstunden havde fået vigtige under-retninger om fjenden, og at der i denne anledning varafgået ilbud til rigsrådet i hovedstaden.Dragonerne havde indhyllet sig i deres lange kapper og så strunke ogubevægelige i sadlen, med øjnene rettede mod slots-trappen, på hvis øverste trin man så to af dronningens løbere i kortetrøjer og skindbukser og med røde stave i hænderne.Gården og begge sider af broen fyldtes efterhånden med tilskuere.Foran disse stod en høj mand i en fåreskindskoftemed blottet hoved og hænderne foldede over sin røde, strikkede uldhueDet var Ib, som mødte efter dronningens befaling.Bønderne holdt sig noget tilbage fra ham, som om de frygtede for hansnærhed derved opstod en åbning mellem ham og denøvrige mængde. Tateren syntes ikke at lægge mærke dertil, hans blikvar ufravendt hæftet mod døren, hvorfra dronningenskulle komme. Fra den tidlige morgen havde han stået på dette sted,ydmyg og undselig ventende på, at man ville holde detløfte, der var blevet ham givet.Det var tydeligt at se, hvor megen umage tateren havde anvendt på sitydre den dag. Hans korte, sorte skæg varomhyggelig skilt til begge sider. Håret var redt glat tilbage fra denhøje og brede pande. I stedet for sejlgarnet, hvormed koftenellers holdtes samnen, havde han i dag bundet den med røde uldsnore,og det brede bælte omkring livet, hvori han bar en knivmed hjortetakskaft og en blankpoleret tinske, fuldendte denne dragt,der efter Ibsformening ikke lod noget tilbage at ønske.Pludselig opstod en mumlen blandt mængden. "Nu kommer de," hviskedesder fra alle sider, og man så en hofkavaler vise sig islotsdøren og sige nogle ord til løberne. Den ene af disse sprang nedad trapperne og over gården, mens han råbte:"Hans Majestæt kongens vogn skal køre frem."Straks efter holdt vognen foran hovedtrappen, og mængden trængte signærmere henad mod slottet for at få et glimt at seaf de høje herskaber, når de steg ind.Ib blev revet med af strømmen. Blandt alle tilstedeværende var handen, der ventede med størst utålmodighed. Flere gangefo’r han med hånden op over panden, hans hjerte bankede, hans mægtigelemmer skælvede, en ængstelig frygt begyndte atvågne ved tanken om, at man mulig kunne have glemt ham og den vigtigeanledning, hvori han var kommet.Idet han nærmede sig trappen, så han Kai holde til hest forandragonerne. Han genkendte ham og udstødte et glædesskrig,derpå dukkede han sig ned og søgte at bane sig vej mellem deforanstående, men det var håndfaste folk, han havde at gøremed. Enhver blev på sin plads, og efter flere gentagne forsøgerkendte han det umulige i at nå trappen. Sveden brast ud afhans pande, og da han så ned på sin dragt, opdagede han til endnustørre smerte, at dens nylig så pyntede udseende var aldelestilintetgjort. Han hævede sine arme og udbrød med en bønlig ogbævende stemme:"å, lad mig komme frem i Guds navn.""Hvor agter du dig hen, dit lange spektakel?" spurgte ridefogden, somstod i hans nærhed. "Synes mig dog, at du kanvære ret vel fornøjet med den plads, du har, alt imens du står blandtlutter ærlige folk.""Ak, foged!" bad Ib, "vær ikke streng. Jeg skal jo hen og tale meddronningen.""Natmanden skal tale med dronningen," råbte en i klyngen. "Lad hamdog komme frem."Disse ord blev besvaret med en almindelig latter.Under den munterhed, som derved opstod, var Ib blevet genstand foralles opmærksomhed. Nogle enkelte af de nærmestefølte sig bevæget af det bønlige og smertelige udtryk i hans ansigtog rykkede tættere sammen; derved opstod en smule plads. Han trængte sigfrem, endnu en kamp, og et jublende skrigtilkendegav hans held, han styrtede ud af kredsen og sank åndeløs ogforslået ned ved foden af trappen.Kørbitz blev stående i slotsdøren, en tjener havde hængt enfoerværks kappe over hans hofdragt. Da han hørte skriget også den bevægelse, som opstod blandt mængden, idet tateren trængte sigfrem foran de øvrige, gik han hen til ham og spurgte,hvad han ville."Nådige herre!" svarede Ib med dybe buk, "jeg kommer, fordidronningen har bestilt mig herhid.""Dronningen!" gentog ridderen, ikke mindre forundret end alle deandre. "I hvilken anledning?""Hun ville gøre mig noget tilgode, formedelst jeg hjalp hende i går,da hun var ude i skoven at jage.""Hvormed hjalp du?""Med at frelse hendes liv.""Du?""Ja!" svarede Ib undselig, "fordi der dengang ingen bedre var til-stede.""Jeg tror, alverden har frelst Hendes Majestæt i går," mumlederidderen, ubehageligt bevæget ved de erindringer, somdermed forbandt sig. - "Gå bort, mand! Hendes Majestæt har ingenstunder at tale med dig."Idet Kørbitz sagde dette, gjorde han en håndbevægelse mod en affogederne, som stod posteret neden for trappen. Fogdendrev den ulykkelige tilbage med skaftet af sin partisan, og ridderenstillede sig atter i døren.Nogle øjeblikke blev Ib stående som bedøvet. Mængden spottede ogforhånede ham, men han syntes at være uden følelsederfor, det var ikke ydmygelse, der forandrede hans træk og bragtehans øjne til at løbe i vand, efter at ridderenstilbagevisning havde tilintetgjort hans kæreste håb, målet for allehans ønsker.Hændelsesvis red kaptajn Lykke på samme tid langs med linien af sinefolk og nærmede sig det sted, hvor tateren vartrængt tilbage. Da Ib så ham, besluttede han at vove endnu et sidsteforsøg. Han udbredte sine arme og råbte:"Høvedsmand! Høvedsmand! Kom mig til hjælp!"Kai hørte dette råb, så klagende og lydeligt, at det nåede over helegården. Han vendte sig forundret og fik øje på tateren.Skæbnen syntes at have udset ham til at modvirke Kørbitz, hvor demødtes. Han hilste ridderen med sin pallask og redderefter hen til Ib."Hvad ønsker du, min ven?" spurgte han."Ak, høvedsmand! Kender I mig ikke mere?""Jo vist, det var jo dig, vi mødte i går i skoven.""Det var mig, I lovede at gøre til en ærlig mand, og nu har de glemtdet og siger, at der er ingen stunder dertil, og spotterog støder mig tilbage alle steder."Kai følte, at han var i gæld til tateren, fordi dennes bedrifteraftenen før var blevet regnet ham tilgode. Han sagde:"Tøv kun lidt, min søn, vi vil se, hvad der lader sig gøre."I samme øjeblik blev dørene stødt op, og kongeparret steg ned adtrapperne, dronningen med et tilfreds og smilendeansigt, derimod dvælede endnu rynkerne på kongens tankefulde pande.Dragonernes pauker og horn hilste majestæterne.Kaptajn Lykke var blevet holdende tæt foran vognen. Ved hans sidestod Ib med sin hue i hånden. Fogden prøvede fleregange på at drive ham tilbage, men Ib havde fået mod efter Kai Lykkesopmuntring og gjorde en fortvivlet modstand.Derved tildrog han sig dronningens opmærksomhed. Hun kastede etspørgende blik på ham og trådte et skridt nærmere.Fogden drog sig tilbage til rækværket af trappen, tateren bøjede sithoved og sank på begge sine knæ ned for hende."Hvad ønsker denne mand?" spurgte dronningen.Kaptajnen gjorde en dyb hilsen, idet han svarede:"Han tror at have nogen fordring på Eders Majestæts nåde." "Hvem erhan?""Han var til stede i går ved vildsvinejagten.""Ja, jeg erindrer det. Vi lovede ham en belønning.""Han vælger blot ikke nogen heldig tid til at minde os derom," ytredekongen."Ak, Deres nådige Majestæt!" stammede Ib. "Jeg har ventet her siden imorges, før det blev lyst.""Hvad begærer han da?" spurgte kongen."Jeg ved det ikke ret selv," svarede Sophie Amalie, "men siden I, hr.kaptajn Lykke, gør eder til hans fortaler, så behag atforklare Hans Majestæt, hvad manden ønsker.""Hans bøn er at blive gjort ærlig.""ærlig!" gentog kongen forundret."Ja, Eders Nåde," gentog tateren, hvem kongens venlige mine gav mod."Jeg ville så inderlig gerne være ærlig, for jeg erkun en stakkels natmand, som ikke har forlov til at omgås med andremennesker. I går gav dronningen mig jaord på, at detnok kunne ske.""Det har været landets skik tilforn," bemærkede Kai, "at fanernegjorde en mand ærlig, når de blev svunget over hanshoved."Kørbitz, som hidtil havde stået bag dronningen, stak sit hoved opover kraven på sin foerværks kappe og ytrede:"Kaptajnen synes at glemme, at her for øjeblikket ikke haves nogenfane til stede.""Jeg glemte det ikke," svarede Kai med et artigt buk for ridderen,"men antog den for at være unødvendig, hvis det ellersmåtte behage Deres Majestæter at opfylde mandens ønske. I Danmarkhedder det for et gammelt mundheld, at den mand,hvem kongens hånd berører, han vorder ærlig."Mens Kai talte, lod dronningen sit blik glide hen over de to rivaler.Ridderen stod kroget og sammenbøjet i sin kappe,hans blege ansigt var blevet blåligt af kulde og vansiredes endnumere ved den nødtvungne erkendelse af Kais overlegenhedi dette øjeblik. Lige over for ham kaptajnens ranke og ridderligeskikkelse, som aldrig havde taget sig fordelagtigere ud."Jeg må dog give ridder Kørbitz’ mening mit bifald," ytrede SophieAmalie med et blik på Kai, "og siden denneceremoni nu tilforn plejer at fuldbyrdes med fanen, må det også dennegang ske således. Jeg vil nødig lade mit løfteuopfyldt," tilføjede hun, henvendt til kongen. "Især da det forøjeblikket er Eders Majestæt om dygtige krigsmænd at gøre,og denne mand venter kun på at blive værdig til at indtræde i landetstjeneste.""Vi er også rede til at opfylde hans ønske," svarede kongen."Hr. von Kørbitz!" vedblev dronningen, idet hun pegede over modfogden. "Behag at bringe os denne betjents partisan."Kørbitz adlød forundret. Dronningen udfoldede sit lommetørklæde ogbandt fligen af det om spidsen på spydet. Solen varimidlertid steget på himmelen, den skinnede ned i gården og belystedet optrin, som nu fulgte efter, og som for detilstedeværende hoffolk var genstand for smil og morskab, for Ibderimod den helligste og højtideligste begivenhed i hansliv.Han lå foran dronningen, knælende på jorden med foroverbøjet hoved,og holdt huen i sine foldede hænder. På et vink afKai Lykke red paukeslageren og de to trompetere, hvoraf musikkenbestod, hen til trappen. Dragonerne præsenterede medsablen.I det samme hørte man en vældig røst hæve sig blandt tilskuerne ogråbe:"Tag eders huer af, folk!"Ingen vidste, hvem der talte, eller hvorfra denne dybe og klangfuldestemme kom, men man adlød den øjeblikkelig.Trompeterne blæste fanfare, dronningen hævede partisanen med detflagrende klæde over taterens hoved, og da trompeternetav, trådte kongen ned til Ib, lagde sin blottede hånd på hans hovedog sagde:"Rejs dig op, min søn, i Guds navn, så sandt du fra nu af er en ærligog pletfri mand."Da kongens hånd berørte Ibs hoved, syntes en pludselig skælven atfare igennem hans lemmer, han skjulte ansigtet i sinehænder og brast i lydelig gråd. Hans bryst arbejdede, han ville tale,men magtede det ikke. Da han lod sine hænder synke, lået lykkeligt smil udbredt over hans ansigt, og idet han så op oghæftede sinekloge øjne på dronningen, nikkede han gentagne gange, ligesom for atudtrykke den bekræftelse, der var blevet kvalt af hansgråd."Hans Majestæt har nu opfyldt din bøn," sagde dronningen venlig. "Hardu mere tilbage at ønske?"Ib rejste sig, han rystede på hovedet og hviskede ganske sagte:"Slet ingenting.""Nu vel," sagde dronningen, idet hun af en pung tog nogleguldstykker, "så kan du herefter trøstig følge dit hjertes attråog stille dig blandt landets forsvarere. Jeg fæster dig herved til enstridsmand for os og den gode sag."Med disse ord lod hun tre guldstykker glide ned i taterens hue. Englødende rødme fo’r over Ibs ansigt; han stirrede etøjeblik overrasket ned i huen på pengene, derpå tog han guldstykkerneop, trykkede de to af dem til sine læber og lagde demned på trappen, hvor dronningen stod. Det tredie guldstykke beholdthan, hævede det i vejret, udstødte et højt og jublendeskrig og forsvandt derpå i den tætte klynge, som havde dannet sigomkring vognen.Kongen gjorde en bevægelse mod kaptajn Lykke, idet han fulgte Ib medøjnene."Hvis han ønsker at komme blandt krigsfolket, hr. kaptajn, så sørgfor, at han bliver antaget.""Han er allerede antaget blandt Eders Majestæts krigsfolk," svaredeen dyb og rolig stemme i nærheden, og da kongenvendte sig om, så han Svend Gjønge stå med Ibs hånd i sin og smilendeblotte sit hoved."Det er nok bedst, at han bliver hos mig," vedblev Svend. "Jeg kenderdenne mand bedre end kaptajnen og ved, hvor hankan være til nytte.""Hos dig vil han også være i gode hænder, Gjøngehøvding!" svaredekongen med et godmodigt nik. "Erindre dig vortord; vi bliver dig i gunst og nåde bevågen."Kongen førte dronningen til vognen, derpå steg han selv ind; kuskensmældede med pisken, dragonernes musik lød på ny.De kongelige vogne rullede bort og efterlod det gamle slot øde ogforladt, som en balsal dagen efter festen.

Hvorledes gjøngerne samler krigsforråd fra dem, de bruger det imod
Den følgende vinter var ualmindelig streng. Frosten lagde en bro overbælterne, som Karl Gustav ikke tøvede med atbenytte. I slutningen af januar måned førte han sine folk over isenfra Jylland til Fyn.På Fyn modtog Karl Gustav et brev med underretning om, at Danmarkønskede fred og i den anledning havde afsendt torigsråder til den svenske lejr. Uden at give noget svar lod kongenisens fasthed undersøge i Store Bælt og førte sine soldaterover Tåsinge til Langeland, derfra til Lolland og to dage senere tilFalster. Den tolvte februar satte han foden på Sjællandsgrund. Svenskernes komme vakte en ubeskrivelig skræk og forvirring ialle kredse. Vejene til hovedstaden var opfyldt afflygtninge. Kongens livregiment forlod tillige med Kai Lykkesdragoner Vordingborg, så snart fjenden viste sig vedMasnedø. De fleste adelige familier, som boede omkring påherregårdene i den sydlige del af landet, skjulte deres skatte ogkostbarheder i kældere og brønde, flygtede til København og overlodomsorgen for deres godser til foged og forvalter, hvordisse selv ikke fandt for godt at drage med. Fæstebønderne var deeneste, som under den almindelige modløshedmed håb og tilfredshed ventede på, hvad der ville ske, de havdeintet at tabe og derfor heller intet at frygte; for dem gaves deringen højere nødvendighed end føde og hvile, og begge disse ny-.delser tilbød sig i rigeligt mål efter deres tyranners flugt. Trællenevar blevet herre, de spottede fogderne, opbrød ladegårdene ogborttog det indhøstede korn.Straks efter Karl Gustavs ankomst til Vordingborg udsendte hanstrejfkorps i den nærmeste omegn, og da Jungshoved for hammåtte være et vigtigt punkt, fordi landet der danner en sikkerhavn, der kunne benyttes ved overførsler fra Sverige, blev dergivet en afdeling dragoner befaling til at besætte slottet og landsbyenRoneklint, som ligger umiddelbart ved havet.Fru Else Parsberg var til trods for sine venners råd blevet tilbagepå godset. De foregående dage havde hun ladet godsets bønderforene sig med et vagthold fra Gisselfeldt for at iagttage fjendensbevægelser, men bønderne satte ild på vagthusene og nægtede tilsidst ligefrem at drage ud oftere. Fru Else måtte finde sig i sinskæbne, hun indesluttede sig på slottet og ventede på, hvad tidenmåtte føre med sig.I disse farens dage var Svend Gjønge sporløst forsvundet. FruElse havde flere gange sendt bud op til hans hjem, men der blevsvaret, at han havde forladt huset samme dag, svenskerne gjordelandgang på Sjælland, uden senere at være vendt tilbage. Denhest, som han havde taget med sig, var nogle aftener efter kommetløbende ind i gården med et sabelhug over øjet og strejfet på halsen af enmusketkugle. Til Svend selv havde ingen hørt noget.Imidlertid begyndte det at blive uroligt i omegnen. Af og tilhørtes skud i skovene, og flere bønder fortalte, at de på markvejehavde truffet ubekendte mænd af et forunderligt vildt udseende.Nogle af disse bar en slags stormhue eller jernhat på hovedet.Andre var pansrede med kyrasser eller brystharnisker, som efterderes form og prydelser at dømme syntes at være blevet gjort tilbytte fra svenskerne. Disse mænds bevæbning var meget forskellig,man så enkelte med udrettede leer på skafter, andre havde ryttersabler,karabiner eller pistoler med et langt løb og en patrontaskespændt omkring livet.En formiddag i begyndelsen af februar måned var nogle dragneraf et svensk strejfkorps forsamlet i en lille hytte mellem Gjer-derød og Kragevig. ved udkanten af ørremandsgårds skove. Rytterne havdetrukket deres heste ind i et skur og søgt ly mod detheftige snevejr, der begyndte med dagningen. Hytten syntes at være forladtaf dens beboere, man så ikke andre i stuen end de firedragoner og en bonde, som havde tjent svenskerne til vejviser.Den ene af rytterne gjorde et mægtigt bål på skorstenen, hanskammerater plukkede imidlertid fjerene af en høne, som blev stukket på endenaf en ladestok og drejet frem og tilbage over ilden.To andre dragoner efterså hjullåsen på karabinerne, stillede dem ien krog og strakte sig derefter hen ad bænkene omkring bordet.Bonden stod ved det lille hornvindue, som vendte ud mod skoven.Hans små, sorte øjne var i uafbrudt virksomhed og iagttog enhveraf dragonernes bevægelser. Endelig kastede han et langt og dvælende blik udad vinduet og udbrød:"Det er hårdt og strengt vejr denne morgen, og endnu værrehar det været i nat. Gud nåde den vejfarende, som ikke ved, hvorhan skal søge sig et tag.""Gid djævelen annamme de vejfarende!" svarede korporalen fordragonerne. "Større betryk lider Kongelig Majestæts soldater, somstår skildvagt i disse nætter.""Hej, bondemand!" råbte dragonen, som sad ved ilden og drejedestegespiddet. "Skaf mig noget brænde. Jeg tænker, du finderdet i skuret derude."Manden rejste sig og gik til døren, da en anden rytter standsede ham."Se med det samme til vore heste og giv dem et foder havreaf poserne."Manden gik."Det må man lade de små danske," udbrød dragonen med enhånlig latter, "villige er de og lystrer godt tillige; ikke heller tænkerjeg, at kongen skal have svært umag ved at styre dem, nårhan nu får hele riget gjort til en provins af Sverige. Men hvader det?" vedblev han og rejste sig op imod vinduet, "jeg synes,som om jeg hørte hestetrav på den frosne jord. Eja! der har vijo selskab og godt kammeratskab."Ordene var næppe udtalt, før døren blev revet op, og to dragoner stakhovedet ind i stuen. Den ene blev stående med beggehestes tøjler i sine hænder, den anden trådte ind. De blå uldsnoreover armen på hans lysegule uniform og en messingplade på skulderentilkendegav hans rang som fænrik.Korporalen og de øvrige dragoner hilste."Tusind djævle!" råbte fænrikken. "I gør eder det jo mageligtherinde, imens vi andre er nær ved at omkomme i dette fordømte vejr.""Må jeg byde herren en drik vin," svarede korporalen på dennetiltale og holdt sin læderflaske frem. "Den er taget fra et kirkealter,og I har derfor lige så godt deraf, som om I gik til Herrens bord,Gud ved hvor ofte."Fænrikken smilede til denne råhed og drak."Har ingen af eder set noget til Svend Gjønge?" spurgte han."Svend Gjønge!" gentog korporalen. "Jeg kender ikke den mand.Han står ikke ved vore dragoner.""Deri har I min tro ret, korporal!" svarede fænrikken leende."Han giver tværtimod bevis på, hvor lidt han gør af jer."Korporalen spærrede mund og øjne op. Han forstod ikke denneytring."I har ikke forstået mig," vedblev fænrikken. "Når jeg taler omSvend Gjønge, så mener jeg den stimand, den helvedes hund, dersiden vor ankomst til dette land kun pønser på at fortrædige svenskefolket,brænde rytteriets foder, tømme vore ammunitionsvogne,opsnappe vore strejfkorps og skikke dem snarest muligt ind i denanden verden, hvor han ser sit ram dertil. I nat har han igen væretpå færde. Vagten meldte skud nede fra mosen, og i morges fandtvi fire af vore folk liggende dræbt ved siden af deres heste; -og hvordan mener I vel, at de var dræbt? Heste og karle lå sønderflængede ogforslåede, som om man havde brugt leer og plejle istedet for klinger og sværd i kampen mod dem. Tilmed havde denrøver plyndret dem og trukket dem ud til det blotte linned."Et rasende udbrud af dragonernes harme besvarede denne fortælling."Lykkeligvis er vi ham på spor," vedblev fænrikken. "En bonde,som vi fangede og bragte ind til hovedkvarteret for lidt siden, hargivet os god besked. Karlen stod i ledtog med Svend og nægtedeførst alt, men oberst Sparre har sin egen måde at bringe sandhedenfor en dag; han lod mandens tommelfingre snøre sammen og sætteen lunte imellem dem. Det hjalp. Bonden gik til bekendelse; hanfortalte, at Svend luskede omkring her i egnen og havde tilholdmed sine folk i ørremandsgårds skove. Vi stillede vagter omkring,men ti tusind millioner djævle tage ham, os er han undsluppet, ogvi kommer nu herind for at spørge, om I intet har mærket til ham.""Ikke det ringeste," svarede dragonerne."I ved, at han ikke holder sig skjult i hytten?""Det skulle vi da mene. Lejligheden er endda ikke så vidtløftig,at den jo lader sig overse, og udenfor rækker skuret knap overvore hestes hoveder.""Så må vi af sted," ytrede fænrikken, idet han åbnede hanen påsine pistoler, blæste fængkrudtet bort, og kom frisk på."Til vi ses igen!" vedblev han med en håndbevægelse og forlodstuen. Straks efter skjulte det tætte snefog de bortridende dragoner."Den Svend Gjønge må jo være enfoldigere end en nyfødt,"ytrede korporalen lidt efter. "Landet har overgivet sig, danskekongen sender os sine rigsråder, som trygler om pardon, og enddavover han med sin håndfuld stratenjunkere at gøre alarm lige forankvarteret. Det skal jeg love for, han vil annamme sin betaling ogkomme til at klæde stejle og hjul, hvis kong Karl får ham fat.""Hvis!" gentog en stemme i døren.Det var den enfoldige bondemand, som just i dette øjeblik komtilbage med en armfuld brænde i favnen."Hvad snakker du om, bondeknægt!" ytrede korporalen foragteligt. "Kender dunoget til ham, vi taler om?""Ak ja, strenge herre!" svarede bonden. "Vor hele egn kenderendda Svend Gjønge. Han er en hård hals, som alle sine dage kunhar pønset på at spille andre et puds. Det må være en rask karl,der skal binde an med ham, og bedre endnu den, der magter atfå ham fanget.""Kongelig Majestæt har også raske karle iblandt sine ryttere,"svarede dragonen med selvfølelse. "Det er vel intet at kro sig af,fordi han med en flok stratenrøvere har kunnet overfalde en lillekommando i uvej somme moser og liggende på lur i et hul sombønderne hos os efter en bjørn. Jeg gad se ham og hans karle idag, mens oberst Sparre rider ud med sine ryttere.""Det gad jeg også se," sagde bonden."Ved alle djævle! Obersten ville lade dem hugge i stumperså små som sneen uden for vinduet.""Den oberst har jeg hørt meget omtale, hans folk med, det måvære en gæv mand.""En menneskeæder.""Og han er draget ud med sine ryttere i dette skrækkelige vejr?"vedblev den nysgerrige bonde."På det lav, kujon! Hvad ville han vel gøre med alle sine ryttere? Tyvemand sadlede op i morges for at besætte Jungshovedslot; jeg mener, at halvparten havde været tilstrækkelig.""Ak, ja, strenge herre kan endda slå noget af, de vil næppemøde nogen modstand, siden der ingen bor på slottet uden JørgenReedtz, fru Else og hendes søster. Men en slemme vej har de alligevel atrejse. Tager de, med forlov at spørge, ind igennem skoven?""Hvad kommer det dig ved?""Jeg mener kun, at en fattig mand som jeg kunne fortjene enskillings penge ved at løbe med og vise dem en gennere vej.""Nu ja, de tog fra Egitsborg ad Allerslev og Rekinde, og der skalvi støde til dem ved middagstid og bringe obersten en ordre. Jeggav med stor glæde en måneds sold, hvis vi måtte møde din SvendGjønge imens.""Jeg tænker vel, han hytter sig," svarede bonden med et polisksmil. "Svend ligner brokken, der ser sig om, før den går ud, tilmed liggerhan om dagen og sover.""Gid du ske en ulykke, som du lyver ham på," svarede en stemme, og i detsamme så man først fødderne og dernæst det øvrigelegeme af en mand krybe ud af et hul i alkoven. "Svend Gjøngeer min tro lysvågen.""Alle djævle!" råbte korporalen, idet han rejste sig og spranghen til krogen, hvor karabinerne stod.Den ubekendte trådte i vejen for ham, åbnede sin vams og trakto pistoler frem under denne. "Korporal!" vedblev han derpå medsin dybe og rolige stemme. "I havde lyst til at se Svend Gjønge;her er han."I samme øjeblik, Svend trådte hen foran karabinerne, drog denene af dragonerne sin sabel og fo’r hen til døren. Men midt idenne havde vejviseren stillet sig."I vil kanske hente eders våben, hr. dragon!" sagde han smilende. "Jeg harallerede taget to af dem til mig og forvaret deandre."Svenskeren veg et skridt tilbage for de truende pistolløb, sommanden ved disse ord tog frem under sin kofte og rettede mod ham."Du!" råbte dragonen rasende."Ja, for at fængkrudtet ikke skulle blive spoleret af snevejret."Dragonen ved skorstenen lod hønen falde, bøjede sig til sideog tog en karabin, som han havde stillet op mod væggen, menshan benyttede ladestokken til stegespid."Du skulle også have forvaret denne," råbte han triumferendeog spændte hanen.Vejviseren blev stående i døren, han forandrede ikke en muskel,mens rytteren lagde an på ham. Karabinen klikkede."Ja, nu bliver I vist nok vred på mig," udbrød vejviseren, "nårjeg fortæller, at jeg nylig af vanvare kom til at røre lidt vedhanen og viske fængkrudtet bort, da jeg bragte eder brændet."Dragonen kastede karabinen hen ad gulvet og satte sig på entræblok ved skorstenen. Den fjerde, der var sprunget i vejret tillige medkorporalen, havde under disse forskellige optrin ladetsine øjne løbe om til alle sider i stuen for at søge en udvej tilfrelse; da han så sig og sine kammerater behersket af to fjender,vendte han tilbage til bænken, spidsede munden og begyndte atfløjte med en forbitrelse og harme, som udtrykte sig i ethvert træk."Ved alle djævle!" ytrede korporalen. "På den måde synes jegnæsten, at vi er fanget.""Siden I selv tror det," svarede Svend, "vil jeg ikke sige ederimod.""Og hvad agter du at gøre med os?""For det første vil jeg bede jer om at spænde eders pallaskfra siden."Da korporalen tøvede, som om han vægrede sig, spurgte manden, som stod veddøren: "Skal jeg kalde på vore kammerater?""Nej," svarede Svend, "lad dem kun blive, Ib, jeg tænker ikke,vi har dem nødig."Ved denne hentydning til gjøngerne sank den sidste rest af dragonernes mod."Så har du endnu flere kammerater her?" spurgte korporalen,mens han spændte sablen fra sig og kastede den hen i krogen."Ja," svarede Svend, "men vi nænnede ikke at forstyrre edersro, mens I sad så godt herinde, derfor krøb jeg alene gennem detlille hul, vi har gjort os under halmen i alkoven.""De var også bange for, at I skulle hugge dem i stykker så småsom snefnuggene udenfor," tilføjede Ib."Nogle af dem gav mig alligevel en flittig hilsen med til ederog bad, om I ville overlade dem eders køllerter i det strenge vejr.""å ja, hvorfor ikke!" råbte korporalen rasende."Ja, hvad nu eders angår, korporal!" tilføjede Svend, "så skalden blive holdt i agt og ære, siden jeg selv har i sinde at benytteden i et lille ærinde, jeg rider, og derfor må I være så god at lånemig bukserne med."Svensken vægrede sig, men Svend afbrød ham."Korporal!" sagde han kort og bydende. "Min tid er knap, lados ikke spilde den med snak. I og eders kammerater er de første,jeg har tilbudt så gode vilkår, de øvrige, jeg fik i min magt, liggeromkring på marken. Forstår I? - De døde røber intet, de nægterheller intet. Jeg overlader eder valget.""Vi får vel at adlyde," sagde korporalen og begyndte, bleg afraseri, at trække uniformen af. De øvrige fulgte eksemplet."Pak du alt tøjet sammen," sagde Svend til Ib, "spænd et bandoler omkringdet."Ib lagde sine pistoler på bordet og adlød befalingen."Jeg ville ønske, jeg lå forvaret i min grav," ytrede korporalen."Hvordan det går, er jeg en ulykkelig mand, når det spørges, hvadher er sket, og at min ordre til obersten ikke er blevet besørget.""Gør eder ingen sorg for ordren," svarede Svend, "den påtagerjeg mig at bringe, dernæst binder vi eders hænder og fødder, såkan I fortælle, at I har haft med overmagt at bestille, eller hvadanden lystig historie I tykkes bedre om.""Ja, det skal stå eder frit for," tilføjede Ib, "og jeg giver jer enærlig mands ord på, at ingen af os vil sige eder imod."Korporalen og rytterne fandt sig i dette forslag. Svend var blevetstående med pistolerne i hænderne, mens Ib pakkede uniformerog våben sammen; da dette var udført, stillede Ib sig som vagtog så med et ubeskriveligt udtryk af glæde, hvorledes Svend bandtsvenskerne. Derpå kastede de halmen fra alkoven ud på gulvetog lod rytterne tage plads på dette."Forslå nu tiden, som I kan bedst," sagde Svend. "I aften skaleders kammerater få at vide, hvor I er at finde."Han stak pistolerne i sit bælte, og de forlod stuen.Hvis dragonerne ikke havde ligget bundet på gulvet, ville denogle øjeblikke efter have set Svend Gjønge og Ib, iført svenskeuniformer, forlade skuret. Et stykke på hin side hytten skiltes de.Ib tog hestene og svenskernes våben med sig. Da han kom indenfor stengærdet ved skoven, boldt han sin hule hånd for mundenog råbte til Svend:"Farvel, hr. korporal, og god lykke!"Derefter slog han hestene løs og forsvandt imellem træerne.Svend derimod valgte den modsatte vej ned til Rekinde, hvor dragonen havdefortalt, at oberst Sparre ville gøre holdt med sinefolk.Før Svend forlod hytten, havde han bundet døren fast til stolpenog med et stykke kalk malet tre store kors på døren, et kendemærke, som påden tid betød, at beboerne i dette hus var smittetaf kopper.Denne list betjente han sig af for at forskrække de omstrejfendesvenskere fra at gå ind i hytten, hvor de ville finde deres kammerater ogmåske derved tilintetgøre det anslag, han var i begrebmed at udføre.

Svend Gjønge i fjendens krigstjeneste
Samme eftermiddag red en fjendtlig afdeling hestfolk gennem
Rekinde nedad mod de mørke skove ved ørremandsgård. Rytterne
havde stukket sablerne i skeden og indhyllet sig i deres lange
kapper til værn mod den bidende kulde, som var indtrådt efter
snevejret. I spidsen for skaren red oberst Sparre, den mand, som
korporalen om morgenen havde omtalt i hytten, og til hvem han
skulle have bragt den ordre, som blev omtalt før Svends komme.
Det tykke snelag, som dækkede enhver genstand, havde på flere
steder tilintetgjort vejsporet, så at dragonerne måtte ride i skridtgang og
af og til holde stille, indtil obersten havde fundet den vej,
de skulle drage.
"Korporal!" udbrød Sparre efter en sådan standsning. "Kenderhan vejen til det fordømte slot?""Nej, hr. oberst!" var svaret."Tag fire ryttere med til husene hist nede og bring os en mandtilbage, som kan vise os til rette på vor vej. Sneen har sinket vortridt, og vi må være i kvarter, før mørket falder på."Korporalen hilste og holdt sin hest an for at komme tilbage. Isamme øjeblik så man en rytter i jævnt trav nærme sig dragonerne."Han kan tøve lidt," udbrød obersten og vendte sig mod denkommende.Rytterens ansigt viste Svend Gjønges bekendte træk; han holdtstille foran obersten og hilste så roligt og sorgløst, som om hanhavde befundet sig midt iblandt sine kammerater."Hvem er I?" spurgte Sparre, idet hans lyseblå øjne hæftede sigmed et skarpt og spejdende udtryk på Svend."Ordonnans hos general Fabian Fersen," svarede Svend i detbrede og syngende smålandske folkesprog, som han blandt gjøngerne havde lærttil fuldkommenhed."Hans ærinde?""Jeg bringer den nådige hr. oberst denne ordre."Svend rakte obersten et papir, som han havde skjult under sinkøllert. Sparres opmærksomhed lod til at fordobles, hans øjne vedblevufravendt at være rettet på Svend, mens han modtog ordren.Svend syntes ikke at lægge mærke dertil, blot en gang hævedehan sit blik og mødte oberstens, men hans træk forblev uforan-.drede, rolige og ærbødige som før. Sparre brød endelig brevet ogløb det flygtigt igennem, derpå vendte han sig i sadlen og vinkedead Svend, som var blevet holdende nogle skridt foran fronten."Han tjener under grev Fersen?""Ja!""Hvem leverede ham denne ordre?""Grevens feltskriver.""Når?""I morges ved daggry.""Hvor blev det sagt, at han ville træffe mig?""I en liden by Rekinde, som jeg nys kom igennem.""Kender han vejen til Jungshoved?""Så som så.""Hvorfra?""Jeg har redet den tilforn.""Hør, korporal!" vedblev han dæmpet. "Jeg ved ikke selv atforklare mig grunden, men jeg tror ham ikke. Papiret og hans svarer i orden; men alligevel er han ikke den, han udgiver sig for.""Hr, oberst!" udbrød Svend med en mesterlig påtaget forbavselse.Sparre afbrød ham, idet han pegede på en pistol, hvis messing-beslagne kolbe var kommet til syne under køllerten i den hast,hvormed Svend nylig havde fremtaget ordren."Denne pistol -?" vedblev obersten med rynket pande."Jeg tog den fra liget af en hellebardist, som ligger dræbt nedei mosen.""Alt dette kan være sandt," vedblev Sparre, "og har jeg tagetfejl, skal det ikke være til hans skade; men indtil jeg får vished,rider han her ved min side, og hvis jeg fornemmer til ringeste uråd,stikker jeg ham et pistolløb i øret og trykker af. Har han forstået mig?""Nøjagtigt, hr. oberst!""Hvor går vejen?""Langs med gærdet hist henne og derfra igennem skoven."Obersten kommanderede fremad, og skaren satte sig atter i bevægelse. Vedindgangen gennem stengærdet blev der gjort holdt,medens rytterne efterså deres bøsser. Disse skove, som de skulledrage igennem, var allerede svenskerne bekendt som tilflugtsstederfor Svend Gjønge og hans folk. Alting var stille og roligt i rytternesnærhed, selv hestenes hovslag blev dæmpet af den blødesne. Svend holdt sig så nær obersten som muligt. Sparres stirrendeog mistroiske blik ledsagede enhver af hans bevægelser: men Svendsyntes ikke at lægge mærke dertil."Korporal Lundkvist!" udbrød obersten pludselig og vendte sigtil siden. "Tag seks mand med og rid forud langs med den lysningimellem træerne, der betegner vejen. Brug øjne og øren, og omhan fornemmer uråd, da giver han ild på minutten."Vejen gennem ørremandsgårds skove var meget smal og påbegge sider omgivet af et krat af høje bregner, gyvel og slåenbuske. Påflere steder måtte dragonerne forandre deres rækker,idet de blev hindret af fældede træer eller af bakkerne, som vejensnoede sig igennem. Imidlertid rykkede de målet nærmere, man begyndteallerede hist og her at skimte slottets røde mure.I dette øjeblik blev skovens stilhed afbrudt af to pistolskud, somfaldt straks efter hinanden i den retning, hvor de udsendte dragoner varforsvundet. Straks efter kom korporalen sprængendetilbage."Hr. oberst!" udbrød han. "De har spærret vejen foran medfældede træstammer. Vi så også tydeligt folk ligge på lur bag disseog råbte dem an, men de ville ikke svare, og vi gav derfor ild.""Godt, min søn!" svarede obersten. "Du har gjort din pligt. Jegventede ikke bedre."Han kastede et blik på Svend og spurgte:"Ved han nogen anden vej til herregården?""Der gives ingen anden," svarede Svend."Nu vel, dragoner," vedblev Sparre "så rider vi videre. Sablernefrem og agt nøje på, hvad jeg befaler." Med disse ord drog obersten sinpistol op af sadelhylsteret og sagde til Svend: "Han mærkesig mine ord fra før. I den kamp, som fanger an, vil han få lejlighed til atvise, hvad han er for en mand. Glem ikke, at han riderved min side.""Jeg skal erindre det, min herre oberst!" svarede Svend medsamme koldblodighed.Efterhånden som rytterne kom dybere ind i skoven, bemærkedeSparre til sin glæde, at vejen udvidede sig. Man så en mængdetræstammer ligge fældede på jorden. Grenene af disse havdeSvends folk slæbt hen over vejen og derved dannet en forhugning, som villevære umulig at overstige, hvis ikke arbejdet vedfjendens for tidlige ankomst på enkelte steder var forblevet ufuldendt.Obersten lagde mærke dertil ved første øjekast. Han lod sinefolk trække deres linie sammen, derefter red de ind på den åbneplads foran forhugningen. I den korte tavshed, som nu fulgte, såman et mørkt omrids af en mand hæve sig over træstammerne, ogen klar og tydelig stemme råbe: "Slå dem nu ihjel!"Efter disse ord fulgte en almindelig salve, som affyret på fåskridts afstand bragte dragonernes første rækker til at vige. Obersten havdeafskudt sin pistol. Idet han drejede hovedet for at tageden anden frem af sadelhylsteret, hørte han et suk og så Svend, somholdt den endnu rygende pistol i hånden trykket tæt op til brystet,læne sig tilbage i sadlen, tabe stigbøjlerne og derpå synke ned påjorden, hvor han blev liggende stiv og ubevægelig.Straks efter at dragonerne havde afskudt deres pistoler, gjordede en svingning ind imod den ufuldendte del af forhugningen forat komme bag denne; men gjøngerne ventede dem koldblodigt. Derettede deres leers lange og skarpe blade mod hestenes bringer,mens de bag træerne opstillede skytter fyrede skud på skud eftermændene. De sårede heste sprang tilbage, stejlede og lod sig ikkelænger styre af deres ryttere.I den almindelige forvirring beholdt alene oberst Sparre sin fatning. Hanstandsede dragonerne, som begyndte at vige, og kommanderede en afdeling afdem til et nyt angreb, derpå vendte hansig til de øvrige."Lykken er med os," sagde han. "I den korte krig er vi de eneste,der kommer til at veksle skud med fjenden; jeg tænker, han, skalfå sin lyst styret. Korporal! Han drager med sine folk til højre ogsøger at komme ind imellem træerne; imidlertid angriber vi fraden modsatte side. Kan I ikke trænge igennem på anden vis, såstig af hestene. Hver mand gør sit bedste."Korporalen adlød, og skaren skiltes til begge sider. Derved opstod etmellemrum i midten af vejen, hvor dragonerne havde modtaget gjøngernesførste salve. Man så nogle ryttere og en død hestligge udstrakt i sneen. Den ene af rytterne må formodentlig ikkehave været dødeligt såret, thi straks efter at obersten havde forladtstedet, hævede han sit hoved og kastede et hurtigt og spejdendeblik til alle sider. Da han havde overbevist sig om, at ingen lagdemærke til ham, rejste han sig på knæene og krøb på denne mådeind mod forhugningen, bag hvilken han forsvandt. Straks efterhørtes et gennemtrængende jubelskrig, der syntes at hilse hansankomst. Det var gjøngerne, som havde genkendt deres anfører.Og nu begyndte en kamp, mand imod mand, som blev ført med ligeraseri og forbitrelse på begge sider.Hvad der forøgede det farlige i svenskernes stilling var ikke blotgjøngernes hurtige og velrettede skud, men tillige, at de havdeopstillet sig i en halvkreds på begge sider bag ved træstammerne;disse afgav en ypperlig dækning, fra hvilken de først trængte sigfrem, efter at dragonerne havde affyret deres skydevåben. Ober-stens plan, at sprede sin fjendes styrke ved på én gang at angribefra begge sider, mislykkedes også. Endnu før korporalen og hansafdeling var steget af hestene, blev de modtaget med en vel vedligeholdtild, som tilintetgjorde al videre fremrykning og omsiderbragte uorden og forvirring i den lille skare. I den korte afstandtraf ethvert skud. Dragonerne hørte gjøngens bydende stemme befale sine folkat lade hurtigt; de søgte at rykke tilbage; enkelte,som var steget af, dækkede sig bag deres heste; da endelig gjøngerne forlodderes skjul for at begynde et håndgemæng, var allerede enhver modstandopgivet.I dette øjeblik mærkede Sparre, at hans hest var såret. Dens lemmerskælvede, den udstødte en hul stønnen, vaklede og sank tiljorden. Obersten fik netop tid til at gøre sig fri af stigbøjlerne; idethan atter rejste sig, så han noget borte Svend Gjønge med blottethoved og endnu iført den svenske korporals uniform."Ak, min herre oberst!" råbte Svend, mens Sparre lige overrasketog harmfuld vedblev at stirre på ham. "I har nedladt eder til atstige af hesten, mens I fornam, hvor slet den stod for skud; ret snartkommer jeg over til eder for at forny vort bekendtskab."Med disse ord banede gjøngen sig vej mellem sine folk og sprangop på en fældet træstamme for at komme over til Sparre, men enklynge af flygtende dragoner, som gjøngerne drev foran sig, adskilte demigen.Midt under denne larm af døendes skrig, sårede hestes stønnen,opmuntringer og pistolskud trængte pludselig de klare og skingrende toner afet valdhorn igennem skoven. Svend blev stående somforstenet oppe på træstammen. Mens han lod sit blik glide henover kamppladsen, fo’r et udtryk af smerte over hans ansigt; sejrenvar hans, han så svenskerne trække sig tilbage til begge sider,gjøngerne begyndte allerede at opsamle de faldnes våben. På samme tid hørtehan dragonernes jubelskrig besvare hornets toner, somhurtigt syntes at nærme sig."Det er Fersens trompeter!" råbte korporalen, idet han attervendte sin hest mod fjenden."Ret så, min søn!" svarede Sparre, kløgtigt benyttende øjeblikket; "det erFersens dragoner, som kommer; de vil dele æren medos, skynd eder derfor, lad dem finde arbejdet fuldført, når deser os."Efter disse ord samlede obersten sine folk til et nyt angreb, Svendudstrakte begge hænder imod ham, udstødte en trusel og lod sigglide ned bag træstammen.Denne gang lykkedes det dragonerne at trænge ind igennemforhugningen; gjøngerne trak sig tilbage i små klynger ind i krattet, sombegrænsede vejen, og forsvandt mellem træerne.

Gjøngens hjem
Svends hus lå ved enden af Roneklints bymarker. Til denne bolig,
der var lav og uanselig som alle bondehuse på hin tid, kom man
igennem en dyb og sandet hulvej, hvis bakker skjulte stedets forside indtil
i få skridts afstand. På de to modsatte sider gav skovene, som strakte sig
langs med kysten, læ og skjul for den skarpesøvind.
I denne hytte sad Ib den følgende aften foran en tørveild, beskæftiget med
at støbe blykugler. Noget borte fra ham stod en
bondekone, iført egnens almindelige dragt, og skar aftensmad til
en lille, lyshåret dreng ved hendes side.
Konens ansigt havde grove træk, der udtalte en fast og bestemt
vilje, men som tillige vidnede om gennemlevede sorger og modgang. Hun hed
Ane Marie og var Svends hustru.
"Mutter, mutter!" udbrød den lille dreng. "Når kommer dog
min far hjem?"
"Din far!" gentog konen med et sørgmodigt smil. "Han kommer,når han kan, min lille dreng! Tag du nu din kofte af og gå i seng,fold så kønt dine små hænder og læs en herrensbøn for din far,så kommer han vel, til du vågner igen."Drengen adlød, og konen vendte sig derpå mod Ib, som havdeendt sit arbejde og dæmpet ilden.Da han rejste sig fra skorstenen, så man, at hans ansigt varusædvanlig blegt denne aften, det røbede en heftig og bevægetstemning."Nå, Ib, min bror!" sagde konen, idet hun lagde sin hånd påhans skulder, "hvad er det så, du grunder på, imens du sidderså stille?""Ak, lille An’ Mari’!" svarede Ib og lagde sit hoved op til hendes."Hvad jeg har udstået i dag, det forvinder jeg nok aldrig i denneverden.""Er du da bange for at betro dig til mig?" spurgte konen."Nej, An’ Mari’! Jeg ville blot dølge det, så længe jeg kunne,for det angår os begge.""Nå, og hvad så?" sagde konen med et trodsigt udtryk. "Hardu ikke set An’ Mari’ bære på ulykke hele sit liv igennem?""Det angår vor søster Soffi. Hun er død.""Desbedre for hende.""Ja, men du ved ikke, hvordan hun døde.""Jeg tænker på sottesengen. Alt siden hun forlod hr. Lykkeshus, sygnede hun hen dag for dag.""Nej, vist ikke," svarede Ib med sitrende læber. "Nu skal jegforklare dig, hvordan hun døde. I middags listede jeg mig op igennem skoventil hende, for jeg vidste, hun glædede sig, hver gangvi havde udrettet noget mod svensken, og hun skulle nu høre vorsidste bedrift. Dengang jeg kom uden for ørremandsgård, hvorhun tjente, så jeg fru Kirstens hus besat med svenskere. De råbteog skreg og slog den rige frues vinduer ind og kastede borde ogstole ned i gården. Ridefogden sagde, at tre af vore egne bønderhavde ført fjenden derop og fortalt ham om fruens mange penge.Så listede jeg mig ind på gården op mod Soffis kammer. Dørenestod åbne, og i salen holdt de svenske høvedsmænd forhør over denrige frue. Hun svor til djævelen på, at hun ikke ejede en sølvstobpå hele gården, og skreg og bad for sig, det ynkeligste hun kunne,men en af bønderne lo deraf og sagde: De nådige herrer, tro hendeikke, hun har pinet penge ud alle sine dage og holder dem velforvaret her påslottet. Derom kan ingen vide bedre besked end denkønne Soffi Abelsdatter, som har været hendes højre hånd. Så grebde fruen, bandt hendes tommelfingre sammen og stak en brændendelunte af hampegarn imellem dem, og derpå tog de fat på Soffi."Ib tav, han skjulte sit ansigt i hænderne og vendte hovedet bort."Fortæl kun resten med, lille Ib!" sagde Ane Marie kort ogbydende. "Det, du kan se på, kan jeg vel høre.""Soffi blev hentet op af sengen, og da hun ikke magtede at ståpå sine ben, satte de hende ned i fruens lænestol og spurgte, omhun ville gå til bekendelse. Hun rystede på hovedet og sagde, athun intet vidste. Så tog de strengen af tamburens tromme, bandtden om hendes hoved, og derimellem stak de en trommestik ogdrejede rundt. Ane, Ane! hvor hun skreg og bad om forbarmelsefor sig og løftede sine små magre hænder, der var blevet hvide ogblege under sygdommen, op til hendes bødler, men den eneste trøst,hun fik af dem, var det bestandige spørgsmål, om hun snart villegå til bekendelse."Ib tav atter. Konens ansigt var blevet blegere end før, og en dybrynke viste sig mellem begge øjenbrynene, men hendes stemme varrolig og fattet."Hvad så mere?" spurgte hun.Ib vendte sig bort fra lyset og gik hen til vinduet."Hvad så videre, Ib!" gentog Ane Marie, idet hun greb hans arm."Så skreg hun ikke mere," hviskede han næppe hørligt.Under denne samtale var natten brudt frem. Et svagt skær af detklare månelys faldt ind gennem rimen på vinduets hornrude. Ib oghans søster tav, man hørte kun det dybe og langtrukne åndedragfra drengen, som sov i alkoven. Pludselig rejste Ib sig, lagde hovedet tilruden og lyttede. Straks efter lød fodtrin på den frosne sneudenfor. Ib nikkede til Ane."Jeg hører det nok," sagde hun."Det er vel Svend, der kommer.""å nej," svarede Ane sørgmodigt, "det er endda ikke ham.""Ja, hvoraf ved du det, søster?""Tror du ikke, en kone kender sin mands fodtrin, især når hunhar lyttet så mange gange efter dem som jeg?"Straks efter gik døren op, og en mand viste sig i den. Han blevstående i åbningen og spurgte:"Bor Svend Gjønge her?""Han gør så," svarede Ane."Godt, min søn," vedblev den fremmede, henvendt til sin ledsager udenfor,"så har du forrettet dit ærinde, og jeg behøver digikke mere. Gud i vold!"Med disse ord trådte han ind i stuen og hilste de tilstedeværende.Det var en aldrende mand med et blegt og langagtigt ansigt ogen bred pande, som i forbindelse med hans dybtliggende øjne ogsmalle og sammenknebne læber røbede en høj grad af bestemthedog viljekraft. Idet han tog sin hat af hovedet, gled hans kappe tilside, og man så under den en sort klædesvams med høj rødt forunder de opsplittede ærmer. Om livet bar han et bælte med etbredt sølvspænde, til hvilket der var hæftet en kort daggert."Hvem er I?" spurgte Ib."En rejsende!" svarede manden."En rejsende," gentog Ib. "Sådan kalder natmændsfolkene sig,når de kommer til denne del af landet."Den fremmede rynkede panden, men han beherskede straks igendette udtryk og svarede: "Jeg hører ikke til dette folkefærd. ErSvend Gjønge hjemme?""Nej," svarede konen."Det varer nok også en stund endnu, inden han kommer," tilføjede Ib."Jeg vil vente så længe.""Sandt at sige," ytrede Ane Marie, "det kan gerne vare, til solstår op igen, før han vender hjem.""Det siger intet," svarede den fremmede, som med uforstyrretro havde taget plads på en halmstol foran alkoven. "Jeg har stunder atvente."Ane Marie tilkastede Ib et roligt blik, denne rømmede sig og togordet:"Konen her vil give jer at forstå, om I ikke agter at søge jer etandet herberge til den tid. Vi holder ikke hus for vejfarende ogventer nogle af vore egne folk i aften, så lejligheden vil bliveringe.""Man får tage lejligheden, som den kan falde.""Ja, siden I hverken vil nævne eders navn eller trække bortmed det gode, så kommer jeg nok til at hjælpe jer af sted. Vi leveri en svær ufreds tid, og man må kende sine folk."Med disse ord trådte Ib frem fra bordet og nærmede sig denfremmede.Denne blev siddende på stolen, hans ansigt antog et spottendesmil, idet han sagde:"Du skal ikke volde dig nogen ulejlighed, min ven, jeg tror knap,du vil befinde dig ved derved.""Hvorfor?" spurgte Ib, som følte sig bevæget ved den fremmedes kulde.Manden slog sin kappe til side og trak en pistol frem."Fordi jeg ser, at du er ubevæbnet," sagde han, "mens jeg haren pistol.""Så er det nok en tvilling til denne," svarede Ib, idet han straktehånden ind under bordet og tog en langløbet og rusten pistol frem."Lad os nu ingen ufred få," sagde Ane Marie og greb ham omarmen. "Tænk på, hvad skud vil betyde så nær ved fjendens krigsfolk. Blivkun siddende i Guds navn, fremmede, siden I har stunder til at tøve.""Det er godt," sagde manden og skjulte igen pistolen under sinkappes vide folder.Ib havde atter taget plads på bænken ved vinduet; hans små,sorte øjne dvælede uafladelig på den fremmede. Denne lagde ikkemærke dertil, han havde svøbt kappen tættere omkring sig, bøjedehovedet ned mod brystet og satte sig til ro. Ane Marie satte sigved Ibs side og begyndte en samtale med ham i en sagte oghviskende tone."Hvad blev der siden af den gamle frue til ørremandsgård?"spurgte hun."Svenskerne jog hende ud ad porten og fulgte selv bagefter. Jegblev siddende i mit skjul bag tapetdøren, indtil de alle var borte,så lagde jeg Soffi ind i sengen og gav hende en bønnebog underhagen i Guds navn, derefter gik jeg hen til hendes kiste og togdenne pakke brevskaber op af læddiken. Det var alt hendes efterladenskab.""Ja ja!" svarede konen. "Hvad skulle hun vel komme til at eje?Fru Kirsten har alle sine dage haft ord for gerrighed, og Soffimåtte takke sin Gud til, at hun kunne få hus, efter at Kai Lykkehavde givet hende afsked. Skær os en lyspind, Ib, det bliver mørktherinde."Ib gik hen til en træklods på skorstenen, skar en spån af ogtændte den ved lyset i stagen.Disse lyspinde opgraves endnu i gamle moser omkring på alheden. De skæresaf nåletræ, som tidligere har groet der, og hvisved, gennemtrængt af jordolie, brænder med en stærk og rødligflamme.Lysets skær faldt lige på den fremmede. Han sad endnu som før,ubevægelig og med hovedet nedbøjet over brystet og syntes at sove."Hvor er Svend gået hen i dag?" spurgte Ib."Det kan du nok tænke dig," svarede Ane Marie, idet hun medfingeren pegede hen i retning, hvor Jungshoved lå. "Han gik tilslottet, som han plejer, og når han er andet steds henne, er bandog der med alle sine tanker om dagen, og om natten med, kanjeg tro, for jeg hører ham tit tale i søvne, og det er hverken omkone eller barn, han drømmer.""Ja, lille søster," svarede Ib, "det går nu engang således til iverden, som jeg hørte dem synge:Og om du lider på mandfolks tro,det er som du gik på en trøsket bro;men om du lider på mandfolks tale,det er, som du tog en ål ved dens hale.Jeg siger det ikke på mig selv, jeg har endnu ikke givet mitjaord til et kvindfolk, formedelst der var ingen, som ville havemig, mens jeg endnu ikke var gjort ærlig. Svend er en retskaffenmand alligevel, så du må ikke klage.""Klage!" gentog Ane Marie i en spottende tone. "Tror du, jegklager, Ib! Du spørger, og jeg svarer, det er alt.""Du kan alligevel tro, der står ham andet for hovedet i dennetid end kæresterier. Det begynder at gå fejl med vore folk, deknurrer og har intet at leve af, aldenstund Svend ingen penge flyrdem, og kongen, der skulle hjælpe ham, er kun en fattig en, somsidder endnu værre i det end vi andre. Dengang Svend skrev tilham om en skok bøsser af de nye, de bruger, med hjullås, for luntebøssen kanvære god nok, men hun duer ikke for os, der må liggepå lur i slud og dårligt vejr, svarede de høje herrer ham fra kongen,at hvis Svend var i betryk for våben, så var han vel også selv mandfor at gøre udvej for dem. Det kan jeg også, svarede Svend, og såslog vi svensken ihjel og tog fra ham, hvad vi manglede. Med pengegår det værre, folkene har intet at købe føden for, og fristelsen erblevet stor, siden den svenske høvedsmand ovre på Jungshovedhar udlovet en pris for den, der bringer ham Svend til veje. Vorherreforbyde, de skulle lade ham i stikken.""Det gør ingen dansk mand," råbte Ane Marie med en ivrighed,der lod hende glemme den fremmedes nærværelse.Ib lagde fingeren på munden: "Han kan jo høre hvert ord,vi taler.""Jeg tror, han sover.""I så fald var det bedst, vi tog hver ved sin side af stolen og barham udenfor i sneen, så bliver han narret, når han vågner.""Men hvis han vågnede imens," udbrød den fremmede og hævedesit hoved."Ja, så venter vi, til han sover igen," svarede Ib, "og narret blevI alligevel," tilføjede han, "jeg talte kun så for at prøve, om I sov."I dette øjeblik hørte man skridt udenfor, og straks efter lød treafmålte slag på døren. Ib besvarede dette tegn med tre lignendeslag på ruden, derpå blev døren lukket op, og tre mænd trådteind i stuen."Guds fred herinde!" udbrød den ene med en dyb basstemmeog satte sig på bænken. "Er Svend hjemme i aften?""Nej, Abel, vi venter selv på ham," svarede Ane Marie, som,efter at have kastet et blik på de ankomne, gik hen til en kedel,der hang i skorstenen, øste noget af dens indhold op i tre træskåleog satte dem for mændene."Her har I en drik pors, og brødet ligger oppe på hylden vedhanebjælken over jer. Spis og drik!"Mændene tog plads omkring bordet. Ordføreren, der syntes atvære den fornemste blandt dem, rakte op efter et havrebrød, somhan skar i stykker, derpå tog han sin hue af hovedet, foldede sinehænder over den og mumlede andægtigt og langsomt en bøn. Hansstaldbrødre fulgte eksemplet. Efter at bønnen var endt, spiste deog tømte skålene.Ib havde siden de nye gæsters ankomst ikke talt et ord, hans blikgled vekselvis fra dem til den fremmede på halmstolen."Tak for mad, An’ Mari’!" sagde Abel og skød den tomme skålhen ad bordet."Gid det må bekomme jer vel," svarede konen. "Har I ellersnoget bud til Svend i aften?"Abel brast i latter og vendte sig til sine kammerater. "Hun spørger, om vihar noget bud til Svend," gentog han. "Det er rart.""Vi har det budskab til ham," svarede en af mændene, "at vivil forklare ham sandheden og ikke længer trække omkring efterhans indfald, som hidtil er sket.""Det begynder jo ret fornøjeligt," ytrede Ib. "Svend vil få enulykke på halsen, når han hører jer braske på den vis. For restenhar vi fremmede folk i stuen, og I gjorde bedst i at lade den snakfare til siden.""Jeg tænker, vi gør bedst i at tale, mens tid er, og derfor har viforladt vore poster i aften.""Hellig kors!" råbte Ane Marie og slog sine hænder sammen. "Ier gået fra jeres poster, I ulykkelige folk! Så frelse eder Gud, nårSvend får det at vide.""å, ikke andet," svarede Abel med et roligt nik. "Svend er enfredløs mand, som har ondt for at hytte sig selv. Vi agter ikke atgøre ham noget til men, det være langt fra, men en mand, somgiver sig af med folk af vor slags, må holde sit ord blankt. Dengang vi komtil Svend, lovede han os guld og grønne skove i sintjeneste, han lovede at skaffe os føde og klæder og nogle skillinger til, ogvi sagde, at det var godt, men anderledes gik detsiden. Vore klæder - ja, dem har vi selv taget fra svensken, derforvovede vi livet og havde hårde dage og nætter, som var værre enddagen. Vore kammerater ligger skudt omkring på marken ellernedgravet i den dybe sne. Enhver dag kan andre komme til at gøreos samme tjeneste.""Ja. der er nogen sandsynlighed for det," svarede Ib, "især nårI fortæller Svend, at I er løbet fra eders poster."Abel vedblev: "For alt dette giver Svend os intet, ikke engangdet daglige brød, det kalder vi for slet, og derfor vil vi opsige hamvor tjeneste, lad ham så hjælpe sig, den fredløse fugl, med sinestore ord og løfter, alt som ban orker bedst."Denne slutning ledsagede manden med et spørgende blik på sinekammerater, som tilgendegav deres bifald ved et nik."Hør, lille folk!" udbrød Ane Marie, idet hun trådte hen tilbordet, "I kan fortælle Svend, hvad I vil, jeg tænker, han er mandfor at svare derpå; men så længe han er borte, må ingen kommemed ukvemsord til mig, der er hans kone.""Ja, man siger rigtignok, I er det," svarede Abel med en spottende latter.En glødende rødme farvede konens ansigt ved denne hån. "Mansiger også, at jeg er herre i mit hus, lad være, jeg kun bærer skørtog korsklæde," tilføjede hun. "Vil I krænke Svend, kan I gøre detandet sted, eller jeg sætter jer ud ad min dør, og kan jeg ikke - -""Nå, bliv kun ved, An’ Mari’! I taler så godt for jer.""Ja!" svarede Ib i en overordentlig blid tone. "An’ Mari’ mener,at hvis hun ikke magter at sætte jer uden for døren, så falder detmig til, som er hendes kødelige broder."Med disse ord rejste han sig op i sin fulde højde og støttedebegge sine arme på bordet."Lad fare al ufred," sagde Abel godmodigt; "med dig har viintet ondt at skaffe. Kan være, det var uret at tale, som vi gjorde,men når gryden kommer i kog, løber den over. Svend Gjønge ervor mand, og til ham vil vi klage, for vi lider nød, mens han sidderi overflod og velstand.""Ja, han gør så," svarede konen, idet hun med et spottende skuldertræk lodsit blik løbe omkring i stuen."Han har i det mindste føden, mens vi sulter.""Nej, nu tager I nok fejl," svarede Ane Marie med en sørgmodigstemme. "Mens I sidder i den varme stue, arbejder Svend derudefor jer, og når han kommer hjem i aften, får han intet at spise,fordi I tre nylig har fortæret hans aftensmad."

Hvorledes fjenderne frelser Svend og hans venner forråder ham
Mens dette foregik i hytten, listede en mand sig hen over volden,som omgav Jungshoved. Det var Svend Gjønge, der vendte tilbagefra et besøg på slottet. Den bidende kulde, som fulgte efter solensnedgang, begunstigede hans flugt. Vagten havde søgt ly i sit skilderhus, deøvrige soldater sang og spillede nede i deres vagtstue.Svend kom lykkelig ned til den frosne voldgrav. Han vedblev atfølge kanten af denne, indtil han nåede vindebroen, under hvilkenhan troede sig bedst skjult, mens han sneg sig over graven. Hersagtnede han sine skridt, prøvede isen med fødderne og gik derpålangs med murpillerne, som støttede broen.I samme øjeblik, han nåede over på den modsatte side, hørtehan stemmer. To mænd kom gående over broen. Af de tunge ogslæbende trin kunne man slutte sig til, at den ene af disse mændbar træsko. Den andens klingende sporer forkyndte en krigsmand.Svend lyttede og skjulte sig bag den sidste pille.Mens de gående nærmede sig, sagde krigsmanden:"Det bliver altså ved aftalen, og du kommer tilbage ved midnat.""Med forlov at spørge," udbrød den anden med en læspendestemme, ved hvilken Svend syntes at fare sammen, "hvor agterhøvedsmanden at møde mig?""Her uden for slottet, hvor skoven begynder.""Kommer I selv?""Jeg skal skikke dig en pålidelig mand.""Hvorpå skal jeg fornemme, at han kommer fra eder?""Han hilser fra kaptajn Kernbok.""Det er godt," svarede manden og gjorde nogle skridt fremad.Svenskerens ord standsede ham atter."Glem ikke, at du holder livet i din hånd," sagde han."Nej, høvedsmand!" svarede den læspende. "Glem heller ikke,at I holder pengene i eders."Efter disse ord gik han og forsvandt straks efter mellem lindetræerne, somstod på begge sider af vejen.Ved et tilstrækkeligt lys ville man have set Svend som et byttefor den heftigste bevægelse, mens han lyttede til denne samtale;men han forstod at beherske sine følelser. Da han så manden forsvinde,fattede han en dristig beslutning. Han tog en blykugle imunden, krøb hurtig og behændig op af graven og trådte ind påbroen. Månen var endnu ikke så langt fremme på himlen, at denslys nåede op over Jungshoved; som følge deraf kastede den vestlige del afslottet en lang og mørk skygge ud over broen. SvendGjønge lod sine skridt genlyde tungt og slæbende på de frosneplanker, han bøjede sin ranke skikkelse og krøb sammen for mereskuffende at ligne manden, som nylig var gået. Kuglen, han holdti munden, gav hans stemme den samme læspende betoning, idethan råbte efter den bortgangne officer:"Høvedsmand! Endnu et ord."Svensken vendte sig om og så Svend komme uden at fatte denringeste mistanke."Nå, hvad har du videre at sige?""Ak, høvedsmand!" udbrød Svend noget dæmpet. "Når jeg retfår betænkt mig, var det bedst, at jeg mødte den mand, I vil sendemig, klokken ti i stedet for til midnat.""Det kan også ske," svarede officeren."Jeg tror vist, at det ville være bedre for mig.""Klokken ti altså, det gælder blot om, at du skaffer os mandendød eller levende.""Jeg tænker nok, de skal få ham levende," svarede Svend, idethan bortfjernede sig.To timer senere stod månen over slottet, og i det lys, den kastedeind mellem træerne foran vindebroen, sås et menneske, indsvøbti en rytterkappe, bevæge sig frem og tilbage ved begyndelsen afalleen.Det var Svend Gjønge, som ventede på sit stævnemøde medkaptajn Kernbok.Da tårnuret på Jungshoved slog ti, trådte kaptajnen ud ad slotsporten ogskred hen til vindebroen. Svend hørte den kommende,endnu før han kunne se ham, han trådte over i skyggen af alleenog gik ham i møde."Hvem der?" udbrød den svenske med dæmpet stemme."En mand, der venter på kaptajn Kernbok," lød svaret."Det er rigtigt," ytrede kaptajnen, mens han betragtede Svendmed et nysgerrigt og spejdende blik. Svend trådte ud af skyggen,så snart han så, at den kommende var en anden end den, han førhavde talt med, og at hans skikkelse og mæle som en følge derafikke kunne røbe ham."Nå, så høvedsmanden ville ikke komme selv." udbrød han smilende."Høvedsmanden mente, at jeg kunne træde i hans sted.""Det falder også ud på ét," sagde Svend. "Lad os gå.""Du er altså sikker i din sag, bondemand, og ved, hvor SvendGjønge er at træffe?""Ja, kaptajn! Stol på mig. Der er ingen, som kan give bedrebesked. Men eders folk, hvor har vi dem?""De ligger for Rekinde og Allerslev.""Hvor mange?""Vel to hundrede mand; jeg tænker ikke, vi behøver flere.""Det tror jeg heller ikke. To hundrede mod én, det slår til.""Guds død!" udbrød kaptajnen. "Er han alene?""Ja, kaptajn! I vil træffe Svend Gjønge alene, en fattig mand,fredløs og forfulgt, forrådt af dem, der skulle være hans venner.""Eja, bondemand, hører du da ikke selv til hans venner? Hvordan I handlermod ham, det bliver eders sag, os er det kun om atgøre at få ham uskadeliggjort.""I forstod mig ikke ret," svarede Svend, "jeg mente, at vi havdeikke så mange af eders folk nødig.""Alt vel betænkt," sagde Kernbok, "så har vi slet ingen nødig;jeg tager ham på min samvittighed alene.""I?""Min tro, ja! Jeg har tilforn forsvaret mig ene mod flere, menaldrig været med, hvor der var flere mod én.""I er en modig mand, kaptajn!""Folk siger det," svarede Kernbok.De to mænd fortsatte nu en tid lang deres vej igennem skovenuden at tale. Svend gik til venstre for kaptajnen. Hans øjne vågedeover enhver af hans bevægelser. Kernbok vedblev at skride fremad, rolig ogsorgløs, med sablen under armen og den højre håndstukket ind på brystet af sin gule uniform. Pludselig vendte hansig om med et spørgsmål:"Hvor træffer vi Svend Poulsen?""Her i skoven.""I skoven?" gentog kaptajnen."Er ikke den det bedste skjulested for en fredløs mand?""Du har ret."Atter vedblev Svend at skride frem på stien, der førte til enslette, som blev omtalt i begyndelsen af denne fortælling undernavn af Gravdammen. Kaptajnen fulgte ham uden betænkning.Da de kom ind på den åbne plads, hvis ubanede jordsmon sneen ogisen forlængst havde udjævnet, ophørte stien, månen kastede sitblege og melankolske lys ned imellem træerne og oplyste den enehalvdel af kæmpegraven, fra den modsatte side faldt en lang ogblålig skygge hen over snefladen. Svend standsede midt på pladsen,hans ansigt vendte imod månelyset og var koldt og roligt, menshan sagde:"Nu er vi på stedet.""På stedet?" gentog Kernbok spørgende. "Og Svend Gjønge?""Han står for eder."Med disse ord kastede Svend sin kappe tilbage og greb en pistoli hver hånd. Kaptajnen udførte en lignende bevægelse på sammetid, men Svend havde den fordel at kunne vælge sin stilling, ogidet han vendte ansigtet imod månelyset afgav hans skikkelse etmindre sikkert mål end kaptajnens, der dannede en skygge modden lyse sne."Eja!" udbrød Kernbok, der for et øjeblik var bragt ud af fatning. "Du haraltså faret med list for at få mig lokket herhid.""Desværre," svarede Svend, "det var ingen list, endskønt I sigerså. En af mine folk lovede obersten at forråde mig. Jeg hørte demaftale alt og måtte søge at forekomme deres plan. Det lykkedes,som I ser; og nu, min herre kaptajn; jeg står her alene og venterpå, hvad der behager eder.""Hvad mener du?""Vi prøver, hvem af os lykken vil det bedst, eller også viljeg bede om forlov til at bære eders pistoler det lille stykkevej, vi har tilbage.""Ved du hvad, Svend Gjønge!" svarede kaptajnen muntert."Ved min sjæl tror jeg, at lykken denne gang er på din side. Et af to!Enten skyder jeg dig, og derved vinder jeg intet, eller også skyder dumig, og derved vinder jeg endnu mindre, siden det kun anståren krigsmand slet at lade sig lokke i et baghold af en fuglefrimand som du."Med disse ord tog kaptajn Kernbok sine pistoler i den ene håndog rakte dem med bortvendt løb til Svend. Gjøngen stak dem isit bælte."Kan være, du kommer til at fly mig dem tilbage igen, hvis jegbliver i live så længe," tilføjede han smilende."Ak ja, kaptajn!" svarede Svend i den samme tone. "Lykkenskifter. Jeg forstår ellers nok, hvad I mener," lagde han til. "Nufor lidt siden fortalte I, at eders folk lå nede ved Rekinde og Allerslev,kanske de er gået sig en tur i det klare måneskin, for dajeg kom ned ad vejen før, tyktes det mig, at jeg så en mængdemørke skikkelser myldre ud af skoven; de drog over ad ørremandsgård til, ogderfor var det godt, vi ikke gjorde larm nu nys vedat skyde vore pistoler af. Lad os være oprigtige, min herre høvedsmand! Iovergav eder så villig, for at I om lidt kan tage oprejsning igen. Men jegholder for meget af eders selskab til at skillesså hurtigt fra eder, og vi vil se at hitte en vej, hvor vi kan være iro for krigsfolkene."Kaptajnen svarede ikke, men hans smil forsvandt, mens Svendtalte. Han spændte sablen fra siden, da Svend lagde sin hånd påhans arm."Behold kun sablen, kaptajn! I giver mig for meget at bære på;siden en pistol rækker længere end et sværd, tænker jeg ikke, Igør mig fortræd, og det er kun de fejge, man ikke lader beholdenoget våben."Derpå trådte gjøngen hen ved siden af Kernbok, og denne fulgteham ad en vej, som løb i en skrå retning ind i skoven og modsatden, fra hvilken de nylig var kommet.I Svend Gjønges hytte var imidlertid selskabet blevet forøgetmed to personer. Den ene af disse var en lille, uanselig person meden smal og fremstående pande, indfaldne kinder og en gul sammenskrumpet hud.Nød og savn talte ud af ethvert træk. Hans hovedvar blottet, og det lange, uredte hår spændt sammen omkring hovedet med ensmal læderrem. For resten hørte han til gjøngerneligesom de øvrige tilstedeværende.Noget særegent for denne mand var et utydeligt og læspendeorgan, som påfaldende lignede det, Svend havde lagt mærke til isamtalen med den svenske officer, mens han lå skjult under broen.Den anden af de sidst ankomne bar sin arm opbundet i et tørklæde. Da hanhørte, at Svend ikke var hjemme, satte han sig hentil Ane Marie, som gav sig i færd med at forbinde ham."I ved vel heller ikke, hvor han er gået hen?" spurgte denlæspende."Nej, jeg ved det ikke, Tam! Men du kan jo forrette dit ærindetil Ib.""å, nej, hvad jeg har at sige Svend, kan jeg ikke sige tilandre."Så får du slå dig til ro, indtil han kommer," sagde Ane Marie."Lille Tam har sig kanske også et klagemål at føre mod Svend,"bemærkede Ib, idet han tilkastede ham et spottende blik."Nej, det var endda ikke mit ærinde," svarede Tam uden at seop; "men siden du selv siger det, så er jeg just ikke meget fornøjet medSvends regimente.""Det er der ingen, der er fornøjet med," udbrød de andre."Hvorfor ikke?" spurgte en rolig stemme i den åbne dør, og manså Svend træde ind tillige med kaptajnen. Gjøngerne veg overraskede etskridt tilbage; under det bifald, hvormed de optog Tamsord, havde de ikke bemærket, at døren blev åbnet.Ingen af dem synes dog i den grad at forvirres over Svends pludseligeankomst som Tam, hans legeme skælvede, hans stirrendeøjne gled sky og ængstelig fra Svend til kaptajnen. Imidlertid famlede hanshånd under det uldne dække, hvori han havde indsvøbtsig, indtil den fattede om kniven i bæltet, og han trådte et skridttil siden hen imod døren, som om han agtede at søge frelse igennem den.Svend lagde mærke dertil. Under den almindelige tavshed, som opstod, da hanviste sig, trådte han hen til Tam og betragtede ham stift oggennemtrængende."Se, Tam!" sagde han, idet han tog ham i armen og førte hamhen foran kaptajnen. "Det er kaptajn Kernbok, til hvem du villeforråde mig og dine kammerater. Gå ud af mit hus, du skal væreen fri mand for mig, men bed til Gud, at du aldrig oftere må komme i minnærhed."Tams øjne var fæstet mod jorden, han bevægede sine blåligelæber som for at tale, men stemmen svigtede ham, hans hånd slapkniven; endelig udstødte han et skrig og fo’r med et spring udad døren."Og nu, I andre!" vedblev Svend, henvendt til Abel og hans ledsagere."Hvorfor har I forladt eders poster, og hvad vil I her?"Skønt optrinet med Tam og den overlegenhed, hvormed Svendhandlede, ikke var blevet uden virkning på gjøngerne, rejste dogAbel sig fra sit sæde; hans ansigt havde endnu beholdt dets tid-ligere udtryk af trods; alene hans stemme syntes at være mindresikker, idet han svarede:"Vi er kommet herned, Svend, for at sige dig vor hjertes mening,formedelst vi ikke er rigtig fornøjede med dig som vor høvedsmand, imens dulader os lide nød og glemmer, hvad du lovede.""Hvad har jeg lovet jer?" svarede Svend med et lynende blik:"Føde, klæder, våben og en ærlig død for fædrelandet; I skal fådet altsammen."Endnu mens Svend talte, blev døren revet op, og en mand stakhovedet ind ad den med de ord:"Tag dig i vare, Svend Gjønge! Fjenden er på færde i nat. FraEgebjerg og Ambæk kommer de imod dit hus i to store flokke."Svend vendte sig mod Kernbok. Kaptajnen smilede."Det siger intet, Jes; vi skal vel slippe for dem, så længe vi harto andre veje til Bønsvig skovhuse åbne."Manden forsvandt. Svend vedblev:"Men hvorfor skjuler du den rette grund, Abel, idet du siger,at I vil have en anden høvedsmand. Delte vi ikke bestandig lige igodt og ondt, som man bør gøre, når man anfører modige folksom I? Eller tror I at kunne finde en mand, der lægger snildereplaner, eller som bedre forstår at udføre dem end jeg, så nævnmig hans navn, jeg gad nok kende ham?""Nej, Svend! Det ved du nok selv, vi kender ingen bedre," svarede Abel."Nuvel da," vedblev gjøngen, idet han trådte hen foran Abel,hævede sit hoved og målte ham med et hånligt blik; "så skal jegsige dig, hvad du ønsker, du og de andre, der har en lige så usseltænkemåde, I vil have eder en høvedsmand, der lader fare mandstugt og orden,som giver eder lov til at plyndre fra landsens egnebørn, I vil leve højt og juble, mens hver ærlig mand klager og sukker ivånde."Atter hørtes det aftalte tegn på døren, og en mand trådte hurtigt ind."Hvad nyt bringer du, Hartvig?" spurgte Svend. "Du ser såbleg og modfalden ud?""Sørgeligt nyt!" svarede manden og støttede sig stakåndet tilbordpladen. "Vi er omringet fra alle kanter. Det myldrer af svenskere oppefra Jungshoved skov; ved Egebjerg hørte jeg rytteretrave over den frosne jord, og da jeg løb ned over Bønsvig, så jegogså fra den kant svenskens hellebarder glinse i måneskinnet."Denne tidende vakte almindelig uro, alle gjøngernes blikke hvilede påSvend, som havde vendt sig om mod Kernbok. Kaptajnenstod ved skorstenen, støttende sig på sin lange kårde; om hans læbersvævede et smil, skønt han gjorde sig umage for at synes uopmærksom for,hvad der foregik. Abel gik hen til Svend, rakte ham sinbrede hånd og udbrød:"Er du vred, Svend Poulsen? Jeg vil da sige dig, at det kun varmig, som fandt på at gå herop. De andre har ingen skyld.""Ak, lille folk!" vedblev Svend roligt og koldblodigt, som omfaren ikke havde været til stede for ham. "I taler om nød, I mændfra Gjønge, der i hele eders liv er vant til at savne og tåle, meni aften så jeg den gamle præst fra Smidstrup stavre omkring fradør til dør med en potte i en snor for at tigge sig en mundfuld mad;ham jog fjenden fra hus og hjem, og han var vant til bedre dage.I ønsker en anden fører, og hvem? Enhver af eder tænker selv påat blive det. Så vær det da alle sammen. Du hører jo, Abel, hvadbudskab de bringer, hvorfor tøver du? Læg en plan og lad os fuldbyrde den.Før folkene an; eller gør du det, Bent, eller du, Ving,eller du, Jens Jerntrøje. Fjenden vil snart banke på døren, jeg overladerjer min post, siden I er kede af mig, og når jeg ikke længerbefaler, skal jeg vise jer, at jeg forstår at lystre den, som ved atbyde bedst.""Hvem siger, at vi er kede af dig?" spurgte den sidst ankomnemed et mørkt og truende blik mod de mænd, Svend nylig havdenævnt."Det gjorde jeg," svarede Abel, idet han trådte frem og med enangerfuld og bønlig mine rakte hånden hen mod Svend. "Tilgivmig, nu fortryder jeg det og ser, at ingen uden du er den rettemand af os."Under hele denne samtale var Ib blevet siddende på sin pladsved bordet så rolig, som om han ikke havde nogen tanke for, hvadder foregik; kun det lyn og den uafladelige bevægelse, der vistesig i hans små og spillende øjne, røbede liv. Pludselig rejste hansig op, skød bordet til side og trådte ud på gulvet."Nå, Svend," sagde han, "lad os nu ikke agte den sludder længere, men høredin mening; jeg synes, det er på tide at handle.""Klæd barnet på, Ane Marie!" sagde Svend. Derpå vendte hansig om til Kernbok. "I smiler, kaptajn," vedblev han, "og jeg forstår eder.I vidste, at dette overfald var i værk, og overgav jerderfor godvillig. Hør nu et ord: I er en modig mand, det er jegogså, I må frelse mine folk, siden I nu engang er kommet sammenmed dem. I vil ikke, å jo, jeg er overbevist derom. I et tilfælde somdette tager man sine forholdsregler."Kaptajnens ansigt antog et mere spottende udtryk end hidtil.Svend vedblev: "I frelser folkene og er fri, I lader være og bliver skudt,så snart den første svensker stikker hovedet ind addøren.""Hvordan skal jeg kunne frelse eder?" svarede Kernbok, somfølte sig påvirket af den bestemthed, der lå i Svends ord."Det er ikke så svært, som I tror. Nede mellem skrænterne vedbugten må svenskernes linje være svagest, den vej skal blive jeranvist, og ad den fører I folkene. Træffer I på eders egne soldater,siger I, det er bønder, I har samlet for at vise eder vej til voresmutbuller. En af mine følger med på hele vejen.""En højst pålidelig mand," bemærkede Ib, mens han ladedesin pistol."En mand," vedblev Svend, "til hvem jeg sætter min hele fortrøstning, ogsom ved det mindste tegn, I gør til at røbe os, skydereder ned på stedet.""Det er mig, han mener," sagde Ib og nikkede med et venligtsmil til kaptajnen."Gør eder rede, jeg skal føre eder," sagde Kernbok."Tag du drengen og følg med, lille Ane!" sagde Svend. "Eder,kaptajn, vil jeg bede om at svøbe lidt uldgarn om hjulene på ederssporer, de klinger ellers på den frosne vej.""Går du ikke selv med, Svend?" spurgte Ane Marie."Nej," svarede Svend, "jeg vælger en anden vej og møder edersiden. Et ord endnu, Ane!" vedblev han sagte, "og læg det vel påsinde: Du ved, at vi har sanket ris sammen på de højeste steder iskoven. Kommer vi nogen sinde i bekneb, og du får bud fra migeller Ib om risbunkerne, hvor forblommet det end sker, så list dighen og stik dem i brand, det er et tegn for vore folk til at samlesig, og det kunne let hænde sig så, at mit liv vil komme til at beropå denne omstændighed.""Ræk mig din hånd på, at du ikke er vred," sagde Abel, da hangik ud ad døren. "Trolden skal tage mig, hvis du ikke snart fårspurgt, at jeg har gjort min forseelse god igen. I morgen går jeghen og skærer øreflipperne af Tam og hovedet med, fordi han villeforråde dig."Svend rakte Abel hånden og smilede. "Vil du så siden efter ogsåføde hans kone og de tre børn, han har derhjemme?""Gid jeg times en ulykke, om jeg vil.""Så lad Tam fare i fred. Det kan du lide på, at hvis jeg ikkehavde erindret hans kone og børn, skulle han aldrig være kommetlevende over min dørtærskel."Nogle minutter senere listede gjøngerne sig ud gennem bagdørenaf Svends hus og forsvandt mellem bakkerne, der løb nedad modbugten. Kernbok anførte toget. Tæt bag ham gik Ib med en spændtpistol i hånden. Ane Marie havde taget sin lille søn op på armen.Drengens hoved hvilede på moderens skulder. Han sov. Gjøngernegav Ane Marie plads i deres midte. Hele toget bevægede sig fremadi den dybeste tavshed, forsigtig og spejdende til alle sider.

En fælde
Efter at månen var gået ned, blev natten mørk og tåget. Denneomstændighed begunstigede flygtningene, som tavse og lydløse vedblev atsnige sig frem i de store skove, der omgiver landet mod øst.Neden for skrænterne af disse udbredte havet sin frosne og snebedækkedeflade. Flere gange hørte man den dumpe lyd fra hestetrav og fodtrin på denhårde jord, men gjøngerne fortsatte ubemærket deres vej ned til søen.Da faren syntes at være overstået, gik Ib hen til kaptajnen og udbrøddæmpet:"Jeg tænker ellers, vi narrer svenskerne denne gang.""Måske," svarede Kernbok."å ja, det går nok. Her ned imellem sumpene ved bugten voverde sig knap, lad være der fast ikke er en smøge i det hele land,uden at I jo har været der og udbredt sorg og fortræd allevegne.""Det er en krigsmands lod i ufreds tid," svarede Kernbok."Nej, det er det ikke. En krigsmands lod er at slås i ærlig kamp,så godt og så længe han mægter, men ikke at drive hærværk ogvold mod sagesløse kvinder og børn."."Hvad har svensken gjort eders kvinder og børn?""Jeg skal fortælle jer en historie derom," svarede Ib, idet hangreb Kernbok i armen. "Hist nede uden for skoven, hvor I gårover broen fra Jungshoved, tjente en fattig pige hos den rige ørremandsgårdsfrue. Svensken plyndrede fruens hus, og da de ikkefandt så store midler, som de havde ventet, greb de fruen og pintehende, de greb også hendes tjenestepige, lagde en trommestrengom hendes hoved og skruede den sammen, indtil hun, syg og afkræftet som hunvar, opgav ånden. Sådan bar svenskerne sig adder; I skal have ondt ved at nægte det, for jeg stod selv og såderpå."Jeg også," svarede Kernbok."Den stakkels pige var min søster!" vedblev Ib, "og folkene, somhandlede så, bar den samme uniform som I, gul kofte og blåtskærf."Hvad så?""Ja, resten af historien havde jeg betænkt at gemme hos migselv en stund endnu, indtil I lykkelig og vel havde ført vore folkuden for svenskernes linje. Men siden I spørger mig om, hvad derfølger på, skal I også få det at høre. Der blev en mand tilbage igården, efter at alle disse umennesker havde forladt den. Hanlagde sig ned på sine knæ og bad sit fadervor og nok en lille bønfor den døde, og så svor han til Gud Fader almægtigste, at aldrignogen svensker, som bar den gule kofte med det blå skærf, skulleslippe levende ud af hans hænder. Forstår I, derpå svor han sinsaligheds part i himmerig.""Det forstår jeg nok," svarede Kernbok, "du taler sær tydeligt.""I indser da selv, at man ikke kan bryde en sådan ed.""Naturligvis. - Videre.""Ja, så er der næsten ikke videre tilbage," sagde Ib, mens hansstemme skælvede af raseri, "for så snart nu folkene har forladt os,og vi to bliver ene tilbage, sætter jeg eder denne pistol i øret ogtrykker af. Derefter begraver jeg eder i sneen og trøster mig med,at jeg har holdt mit ord som en ærlig mand.""En ærlig mand, min ven, anser jeg kun den for at være, derlader ven og fjende vederfares lige ret, og det gjorde du ikke, dadu fortalte din historie.""Hvad mener I?""Du har glemt noget.""Det mindes jeg ikke.""Dengang soldaterne slæbte den syge tjenestepige frem for atforhøre hende, trådte en mand i vejen for dem og sagde: "HvadI her vil gøre, kammerater, er et niddingsværk, som vanærer densvenske krigsmand.""Ja, det er sandt!" svarede Ib med bævende læber."Denne mand stillede sig endvidere foran den ulykkelige pige,mens han drog sin klinge og truede med at nedstøde den første,der vovede at lægge hånd på hende. Men soldaterne var berusedeog agtede ikke på hans ord, de kastede et lagen over hans hovedog førte ham ud af saden.""Det gjorde de!" hviskede Ib. "Og denne mand -?""Det var mig.""Eder?""Genkendte du ikke min stemme?" spurgte Kernbok venligt.Ib søgte at tale, men lod sit svar bero med at ryste på hovedet.Kernbok vedblev:"Og for at du kan vide det, når du næste gang bedømmer minelandsmænd så hårdt, så var der blandt alle de barbarer, som begikdenne niddingsdåd, ikke en eneste svensker. Hele regimentet beståraf tyske lejesvende, der blev hvervede på Majestætens tilbagetogfra Polen, noget jammerligt udskud til hobe, hvis fædreland og ærehænger i en pengepung, og som blot følger hæren af samme grundsom kragerne, formedelst byttet.""Ja, ja!" sagde Ib. "Nu genkender jeg eder på røsten. I bad forden stakkels Soffi. Tak, kaptajn, tak!"Ib greb under disse ord Kernboks hånd og trykkede den uagtethans modstand til sine læber."Jeg synes, at jeg hører nogen komme bag ved os," hviskede Abellidt efter, idet han gik hen til dem.Ib standsede, lagde hovedet til jorden og lyttede."Ja," udbrød han, "der lyder hovslag på vejen. Den løse snedæmper larmen, men jeg mærker dog, at de nærmer sig, detlader også til, at de har fundet vort spor, ellers ville de ikkeride i trav.""Hvad agter I at gøre?" spurgte Kernbok."Hvad vi skal gøre, det må jeg udfinde," svarede Ib. "I kaptajn,kan gå eders vej." Med disse ord greb han Kernboks hånd, trykkededen og tilføjede dæmpet: "Når I læser eders aftenbøn, føj så etpar ord til for Soffi. Og Gud være altid med eder." Derpå hviskedehan nogle ord til folkene, og den lille skare forsvandt hurtigt oglydløst i en lavning mellem bakkerne, som gik ned til søen. Kaptajnen blevstående og stirrede efter dem, derpå valgte han denmodsatte vej, som førte tilbage mod Jungshoved.Da Ib havde ført sin skare ned til stranden, vendte han sig ommod folkene og udbrød:"Det lader til, at vi er i knibe, men hvis I vil følge mit råd, såtænker jeg, at vi alligevel skal narre svenskerne. Her udenfor osligger en lille holm, som de kalder Maderne, midt i indsejlingentil Præstø. På de tre sider er søen dyb omkring den, men på denfjerde, nærmest land, kan man næsten gå tørbenet derover til enhver tid afåret. I behøver kun at følge mig én for én. Gå ikke tilnogen af siderne; hvorvel havet er lagt til overalt i denne vinter,skærer strømmen dog isen bort, og forgangen uges tøvejr har gjorthende tyndere. Når I holder det lille lys, som skinner igennemhornruden fra Tappernøje Kro, ret foran, så er vi snart ovre, ladrytterne da se, om de kan hitte den vej. Kom, An’ Mari’! Giv migdin dreng at bære. Du er vel træt af at gå så langt med ham?"Efter at have fulgt sin fører en tid lang nåede skaren over påholmen, som var omgivet af store gråsten, indenfor hvilke man histog her så buske af lyngris og marehalm eller en enkeltstående tjørnebuskhæve toppen over sneen. Skønt havet var tillagt, så langtøjet kunne nå ud over Præstø bugt, hørtes dog af og til den huleog susende larm af bølgeslag under isen, men ingen agtede længerederpå, og gjøngerne gik i land på holmen."Se så, i Guds navn!" udbrød Ib og satte sig på en af stenene."Nu har vi igen fast land under fødderne, og al fare er forbi. Ikkeheller kan svenskerne nu nå os med bøssen, som jeg var mest bangefor. Lad os nu sprede os langs med stenene, for så langt går landet,og vær ikke bange for at gøre lidt støj; lad dem kun høre vorestemmer, kanske vi får dem lokket ud på isen efter os.""Tager jeg ikke fejl," udbrød en af gjøngerne, "så holder heleflokken neden for bakkerne ved Roneklint, og dengang vi komherop, vrinskede en af deres heste.""Ja vist, det er dem, det er dem!" råbte Ib triumferende "De harset os og rådslår vist om at komme herover, lad os lokke demtil det."Han tog en pistol, spændte hanen og trykkede af. Skuddet genlødflere gange ind imellem bakkerne langs kysten. På samme tid såman svenskernes mørke klynge udstrække sig i en lang linie ogbevæge sig fremad hen over isen. Ib blev siddende på stenen i enforoverbøjet stilling. Hans øjne anstrengte sig for at gennemtrængemørket."Hvis de kommer, Ib!" udbrød Ane Marie ængsteligt, "hvadtænker du så at gøre?""De kommer ikke, lille Ane!" svarede han alvorligt og tillidsfuldt. "GudFader har draget en skillevej imellem os og vore fjender, den mægter ingenaf dem at nå over.""Men der nærmer de sig jo, de drager frem i en lang række. Jeghører dem tale sammen.""Jeg også," svarede Ib, "men ret nu taler isen med, hører du,An’ Mari’? Fold dine hænder, Gud nåde de arme mennesker."Endnu mens Ib talte, lød et hult og pibende suk hen over havfladen.Rytterne standsede, de syntes at betænke sig, nogle af demvendte deres heste ind mod land igen, men det var for silde; manhørte et skrald i isen, et gennemtrængende og gentaget skrig. Hestenevrinskede, isfladen bevægede sig og bøjedes sammen, rytterne råbte omhjælp, de kæmpede og forsvandt under isen. Udepå holmen var Ib og gjøngerne tavse, grebne vidner til dette optrin.Svend Gjønge var imidlertid blevet stående og stirrede efter debortgående, indtil det sidste spor af dem var forsvundet i natten.Derpå stængede han døren og satte en træskodde for vinduet,således at man udefra ikke kunne se lysets skin."Nu må jeg bort, før svensken besøger huset," udbrød han tilfreds, "alt erroligt udenfor, de andre er frelst, kaptajnen kan ikkeforråde dem, siden Ib følger med, og ingen har set dem forladehuset.""Ingen uden jeg," svarede en stemme ved alkoven, og da Svendoverrasket vendte sig om, så han den fremmede, som rolig og ube-mærket under de foregående optrin var blevet siddende i halmstolen.Svends første handling var at gribe efter pistolen i bæltet, menda han så den fremmedes blege og sagtmodige træk, slap han denigen og gik hen til manden."Hvem djævelen er I?" spurgte han forundret, "og hvordan er Ikommet ind?""Jeg har siddet her hele aftenen," svarede den fremmede, "ogbringer et ærinde til dig, Svend Gjønge!""Ja, dermed får vi vente en stund," ytrede Svend, "for øjeblikket gælderdet om at komme bort. Er I dansker?""Det hører du vel på mit mæle.""Desværre!" svarede Svend, "jeg har hørt mangen mand tale detdanske tungemål, uden at det derfor var synderlig bevendt medhans sindelag. Jeg mente for resten, at hvis I ikke står i ledtog medsvensken, vil det kun være en ringe anbefaling, hvis man traf jeri dette hus.""Så gør vi følgeskab.""Lad gå, skønt jeg holder mest af at vide, hvem jeg har for mig,det hører nu engang til min håndtering at være forsigtig, fremmede!Omstændighederne har lært mig det.""Det hører også til min håndtering," lød svaret.Svend betragtede manden et øjeblik tvivlrådig, derpå gik hanhen til alkoven, hentede to lagner og nogle uldstrømper."Se her," sagde han, "svøb jer ind i dette og drag strømperneuden på eders sko, så vil vi kunne gå forbi svenskerne på ti skridtsafstand uden at blive bemærket, og så skal jeg føre eder til et sted,hvor I kan forrette eders ærinde i sikkerhed."Manden adlød opfordringen. Svend slukkede lyspinden og listedeud ad døren, her lyttede han først nogle få øjeblikke, derefterkaldte han på den fremmede, og de forlod huset.Svend valgte en sti, der efter nogle minutters forløb førte demned i en af de dybe grøfter, som indhegnede de kongelige vildtbanedistrikterfra herregårdsjorderne. Grøften var på begge siderkantet af træer og buske, der udbredte deres grene oven over den,og vejen lod til ofte at være benyttet på lignende vis som i nat,thi den var temmelig banet og sneen trådt fast sammen."I må enten gå foran eller helst ved siden af mig," hviskedeSvend, "så har jeg større fornøjelse af eders selskab undervejs."Den fremmede adlød."Har vi langt til det sted, hvor du agter at skjule dig?""åh nej, blot et lille stykke vej endnu, bestandig langs med grøften, såer vi der."Da de kom til skoven, sprang Svend op på gærdet og udbrød:"Kom, her er min hånd, lad mig hjælpe jer op, nu er vi i skovenog i sikkerhed, her nede i krattet kan ingen fjende trænge sig fremi mørket, og i alt kender jeg vejen bedre end alle andre. Sæt jerned på stenen og træk vejret lidt, før vi går videre.""Det er just ikke noget mageligt liv, du fører, efter hvad jeghar set i nat," ytrede manden, "jeg er kommet til den tro, at dumåtte kunne have bragt det videre i denne verden.""Måske, men hvorledes?""Du er en dygtig krigsmand.""Ak, dertil måtte jeg være adelbåren, siden adelen alene kanbringe det til noget på den vis.""Der er således her i landet, men du kunne jo søge fremmedkrigstjeneste.""Hos hvem?""Hos den mægtigste, Svend Gjønge! Fordi han ville være bedsti stand til at belønne dine fortjenester, og nu da svensken for tidener mægtigst, ville jeg efter min tænkemåde foretrække ham.""Det lod sig vel gøre," svarede Svend spottende, "især siden hanallerede har sagt mig fredløs. I mit sted ville I altså gå i svenskkrigstjeneste?" tilføjede han med en påtagen ligegyldig tone."Ja, ganske vist.""å, hvad, de ville vel ikke engang have mig.""Måske dog.""Jeg ved heller ingen, jeg kunne henvende mig til.""Hvis det er din mening, så fandt vi vel på råd derfor.""Giv mig da eders råd, siden I engang har begyndt derpå.""Du tænker altså at gøre alvor af sagen?""Ja, hvorfor ikke?""Sandt nok, man kan lettere besvare et hvorfor end et hvorforikke, og jeg vil gå ærligt til værks. Jeg kender en formående mandblandt svenskerne, som kunne skaffe dig den post, du ønsker.""Hvem er denne mand?""Det er gehejmeskriveren hos grev Ulfeldt.""Når kan jeg få svar fra ham?""Straks.""Straks!" gentog Svend, "så må det altså være eder selv.""Og hvis det var tilfældet?""Ja, hvis det var tilfældet," svarede Svend, idet han sprang indimod den fremmede og greb ham i brystet med den ene hånd,mens han drog en pistol frem med den anden, "så fortjener I, atjeg satte jer en pistolkugle i panden, men vel betænkt er I ikkeen ærlig mands skud værd."Efter disse ord kastede han ham så heftigt og uformodet tilbage,at den fremmede, berøvet ethvert middel til modværge, styrtedeomkuld på jorden. Manden ville tale, men Svend afbrød ham:"Stakkels herre! Hvor jeg ynker jer, at I ikke engang mærkededen snare, jeg stillede for at få at vide, hvad I førte i skjoldet. Sådan enmyggedræber tror de at kunne skikke for at få mig til atsvigte folk og fædreland! Forsandt, jeg havde ikke eders hjælpbehov, siden svenske generalen, Gustav Steenbuk, alt i fjor tilbødmig høvedsmands plads og tjeneste blandt sine folk. - Vend tilbage,gehejmeskriver! I nat lader jeg eder slippe, men træffes vi nogensinde på samme vej igen, så bed Gud Fader om nåde for ederssyndige sjæl. - Nu ved I, hvem jeg er."Svend vendte ham ryggen og gik, den andens ord bragte ham tilat standse."Ja, Svend Gjønge!" udbrød manden. "Nu ved jeg, hvem du er,men du ved endnu ikke, hvem jeg er. Før mig derhen, hvor du harbetænkt at skjule dig, så skal jeg fortælle dig resten af mit ærinde.Du har hidtil kun hørt den første halvpart deraf.""Hvad mener I?" spurgte Svend overrasket. "Er det et nyt forsøg,I agter at anstille med mig. Jeg synes, I må have tabt lysten til atkomme igen, siden den første prøve ikke lykkedes bedre.""Men hvoraf ved du egentlig, at den første prøve ikke lykkedesbedre?""Hvoraf jeg ved det?" gentog Svend rasende, idet han trådtemanden et skridt nærmere. "Deraf, herre, at jeg stod på nippettil at knække jeres nakkeben.""Det ville have været højst urigtigt af to grunde, først fordi dumåske derved kunne have skadet din egen sag, og dernæst fordijeg efter en sådan hændelse sandsynligvis ikke ville have fået lejlighed tilat gøre dig bekendt med, at alt, hvad der før blev sagt,kun var en prøve, jeg agtede at stille dig på.""En prøve?" gentog Svend dvælende."Ja, og hvoraf du indser, både at denne prøve ikke mislykkedes,og at min snare var snildere anlagt end din, siden du lod digfange."Jeg får vel tro eder, når I giver mig beviser derpå," svaredeSvend; "men i et punkt har I dog ikke båret eder klogt ad. Jeger en heftig mand, herre, det ligger i mit blod, og den, som fornærmer mig,enten det nu sker for spøg eller for alvor, gør bedsti at være så langt borte, at jeg ikke kan række ham. - Guds død!Man kryber dog ikke ind i huset til den hund, man agter at drille.Siden I altså hverken er gehejmeskriver eller svensksindet, hvemer I da?""Det skal jeg sige dig, når vi kommer til dit skjulested; synesdu da ikke, at de oplysninger, jeg kan give, er tilstrækkelige, så erjeg dig dog så nær, at du kan forsøge på at knække mit nakkeben igen.""Godt," svarede Svend. "Lad os gå."Efter en lang og besværlig gang, der førte hen over så mangekrydsveje og tværstier, at den fremmede ikke havde det ringestebegreb om, hvor han befandt sig, stod Svend Gjønge endelig stilleforan en kæmpegrav, som var omgivet af en rad store gråsten.Svend Gjønge rullede en af stenene til side, og hvor den havdeligget, viste sig et hul, stort nok til, at et menneske kunne krybeigennem."Læg eder ned og kryb ind," udbrød Svend, "det er på høje tid,at vi kommer i skjul. Ret nu begynder daggryet at bryde frem, også nytter vore lagener os kun lidt."Den fremmede krøb ind igennem hullet, som straks efter udvidede sig,således at man kunne stå oprejst. Svend trillede stenentilbage på dens forrige plads og slog derpå ild i sin fyrtønde.

Hvorledes Svend kom til at opgrave skatte
Lyspinden, som Svend tændte, kastede sit rødlige skær omkring idenne hule, hvis vægge var dannet af store granitsten. I det enehjørne fandtes et sengested af utilhugne bøgegrene og opfyldt medfrisk hø. På den modsatte side så man en mængde hjelme, kårderog geværer, som alle bar svensk mærke og lå uordentlig henkasteti en dynge.Den fremmede lod sit blik glide hen over disse genstande; hanhavde taget huen af hovedet og satte sig ned på en trærod, somtjente i stedet for stol."Ja, se jer kun omkring herinde," udbrød Svend. "Jeg har lukketfor os, og vi er sikre for at blive røbede.""Det er min tro godt, vi kan tale uforstyrret," svarede den anden,"jeg har meget at sige dig.""Så lad os begynde med eders navn.""Lad os begynde med mit ærinde, det er alt, mit navn kommersiden, det er intet. Ser du, Svend, så såre Majestæten og det højeriges råd fornam, at svensken tænkte på landgang, bestemte de, atøernes befalingsmænd skulle skikke deres byers og kirkers pengetil København, men budskabet herom blev opsat, ligesom alt andetnødvendigt er blevet opsat i denne usalige krig. Først dengang fjenden stodpå Fyn og begyndte at tage penge i hver en by, han komtil, var nøden på færde, og jeg drog i hast over til befalingsmanden forLolland og Falster for at se, om der derfra lod sig reddenoget. Den kloge hr. von Pappenheim havde på egen hånd sanketalt, hvad der i hans stift var blevet opkrævet i skat og toldpenge,som med kirkens midler og de, der blev skikket fra hr. HenrikRammel på Møen, udgjorde en sum af halvfjerdsindstyve tusindrigsdaler. Det lykkedes mig med megen fare at komme over tilVordingborg, og der har vi nu forvaret alle disse penge på etsikkert sted, siden jeg ikke trøstede mig til at bringe dem videre.I denne knibe tænkte jeg på dig, der besad et kløgtigt hoved og enstærk arm, hvor det kom an på at hjælpe.""Hvem gav mig den lov?" spurgte Svend."Hans Majestæt kong Frederik den Tredie."En glødende rødme fo’r over Svends ansigt ved disse ord; han,så frygtløs, så eventyrlig dristig i alle sine handlinger, vovede idette øjeblik ikke at hæve sine øjne fra gulvet til den lille, blegemand, der sad lige over for ham."Det var da kongen selv, som skikkede eder af by i det ærinde?"ytrede han dæmpet."Det var så!" svarede den anden, "og siden vi nu kommer tilat have beviser nødige, så ser du her det første, som bekræfter sandhedenaf, hvad jeg fortæller."Manden trak en lille lædertaske frem fra sin brystklædning ogudtog et sammenfoldet papir, som han rakte Svend.På dette papir stod skrevet:Alle, som dette brev ser eller hører, vor hilsen tilforn! Såsomærbare Hans Nansen, vor tro og øverste borgmester udi København,er skikket udi kongens anliggender, dens vel at forfremme, så skyldes hamhørighed og lydighed, item hjælp og bistand af hver denriges mand, til hvem han måtte eragte sig at vende og bistand atbegiere.Friederich Rex.Da Svend havde læst brevet, gav han det tilbage til Nansen, somvi fra nu af kan nævne ved hans navn."Kommer I i betryk på vejen, føjede Kongelig Majestæt til, ellermangler den hjælp, som er eder fornøden, siden det gælder om atbringe pengene midt igennem et af fjenden besat land, næsten gennem hanslejr, så opsøg Svend Gjønge, han er mand for at hjælpeeder og den, til hvem I kan sætte eders fortrøstning. Så rejste jegfra Vordingborg og fandt dig først i aftes efter lang søgen, skøntrygtet om dit mod og dine bedrifter fast spørges over den hele ø."Svend trak på skulderen med en ringeagtende mine. "Synes Iikke bedst om, at vi lader eders ros bero, indtil jeg får den fortjentbedre? Hidtil har jeg ikke gjort andet end skaffet mig folk ogfolkene våben, det er først nu, jeg agter at fange an på noget.""Du glemmer, at jeg var til stede under de forskellige optrini dit hus.""Og hvad så? For fanden, herre! Bilder I eder da ind, at så forvovne oghalvvilde mennesker som disse gjønger, folk, der så atsige allesammen er fødte og opdragne i krig og overfald og slagsmål, ladersig regere som fluer i en sytråd. Hvis de ikke kendtemig som den, der magter dem både i mod og manddom, ville dele mig op i ansigtet og på timen vælge en anden fører. Gud nådeegnen, hvis det skete; thi siden de har så ondt ved at lystre nogensbefaling og ikke kender andet begreb om ret end det, jeg foreskriver dem,ville de sprede sig til alle sider som rotter fra entømt lade og måske føre et endnu værre regimente over vore egnefolk end svenskerne.""Nuvel, Svend!" vedblev Nansen, "jeg så da også i aften, at duvar en mand, men det var mig ikke tilstrækkeligt, jeg måtte nøjeudforske dig, før jeg vovede at betro denne vigtige sag i dinehænder.""Det vil sige, at I høje herrer inde i København ikke har andetbegreb, end at en fattig mand nødvendigvis må ophøre at væreen ærlig mand, når man blot rasler for hans øre med en fyldtskindpung. Ak, så tror jeg dog langt bedre om eder, skønt I fortjener detmindre.""Såmænd, Svend Gjønge!" svarede Nansen med et overlegentsmil, "det hører også ungdommen til; den skuffes af alt, fordi dentror på alt.""Jeg er femogtredive år," ytrede Svend."Jeg regner ikke med et menneskes alder efter år, men efter hansfølelser, og deri er du endnu ikke femogtredive år gammel. Eftermit begreb måtte jeg altså mistro dig, indtil jeg fik bevis på detmodsatte.""Nej, djævelen annamme mig, om I måtte!" råbte Svend heftigt."Når Hans Majestæt nedlader sig til at give mig et skudsmål somdet, I før omtalte, synes jeg, at jeg også kunne være god nok foren lille mand som eder.""Vi lader nu den sag fare! Havde jeg uret før, da jeg tvivledepå dig og dine lige, så synes det virkelig, at jeg søger at gøredenne fejl god igen."Svend lo. "Fordi I kommer og beder mig om at hjælpe eder?""Nej, Svend Gjønge, men fordi jeg kommer og tilbyder dig heleæren af dette foretagende, en ære, der er så meget større, fordidine bedrifter først skal begynde der, hvor jeg har erklæret migude af stand til at handle videre."Svend indså rigtigheden af denne slutning, han stod nogle øjeblikke tavs oggrundede, derpå nikkede han og rakte Nansen sinhånd, idet han sagde:"Det er sandt, og vi vil ikke tænke mere på, hvad der er sket.Men hvor stor er den kapital, jeg skal bringe til København?""Halvtredsindstyve tusinde rigsdaler.""Det er mange penge.""Ja, men endda ikke så vanskelige at transportere, eftersom endel af summen er omsat i vekselbreve fra bekendte mænd og kunen ringe part i guld og sølvmønt. Tror du at kunne få disse pengebragt lykkelig og vel igennem Sjælland?""Det ved jeg ikke.""Hvorledes, du ved det ikke? På den måde er vi jo lige nær.""Byfoged!" svarede Svend, "jeg skal sige eder noget. En drengstrækker armen ud og tror, at hele verden hænger i et kalveskind,en mand rækker den ikke længer, end han kan drage den tilbageigen, han må være hurtig til at handle, men sen til at sove. Jeger en mand, som I nylig sagde, og først, når jeg har fanget tingenan, skal jeg sige min mening om den. Det kommer ikke blot an påat skuffe svenskeme, som har en forbandet fin næse, men tillige atfortjene den tillid, I høje herrer sætter til min manddom og snildhed. Hvorhar I forvaret pengene?""Det skal du få at vide, når vi kommer til stedet, thi jeg formoder, at vifølges ad."Svend fo’r i vejret, han stillede sig foran Nansen med flammende øjne."Nå, det formoder I?" råbte han, "da er jeg rigtignok af en helanden mening. Atter mistroisk!""Atter hidsig!" svarede Nansen."Stakkels mand!" vedblev Svend, idet han gjorde synlig voldpå sig selv for at betvinge sin heftighed. "I vil være med veddenne lejlighed. I, som endnu gisper efter luft af træthed over depar skridt, vi nylig gik. I ryster jo af kulde hernede i dette lunekammer; hvordan vil I være faren, når vi kommer udenfor? Sikkenlille, hvid hånd, enhver svensk pibedreng ville vriste sværdet afden, når det kom til kamp. I ville få ondt mellem vore skud ogdåne af skræk, imens vi flygtede. Kast et blik på jer selv, borgmester, også et på mig. Jeg siger det ikke for at forringe eder, menaf os to er I manden, når det i kongens råd kommer an på et kløgtigtindfald, jeg er manden, når det gælder om at vove liv og lemmer for atudføre det. Svøb derfor kappen om eder, herre, og vendtilbage til eders skrivestue; giver Gud mig lykke, skal jeg sørgefor resten.""Lad det da blive, som du bestemmer, halstarrige!" svarede Nansen; "menhusk vel på, at du ved at skikke mig bort overtager altansvar for sagens lykkelige udfald.""Ja, jeg ved det," svarede Svend med et hovednik, "alt ansvarog al ære.""Når er du færdig til at rejse?""Det var jeg fra det øjeblik, I nævnede sagen.""Og dine kammerater?""For en ufærd, borgmester! Hvad angår mine kammerater eder?I kunne lige så godt spørge, om jeg har min mellemmad færdig,eller om mine pistoler er ladt. Det var instruksen, jeg talte om.""Nuvel, kender du præsten i Vordingborg?""Hr. Christen Nielsen, som har anlagt et biværk i sin have?""Jeg hører, du kender manden. Gå og bring ham dette brev framig, jeg har allerede nævnt dit navn for ham; det er en ærlig ogtro dansker, han vil hjælpe dig med, hvad han kan.""Ja, Gud bedre det for den ærværdige herre! Hvis det gjaldt omat læse et helligt evangelium, eller han kunne kalde englene tilhjælp, så var han manden til at hjælpe os. Men her tænker jeg,at mine engle kommer til at forrette arbejdet, hvis sagen skal havefremgang. Præsten ved altså, hvor pengene er forvarede, og jegmå ikke vide det?""Vi har forvaret dem i et af hans bistader. Nu har jeg sagt alt.Tag dine forholdsregler og husk vel på alle de farer og vanskeligheder, derer forbundne med dit vovestykke.""Nej, borgmester!" svarede Svend munter og frejdig, "på planenvil jeg tænke straks, men på farerne vil vi først tænke, når de eroverstået. Desuden er en sejr uden fare kun en ros uden fortjeneste."Nansen rakte Svend Gjønge hånden og beholdt hans i sin, menshan sagde:"På et lykkeligt udfald, Svend! Vil Gud, at vi to møder hinanden igen, ogdu nogen sinde har en ven behov, så henvend digtil mig.""Tak skal I have, herre!" svarede Svend. "Hvis I nogen sindeoftere skulle have Svend Poulsens hjælp behov, så henvend ederkun til mig uden først at lægge snarer. Og kommer I til København, så sigtil Hans Majestæt og den høje riges adel, at jegringe mand råder dem enten til at have fuld tillid til dem, devælger sig, eller også slet ingen; de kan måske have sådan lærefornøden."Mens Svend talte, hørtes en dæmpet larm oven for hulen; stenenblev væltet fra, en mand viste sig i indgangen og han krøb ned,nikkede til Svend og satte sig hen på hølejet i sengestedet, frahvilket han med synlig overraskelse vedblev at stirre på Nansen."Nå, Ib!" udbrød Svend, "hvor kommer du fra?""Fra begravelse.""Hvis begravelse?""De svenske ville ryttere prøve, hvem der nåede højest, de påderes heste eller vandet i bugten; desformedelst druknede de, ogvi stod på holmen og så derpå.""Og Ane Marie og vore folk?""I sikkerhed.""Han er min bedste hånd!" ytrede Svend, henvendt til Nansen."Han er mit hoved!" svarede Ib, som troede at burde gengældedenne artighed. Nansen smilede og sagde:"Jeg kender allerede den gode mand fra før af.""Det er mere, end jeg kan sige," svarede Ib."Ja, ja, Ib! Du skal nok få at vide, hvem han er, han bringer oset ærinde at forrette, hvori vi først skal forsøge vore kræfter. Menderom taler vi sammen i morgen. For tiden tænker jeg, det er bedst,vi glemmer, at det bliver lyst udenfor; lad os slukke vore lys ogtage en god lille søvn på det, vi har udrettet i dag, og på det, vivil udrette i morgen."Ib løste et af høbundterne op og spredte det på jorden, derpåtog han plads. Svend og Nansen udbredte deres kapper over sengenog lagde sig ved hinandens side. Kort tid efter genlød gravkammeret af de tre sovende mænds dybe og langtrukne åndedrag.

Skriftemål
I Vordingborg fandt dagen efter en stor begivenhed sted. Borgerfolkenefærdedes i alle gader og tog vejen nedad mod kirken.Man så tillige flere svenske officerer, som hørte til den garnison,Karl Gustav havde ladet blive tilbage på slottet, mens han selvfortsatte sit tog op mod København.I nærheden af kirken blev trængselen større, bysvendene søgteforgæves at holde vejen til hovedindgangen åben. Tæt uden forkirkedøren stod en klynge svenske krigsmænd, som her fandt enbekvem lejlighed til at iagttage byens skønne, når disse slog slørettil side fra deres ansigter, idet de trådte ind i kirken.Imellem mængden gik en ung mand i gejstlig kappe og med enkrave om halsen. Han var usædvanlig lang og spædlemmet, havdelyst hår, en bleg, usund ansigtsfarve og døde, glansløse øjne. Vedhans side fulgte en ung pige, der bar en bønnebog i et hvidt lommetørklæde.Manden var Oluf Tange, kapellan hos sognepræsten, den ungepige var præstens eneste datter, Gjertrud, og trolovet med hr.Tange.Da de kom ind i kirken, førte kapellanen sin dame op til dennæstøverste stol på gulvet og forlod hende derpå for selv at tageplads i en af korstolene ved alteret blandt de tolv disciple af denlatinske skole, som her udførte korsangen. Hele hans beskæftigelsevar for øjeblikket delt imellem at tygge på sine negle og at optegnedem, der meldte sig til Herrens bord næste fredag.Det var altså dagen før altergang, på hvilken menigheden plejede at gå tilskrifte; og dog kunne man næppe antage, at denneårsag alene havde forsamlet en så usædvanlig mængde i kirken.De tilstedeværendes opmærksomhed var også mindre henvendt påden gamle præst i skriftestolen end på den kvindelige skikkelse,som lå knælende på stengulvet midt i kordøren. Hun var iført envid overkjortel af sort lærred, der nåede hende fra halsen til deblottede fødder."Det er Kulsoen!" hviskede tilskuerne. "I dag står hun førstegang åbenbar skrifte herinde, men på søndag siger de, at hun skalstå med bare ben uden for kirkedøren i den høje sne. Det slemme skarn!""Hvem er Kulsoen?" spurgte den ene af de to mænd, som tilligemed mængden havde trængt sig frem på kirkegulvet, og som vedfortsatte bestræbelser var nået hen i den yderste række."Gudfader bevares nådig vel!" hviskede den lille mand ved deresside, "kender I ikke Kulsoen? Det er jo den lede troldheks, som hargået omkring her i byen og ude på landet og forkoglet både folkog bæster."I dette øjeblik hørte man lyden af en lille klokke, hvorefter graveren komfrem med en lang, hvid stok og med megen værdighedog selvfølelse gik langs med siderne af stolerækkerne for at vækkedem, som var indsovet i kirken. Efter at han var kommet forbiskaren, begyndte samtalen på ny."Hvis det, I fortæller her om Kulsoen, er sandt," sagde den eneaf de to mænd, som imidlertid ubemærket havde trængt sig fremtil nogle svenske soldater, der dannede den første række, "så begriber jegikke, hvorfor byrådet lod hende slippe med så lempeligen straf. Mig synes dog, der er lands lov og ret for, at alle hekse,som lægges for kogleri og anden uterlighed, skulle levendebrændes.""Ak ja, gode herre," sagde borgeren med et suk, "vi tænkte joogså, at byrådet ville have voldet os den fornøjelse, men hun vardem for klog, og siden de ikke kunne bringe noget ud af hende,slap hun med at blive stillet frem i kirken til åbenbar skrifte. - Nugiver hr. Tange et tegn til manden ved orgelværket, at skriftemåleter til ende.""Endnu ikke," ytrede den ene af mændene. "Jeg har også en sagat skrifte for præsten."Han tilkastede sin kammerat et betydningsfuldt blik og trådteud af skaren. Svenskerne spærrede ham vejen, men manden lagdesin hånd på en af høvedsmændenes skuldre og udbrød:"Min herre kaptajn! Tillader I?"Med disse ord gik han op ad kirkegulvet hen til skriftestolen.Kapellanen, som stod i kordøren, standsede ham og sagde:"Hvis I ønsker at stedes til hellig altergang, må I først kommemed mig, at jeg kan tage eders navn og vilkår.""Jeg tænker ikke, det gøres behov, ædle hr. kapellan!" svaredemanden med sin dybe og rolige stemme."Agter I eder da ikke til Herrens bord?""Jeg agter at skrifte," svarede manden. "Om resten kan vi talesved siden."Disse ord blev vekslet i nærheden af den knælende kvinde. Hunhævede sit hoved, som hidtil havde været skjult i hænderne, og manså da et magert, indfaldent ansigt med lumske, fortrukne træk.Hendes gullige hud dannede i de gule tindinger, under øjnene ogomkring munden en utallig mængde rynker, læberne var indfaldneog sluttede kun halvt om en rad af skæve og sorte tænder. Denfremmede kastede et blik på dette ubehagelige ansigt og fo’r sammen, men hanbeherskede sig straks og gik hen til skriftestolen.foran hvilken han knælede. Hr. Tange blev stående i kordøren også forbavset efter ham. Borgeren, der nylig havde fortalt om Kulsoen, vendtesig om mod den fremmedes kammerat og hviskede:"Med forgunst at spørge, gode herre! Hvem var den mand, somvi nys talte med? Han er ikke fra vort kirkesogn, ikke heller harjeg set ham tilforn.""Det tror jeg nok," svarede den tilbageblevne; "hvorledes skulleI vel have set ham, siden han nylig er kommet herind fra Tyskland.""Fra Tyskland," gentog borgeren forundret, "da talte han dogdet danske tungemål sær godt.""Han taler alverdens tungemål, hvorfor skulle han da ikke ogsåtale det danske? Det er en fornem mand af den høje adel, - enyderst fornem mand," tilføjede han med særdeles eftertryk, "ogdet er vi begge to. Han ejer det bedste grevskab, som nogenvil se for sine øjne, det gør jeg med, at sige, mit er kun et lillegrevskab.""å nej," udbrød borgeren forundret, "hvor er det rart at høre.""I dette grevskab har han de dejligste hunde, der findes på dennejord; og dog er hundene endnu intet mod hans bøsser, der hængerluntebøsser fra Lüttich med riflet løb, gaffelbøsser samme stedsfra, så store som kanoner, og bøsser med hjullås, der lader sig brugei hvad slags vejr, det skal være. Jeg taler ikke om hans sabler,de skærer i den hårde flint, som en madkniv skærer i en ost, og så harde endda så fint et bid, at de rager skægget af en mand lige ind tilkindbenet.""Gud fri os!" ytrede tilhørerne med største andægtighed."Men hvorover kommer det, at slig fornem herre går op at skriftefor vor præst?""Han har haft en åbenbaring forgangen nat," svarede manden."Jeg kan gerne sige eder det, siden I ser ud til at være højst agtværdigefolk. Englen Gabriel har vist sig for ham, han har vistsig for os begge to, livagtigt som jeg her står for eder. Nu gårhan op og spørger præsten, om der er nogen synd i, at et kristentmenneske gifter sig med stortyrkens datter. Det gør vi i alle byer,vi kommer igennem."Mens denne oplysende underretning blev givet, knælede denanden foran præsten og hviskede til ham:"ærværdige herre! Sid stille og lad eder ikke mærke med, at Ibliver forundret over mine ord. Jeg kommer i et alvorligt ærindetil eder, og da det er af vigtighed for os begge, at intet menneskeligt øreuden eders hører, hvad jeg har at forebringe, så valgte jegdette hellige sted, fordi det var det sikreste, jeg kunne tænke mig."Den gamle præst stirrede på manden med et udtryk af den mestlevende overraskelse, det varede nogle øjeblikke, før han kunnesvare:"Hvorom eders ærinde end drejer sig, så bør jeg ikke høre deti Guds hus, jeg har kun her kirkens forretning at varetage." Efterdisse ord gjorde han et tegn til at rejse sig, men den andens mørkeog bydende blik bragte ham igen til at opgive denne beslutning.Den fremmede vedblev:"Bliv siddende, herre præst! Jeg beder eder derom. Kan I tænkenoget bedre sted end dette til at forrette et hemmeligt budskab?Bag eder den tykke mur, til alle sider ingen, som lytter, ovenoveros Gud, som vi begge tror på, og som jeg tænker, at vi begge tjenerved at virke for den sag, der er mennesket helligst og dyrebarest,fædrelandets sag.""Hvem er I?" stammede præsten."Mig sender borgmester Nansen, og mit navn er Svend Gjønge.""Svend Gjønge!" hviskede præsten overrasket. "Og I kommerfor at -"Svend smilede. "Jeg kommer for at levere eder et papir, ærværdige herre,som jeg allerede, uden at I mærkede det, har ladet faldefra mit trøjeærme ind i skriftestolen, dernæst kommer jeg for atbede om forlov til at bese eders bier, da jeg hører, I ejer en bigård,som ikke har sin lige i det hele land.""Mine bier," gentog præsten."Ja," svarede Svend, "eller bikuberne, siden det egentlig er dem,der er målet for min rejse.""I trøster eder altså at drage til København, Svend Gjønge! Detbliver en farlig rejse og en slem vej. Frygter I ikke for at påtageeder dette ærinde?""Nej, ærværdige herre! Jeg frygter aldrig. Når vil jeg værefærdig til at kunne tage bort?""Jeg skal overlevere eder alt i denne nat.""Og hvor mødes vi igen?""Her i kirken.""Når?""Jeg tænker, at månen er gået ned klokken tolv.""Til den tid være Gud med eder. I ser så god og ærværdig ud.Giv mig eders velsignelse, jeg vil have den nødig."Svend bøjede sig over mod præsten. Den gamle mand lagdehånden på hans hoved, hævede sine klare øjne i vejret og mumledesagte nogle ord, mens Svend lå knælende foran ham. Derpå rejstehan sig og gik tilbage igennem koret ned til sin staldbroder, somimidlertid havde fortsat underretningen til borgerne med forskelligemærkværdige bidrag.Da der ikke meldte sig flere til skriftemålet denne gang, trådtepræsten hen i kordøren, hvor Kulsoen imidlertid uafbrudt varblevet liggende på knæ. Han gjorde korsets tegn over hende oglagde sin hånd på hendes hoved, idet han udbad sig menighedensgunst og barmhjertighed for den bodfærdige.Da Kulsoen rejste sig, og hendes rynkede ansigt blev synligt foralle, viste der sig et udtryk af trods og raseri. Hun blev overgivettil to af bysvendene, der skulle føre hende tilbage til Gåsetårnet,hvor hun sad fængslet, indtil kirkeboden var endt.Menigheden forlod kirken. Hr. Tange bød Gjertrud sin arm forat følge hende tilbage til præstegården.I Gjertruds lille, runde ansigt kom en vis sørgmodighed til syne,hun lænede sig fastere på sin elskedes arm, mens de vandrede igennem gaden,og hviskede til ham med et udtryk af vemod:"Hvor jeg ynkes over den stakkels, gamle kone. I sandhed,Tange, jeg vil bede fader, at han forkorter den tunge kirkebodnoget.""Vistnok," udbrød Tange og trykkede hendes arm, "kunne duråde, mit unge hjerte, da skulle end ikke den argeste forbryderkomme til at lide nogen straf, alligevel jeg holder den for at væregod mod en så grov misdæder som Kulsoen.""Tror du da virkelig, hun har i sin magt at øve trolddom?""Tilforladelig tror jeg derpå," svarede Tange vigtig. "Sådannekvinder kender mange lønlige naturens kræfter og geister, dem debruger til medmenneskers fortræd. Selv har jeg med egne øjne iJylland ved Nibe set en gammel heks, der mægtede at vise dødeigen, så hårene rejste sig på vore hoveder derved.""Virkelig!" ytrede Gjertrud, idet hun med en frygtsom nysgerrighed så påham."Bliv ikke bange, mit søde, lille hjerte!" sagde elskeren. "Denkunst gør hun aldrig mere.""Hvorfor ikke?""Fordi hun blev levende brændt uden for byen, hvor hun havdesit tilhold," svarede Tange med en selvbehagelig latter. "Lad osikke tale mere herom, det skal ikke være godt, når mørket falder på.""Nej," svarede Gjertrud, "lad os hellere overlægge den tid, dadu i morgen vil følge mig op til apotekeren, der gør de smukkebilleder, at han kan udklippe os vore portrætter, som vi lovedeat sende til moster på Falster.""I morgen falder lejligheden knap dertil," svarede Tange. "Næstefter altergang må jeg skrive på min prædiken til søndag. Jeg haruformærket bragt i erfaring, at den svenske general Vavasor agterat besøge kirken til aftensang.""Men i aften da, kære Tange!" ytrede Gjertrud med et bønligtblik. "Du har jo dine nye klæder på, kunne vi ikke gå straks tilham? Han udklipper folk den hele dag, til han har nydt sin øllebrød tilnadver.""I aften," gentog Tange med en tilsyneladende forundring. "Måjeg ikke i aften gennemlæse evangeliebogen og sætte mig ind iteksten, at min lille Gjertrud kan få glæde af at høre mig rosesog lovtales, når vi til søndag går med hinanden arm i arm frakirken?""Ja, det er også sandt," svarede den unge pige med et suk; "meni den sidste tid kommer du næsten aldrig ned og ser til mig; jegsidder alene med den gamle Sidsel og spinder på min ten, og dutøver oppe på dit kammer, som om vi var skilt ved bjerge og dybedale. Den svenske høvedsmand Manheimer nyder oftere godt af ditselskab end mig.""Det er anden gang, du nævner høvedsmanden i dag," sagdeTange fortrydelig. "Jeg må vel finde mig i hans selskab, som jegkan, og så ofte det behager ham, mens svensken spiller herre ogmester i landet. Af to onder skal man tage det mindste, og jeg serhellere kaptajn Manheimer oppe på mit kammer end inde i dit.""Ja, vistnok, kære Oluf! Men gamle Sidsel siger, at I sidder ogspiller terning og andet højt spil deroppe. Jeg er så bange, at hansselskab ikke skal være dig til gode.""Lille Gjertrud må være en fornuftig pige og tænke, at hunikke er noget barn længer. - Herre Gud! Jeg tror, hun græder!Skal vi nu have et nyt optrin igen? Tør dine tårer af, min elskelige!"vedblev han og kyssede hendes hånd, "at ikke gamle Sidseleller fader skal brumme, når de ser dine røde øjne."Den unge pige adlød. Oluf hævede hammeren på præstens dør,og de trådte ind."Det var min tro på tide, at I kom," udbrød den gamle kone,som lukkede dem op. "To gange skikkede den svenske høvedsmandbud ned for at høre, om hr. Oluf var vendt tilbage fra kirke, ogsiden har han larmet og støjet deroppe på kammeret, som om hanville bryde hanebjælkerne ned af huset."Hr. Olufs matte øjne antog større liv, idet Sidsel nævnedehøvedsmandens navn. "Siden I så siger," ytrede han, "bliver detvel bedst, jeg går op for at holde styr på ham. Sidsel behøver ikkeat bringe mig min aftenkost op for denne gang, jeg er ikke sulten."Tange kyssede med et kærligt smil sin bruds hvide, små fingre,derpå nikkede han til Sidsel og forlod stuen.Den gamle kone blev stående nogle øjeblikke uden at sige noget,hendes spejdende og alvorlige blikke dvælede på Gjertrud. Denunge pige slog sine øjne ned for disse gennemtrængende blikke,som syntes at læse i hendes indre. Pludselig brast hun i gråd ogville forlade værelset. Den gamle gik hen til hende, slyngede sinearme om hendes liv og hviskede bevæget og sagte:"Vorherre vender alting til det bedste for os, mit elskede barn!Men bliver dette længe ved, så vil det kun tage en sørgelig ende."

Et terningespil
Idet Tange gik op ad trapperne til det loftskammer, han beboede,hørte han en dyb basstemme brøle tvetydige ord af en tysk soldatervise. Hanskyndte sig for at afbryde denne ubehagelige sang ogtrådte ind ad den åbentstående dør.En mand i svensk rytteruniform lå udstrakt på løjbænken; vedhans side på gulvet stod en halvtømt vinkande, og foran ham pået bord lå udbredt en mængde små og sirlige breve, som han formodentlighavde gennemlæst, før han hengav sig til hvile."Gid tusinde millioner djævle annamme ham, kapellan!" råbtemanden, idet han udstrakte begge arme imod Tange. "Her laderhan mig sidde og vente efter sig en stiv klokketime tilende.""I vidste jo dog, hr. kaptajn, at jeg var beskæftiget i kirken.""Hvad bryder jeg mig derom! Bøddel og brand! Havde det ikkeværet for den lange vejs skyld, skulle jeg have hentet ham i kirkenog fugtlet ham hjem med min flade klinge!"Kaptajn Manheimer var en lille, bredskuldret mand med et rødtansigt, sort, tæt afklippet hår og et stort overskæg, som efter dentids begreb om det klædelige blev strøget opad mod øjnene. Hanbar et blåt anløbet brystharnisk og en tveægget kårde med bredparerplade, gennembrudt med en mængde små, firkantede hullertil deri at opfange modstanderens klingespids. Foruden kårdenhavde han endnu en daggert, der blev ført i venstre hånd, på samme tid manbenyttede kården, og som vekselvis tjente til angrebog parade."Ja, kig han sig kun om!" vedblev kaptajnen med en tilfredslatter; "hvis han skulle finde, at her ser en smule forstyrret ud, såfår han takke sig selv derfor. Jeg måtte jo have noget at fordrivetiden med, og så tog jeg disse kærestebreve, som jeg gav migtil at læse.""Mine breve!" udbrød Tange harmfuldt."Ja, til mig er de i det mindste ikke skrevet; han må tilgive mig,at jeg ikke lagde dem på plads igen. Her var desuden så koldt indei stuen, at jeg selv måtte gøre ild på, så slog jeg en af hans gamlelænestole i stykker og smed den ind i ovnen med samt dens læderog udstopning. Det hjalp!""Min lænestol!" råbte Tange med stigende harme."Ja, min var det Guds død ikke!" vedblev kaptajnen leende,"og han må pardonnere mig, om her ryger lidt, for det gamle asenaf en stol vil ikke brænde, men så tog jeg nogle af hans papirer ogen tynd, lille huspostil og tændte op med, det hjalp.""Herre Gud!" udbrød Tange med ynkelig stemme, "det er jo enforfærdelig ulykke, I har anstiftet. Mine kostbare papirer og dengode stol! Hvad tror I, præsten vil sige, når han spørger sligt?""Gid tusind skok djævle tage præsten!" råbte Manheimer leende."Efter den store tjeneste, jeg i dag har bevist ham, er han desudenvist for taknemmelig til at tænke på sligt.""Hvilken tjeneste?""Har ikke jeg og min tjener arbejdet for ham fast to timer tilende i denneeftermiddag, mens han var i kirke.""Arbejdet, højtærede kaptajn?""Ja, netop. Jeg gav knægtene ordre til at grave et hul i den dybesne bag om i haven, deri satte vi hans bistokke, en for en, og dækkede demså til igen, imens jeg gjorde mig en god, tyk lunte, velfyldt med svovl, denstak vi ind under stokkene og antændte. Forleden klagede de i køkkenet over,at vi drak dem for meget mjød,derpå har vi nu rådet bod; så snart det behager præsten, vil hankunne lave sig et oksehoved fuldt på ny og vel noget derover, thivi svovlede flinkt og tog alle de bistokke med, som vi kunne overkomme."Manheimer tav og støttede sine arme på løjbænken for ret imag at betragte, hvad virkning hans fortælling gjorde. Tangesintetsigende ansigt havde antaget en blegere farve end sædvanligt,han rynkede sine lyse øjenbryn, men svarede intet. Imidlertid samlede han deadspredte breve samme for at lægge dem på deresforrige sted i det åbne chatol."Nok derom," vedblev kaptajnen. "Det var ikke for at sige dette,at jeg længtes efter ham. Klokken bliver mange, jeg har kun totimer til hans tjeneste i aften. Skyl derfor mjøden af dette tinbægerog lad os få terningerne frem, jeg skylder ham jo revanchefra sidst.""Jeg vil nok spille en stund," svarede Tange, "men jeg har kunto rigsdaler hos mig, som jeg endda skal aflevere til kirkens fattigblok.""Hvordan kommer han til kirkens penge?""Jeg fik dem på visitats i aftes, mens klokkeren gik omkring forat høre, om nogen bandede.""Hvad for noget?" råbte Manheimer leende. "Har man ikkeengang lov til at lette sit hjerte og sindelag med en dygtig ed i dettefordømte land?""Ingenlunde," svarede kapellanen vigtig. "Hvis jeg mindes ret,var det anno 29, da kongelig lov befalede, at præster og lærereflittigt skulle gå omkring i deres sogn og se, om folk holdt morgen ogaftenbøn og lytte efter, om nogen blandt almuen sværgede. Menden, som bander, skal bøde for fireogtyve skilling, mens den, derhører og ikke angiver, skal bøde ti skilling.""Det var jo rart. Gud give da, at folk ville bande dygtigt, destoflere bøder får vi jo under hænder. Altså ejer han to rigsdaler;jeg låner den ene på kavalers parole. For resten har vi altid nogetat spille om, så længe han bærer sølvknapper i sin kofte."Tanges ansigt blev mere livligt, mens han skyllede tinbægeretog bredte et tæppe over bordet, for at lyden af de faldende terninger ikkeskulle høres ned i stuen.Under det spil, som nu begyndte, forandredes efterhånden Tanges ansigt;det antog udtrykket af en rasende lidenskabelighed,hans døde øjne strålede, hans kinder rødmede, årerne stod spændti hans pande. Spil var dette menneskes eneste lidenskab. Lykkenvar ham ikke god denne aften, først tabte han pengene, bageftermåtte den ene efter den anden af hans sølvknapper vandre overbordet til kaptajnen. Manheimer modtog dem med et spottende smil."Min herre begriber da vel nok, hvorfor jeg så gerne gider vindedisse knapper," ytrede han igen efter at have gjort et heldigt kast."I går, da jeg gik ud for at gøre dem, som jeg havde vundet forleden, ipenge, mødte jeg præstens gamle husholderske på trappen.Jeg viste hende knapperne og spurgte, om hun kunne sige mig,hvad de vel var værd.""å, Herre Gud!" råbte Tange fortvivlet. "I har vist Sidsel knapperne, såer jeg da rent ulykkelig.""Ja. hun købte min tro alle knapperne af mig og betalte migresolut, det må jeg tilstå, og jeg tænker nok, den gamle viser detvenskabsstykke også at købe de knapper, jeg vinder fra hami aften.""Og vil I sælge hende dem, kaptajn?""Naturligvis, min kære præst, det var synd andet, end at hunskulle få dusinet fuldt. Nu videre, det er til ham at ryste.""Nej, nej," råbte Tange med alt det raseri, som udgør en kujonsmod. "I kan handle med mig, som I vil, kaptajn! Men hvis Sidselfår mindste nys om, at I har vundet mine sølvknapper, så spillerjeg aldrig mere med jer.""Han ryster terningerne, og det på minutten!" råbte kaptajnenmed rynkede bryn, "eller fanden skal tage mig, om jeg ikke rystersjælen ud af kroppen på ham. Forstår han?"Tange greb bægeret uden flere indvendinger. Spillet begyndtepå ny."Kapellanen sidder ikke i lykke i aften," bemærkede kaptajnenmed et hånligt smil. "Nu har jeg vundet otte knapper, og han harkun to tilbage."Tanges hænder skælvede, idet han rystede bægeret og lod terningerne rullehen ad bordtæppet. Begge brikker viste på seks."Dette går om igen!" udbrød kaptajnen. "Jeg så ikke kastet.""Nej, det går ikke om!" svarede Tange med en fortvivlet bestemthed. "Ret måhave sin gang.""Nu vel da!" vedblev Manheimer. "Vi spiller kvit eller dobbeltom resten af knapperne. Lån mig koften."Tange rakte koften hen på løjbænken til kaptajnen, som med sinkårde filede de sidste knapper af."Kvit eller dobbelt!" gentog Tange, hvem lykken gav mod. Hansamlede terningerne og rystede på ny. Der faldt to enere. Manheimer udbrød ien skadefro latter og slog med sine sporer i betrækket i løjbænken. Turenvar til ham at slå. Ved det første kastviste terningerne på syv, men næste gang lå der tolv øjne påbordet. Kaptajnen havde vundet.Tange sank tilbage og skjulte sit blege ansigt i hænderne."Mord og bøddel!" råbte Manheimer efter i nogle øjeblikke athave ladet sit blik hvile på den fortvivlede kapellan. "Hvor handog er et stort barn, at blive forknyt for så lidt. Jeg har kendt enadelsmand, som på en aften spillede to herregårde bort, uden atder kom så meget som en rynke på hans ansigt; og han hænger medørerne for ti sølvknapper. Siden de synes ham så dyrebare, så behold dem,behold dem alle sammen. Jeg skal ikke være den, derberøver ham kærestens gave."Med disse ord skød Manheimer knapperne over til Tange."Mener I det virkelig?" udbrød Tange tvivlende. "Jeg sætterstor pris på disse knapper, fordi de er en skænk fra min kæreste.""Han kan beholde dem alle sammen," svarede kaptajnen. "Menlige for lige," tilføjede han med et lumsk grin. "Jeg giver hamknapperne, til gengæld derfor skal han fortælle mig, hvor præstenhar forvaret kirkens sølvkalk og brødæsken.""Det lader jeg vel være." sagde Tange, "siden jeg ikke ved det.""Ja, ja," ytrede Manheimer ligegyldigt, "så taler vi ikke mereom denne sag. Han beholder hemmeligheden og jeg min gevinst."Dermed lagde han sin vældige hånd over knapperne, som Tangeuafbrudt vedblev at stirre på."Jeg vil gøre min ed på, at jeg ikke ved det," forsikrede kapellanen medet bønligt blik."Jeg tror ham gerne," svarede kaptajnen tørt, "men ved han,hvad jeg vil gøre min ed på? Det er, at alle hans knapper i morgentidlig spadserer ned til den gamle madmor for samme pris som den,jeg fik sidst.""Nej, for Guds skyld!" hviskede Tange, idet han bønligt straktesine hænder hen mod kaptajnen."Hvor er sølvkalken forvaret?""Ak, Herre Jesus! Jeg har svoret med hånd og mund aldrig atnævne det for noget menneske.""Gå hen og fortæl det til ovnen hist, så bryder han ikke sin ed.""Jeg tør ikke; å, jeg beder eder, kaptajn.""Tror han ikke nok, at den gamle giver mig en ort for stykketaf knapperne?" spurgte Manheimer, idet han gned en af dem påsit trøjeærme og holdt den op mod lyset."Ak, jeg ulyksalige menneske!""Mon det skulle være for gilde at træffe den gamle pulverheksi aften? Jeg tror jeg forsøger min lykke straks, så får hun gevinstenbåde frisk og varm."Sveden brast ud af Tanges pande, han kæmpede med sig selv,han knugede sine hænder sammen over hovedet, mens hans tørreog sitrende læber mumlede en bøn til kaptajnen."Vil han vente, til jeg kommer igen?" ytrede Manheimer udentilsyneladende at have øre for den ulykkeliges kvaler. "Jeg tænkerikke, det skal vare længe, før vi får sluttet vor handel dernede."Med disse ord rejste han sig for at gå. Tange greb ham heftigti armen. "I går ikke," hviskede han."Og hvorfor ikke, min rare ven?" spurgte Manheimer leende."I vil gøre mig ulykkelig.""Ja, det var en god grund," svarede kaptajnen leende og stødtekapellanen til side."O Gud, o Gud! Er der da ingen redning for mig?""Han kan jo redde sig selv," sagde Manheimer i døren."Godt," svarede Tange, "det vil jeg også. I skal få at vide, hvorbegge dele er gemt."Denne erklæring blev givet så pludselig og bestemt, at Manheimer overrasketbetragtede kapellanen nogle øjeblikke, før hanytrede:"Gud nåde ham, præst! Hvis han narrer mig.""Det har jeg ikke i sinde, jeg kender den mand, de er betroet til.""Hvem?""Graveren. Jeg går hen til ham.""Godt!" svarede kaptajnen med et tilfreds nik. "Der har han sineknapper igen, jeg lægger mig da til at blunde lidt på løjbænkenog venter på ham, til han kommer tilbage." Efter denne erklæringtømte Manheimer mjødkanden og lod sig falde tilbage på løjbænken. Tange toghat og frakke og forlod kammeret.

Hvor alterbægeret gemtes
Der forløb omtrent en time, efter at Tange var gået. I hans kammervar der roligt. Lampen brændte mat og døsigt på bordet, og Manheimerslydelige åndedrag tilkendegav en tryg slummer. Denne roblev afbrudt ved de tunge og slæbende trin af husholdersken, somkom op ad trappen. I den tanke, at hr. Oluf var alene på sit kammer, åbnedehun døren, men udstødte et skrig ved at se kaptajnenpå løjbænken.Manheimer vågnede, han tog den lange tane af lyset og betragtede Sidselnogle øjeblikke med et spottende og ondskabsfuldt smil,før han udbrød:"Vær velkommen, min kære mundskænk! Lister I herop på densilde aftenstid for at gantes lidt med mig, så skaf mig først nogetat drikke, ellers vil jeg ikke vide af eder.""Jeg kommer for at forrette mit ærinde til hr. Oluf," svaredehusholdersken med dydig harme, "alt imens jeg troede, han sad ogskrev på sin prædiken til næste søndag.""Sin prædiken," gentog tyskeren med en skoggerlatter. "Gidham ske tusind ulykker, den hallunk! Har han bildt jer sligt ind.Ak nej, motter Sidsel! Vi sad og doblede lidt nu nys, indtil jeghavde vundet alle hans sølvknapper, mage til dem, I købte forleden;da vi blev kede af spillet, skikkede jeg hr. Tange til kyperen athente os nogle flasker franskvin, før vort selskab kommer i aften.""Hvilket selskab?" spurgte Sidsel."Eja, den galgenfugl, fandt han ikke på, at vi i aften, når I ogjomfruen var gået til ro, skulle hente os nogle pigebørn herop oghave lidt lystighed med dem. Mord og brand! Jeg glemmer, at hanbad mig ikke at tale til eder derom, fordi I var en afskyelig, gammelsladdermund, som han sagde, der kun pønsede på at sætte ufredmellem ham og kæresten. Men jeg har bedre tanker om eder, Ilader jer ikke forlyde med noget. Kom og kys mig på min hånd,gamle Sidsel! Var I tyve år yngre, kunne I gøre jer forhåbningom at blive min kæreste, mens jeg ligger her i kvarter."Manheimer udstrakte hånden, men Sidsel tog sit forklæde forøjnene og forlod kammeret med en lydelig hulken.Kaptajnen sank atter tilbage på løjbænken og lukkede øjnene,men denne gang kom han ikke til at sove. Straks efter hørte manskridt på gangen, og Tange kom ind. Kapellanens miner røbedeen heftig og bevæget sindsstemning; der var tillige noget meredristigt og bestemt i hans fremtræden end tidligere."Kommer han allerede tilbage, min bedste!" udbrød kaptajnen."Jeg ventede ham ikke så snart. Fik han graveren i tale?""Tys stille!" svarede Tange og udstrakte hånden med en bydendebevægelse. "Da jeg kom til kirken, fik jeg et bedre indfald. HarI lyst til at slutte en handel med mig?""Javel, min søn, lad os handle.""Hør først betingelserne!""å ja, hvorfor ikke! Han opstiller altså betingelser.""For det første leverer I mig de to slettedalere tilbage, som Ivandt fra mig før. Dernæst sværger I mig til, ved en krigsmandsparole og ved eders timelige og evige vel, at gå ned til Sidseli morgen og sige, at I har taget de sølvknapper i mit kammer, somI solgte hende forleden."Mens Tange talte, havde kaptajnen givet flere tegn på utålmodighed. Hanstampede i gulvet og bed i sine knebelsbarter. Menved den sidste betingelse udstødte han en rasende ed, fo’r ind påTange og greb ham med den ene hånd i skulderen, medens hanmed den anden tog kården, der lå på bordet."Ved min himmerigs part!" råbte han. "Jeg skal straks spiddeham fast til sin egen væg, elendige salmesynger, siden han voverat gøre mig et sådant forslag. Jeg, kaptajn Manheimer, skulle tilstået tyveri, det jeg ikke engang har begået."Tange var blevet bleg, idet kaptajnen sprang ind mod ham; imidlertid tabtehan ikke sin fatning, men udbrød: "Forhold eder rolig,kaptajn! I har hørt mit forslag til ende, nu skal I erfare, hvad jegbyder til vederlag derfor.""Lige meget, jeg går i al evighed ikke ind på den sidste betingelse.""Og hvorfor ikke? I kan jo sige, at I blot tog knapperne for atdrille Sidsel. Hun vil endda ikke finde den grund så utrolig.""Nu, ja - måske," ytrede kaptajnen, "men hvad skal jeg havetil gengæld derfor? Det må være noget særdeles, to kirkebægreville ikke engang forslå! Det må være noget rædsomt, nogetutroligt.""Jeg tilbyder eder også noget utroligt.""Mere end tre bægre?" spurgte Manheimer med øjne, der funklede afbegærlighed. "Sig frem!"Tange tog lyset og så uden for døren for at overbevise sig om,at ingen lyttede til det, han agtede at fortælle. Da han kom tilbage,gik han hen til kaptajnen, nærmede sin mund til hans øre oghviskede:"Jeg tilbyder at vise eder, hvor I kan tage den sum afhalvtredsindstyve tusinde rigsdaler."Manheimer støttede sig med hænderne til bordet. Han stirredepå Tange med opspilede øjne, åben mund og udtryk af en grænseløsoverraskelse. Blodet farvede hans ansigt purpurrødt, mens hansagte og klangløst gentog:"Halvtredsindstyve tusinde rigsdaler!"Dette udtryk forsvandt dog lige så pludseligt, som det havde vistsig. Hans bryn trak sig sammen, og han svarede med et spottende smil:"Enten må han være gal, hr. kapellan, eller også holder han migfor gæk, og Gud nåde ham så!""Ingen af delene," svarede Tange, "det forholder sig, som jegsiger; men læg vel mærke til mine ord: I må selv være om at sættejer i besiddelse af disse penge; jeg ved, hvor de er gemt, og påtager migkun at vise eder stedet.""Så er det da virkelig sandt? Han mener, hvad han siger?"hviskede kaptajnen, hvis glæde steg med ethvert af Tanges ord."Det er ingen udflugt? Han ved, hvor den sum er forvaret? Godt,min eneste ven! Først skal han have sig et trykkys, og dernæstgiver jeg ham mit adelige og velbyrdige navn på, at jeg skal forskylde hamfor hans umage, så han vil tænke på kaptajn Manheimer, så længe han lever.Halvtredsindstyve tusinde rigsdaler! Jegvil slås med den allerværste troldheks, som findes i denne verden,for slig en sum. Kom herhen til vinduet og betro mig, hvadhan ved."Tange fortalte nu, at da han var gået op til kirken for at udforskegraveren, havde han hørt stemmer bag alteret, han blev dastående bag en pille og så præsten og to fremmede i ivrig samtalemed hverandre. Af de afbrudte ord, han hørte, fik han ud, atpræsten havde fået den ovennævnte sum i forvaring, og at deni aften ved midnatstid skulle overleveres til de to mænd, for atdisse kunne bringe den til København.Manheimer sad længe grundende, efter at Tange havde ophørt at tale."Talte disse mænd ikke om, at de havde medhjælpere i sagen?""Nej," svarede Tange; "men såvidt jeg fornam, var begge bevæbnede. Denene var også til stede ved skriftemålet i eftermiddagog havde en lang samtale med præsten.""Og det var i aften, pengene skulle overleveres dem? Vil hanspringe ned og høre, hvad klokken er?""Den er ti forbi.""Mord og bøddel! Så er det på tide, at vi begynder på arbejdet,"ytrede Manheimer med et tilfreds smil, idet han hængte sin kårdei bæltet og svøbte sig ind i en stor, blå kappe. "Lykkes anslaget,kan han gifte sig på minutten, for så gør jeg ham til præst på enaf mine herregårde.""Hvilke herregårde?""En af dem, jeg køber mig for skatten - død og al landsensulykker! Halvtredsindstyve tusinde rigsdaler! Jeg ville dræbe minegen bror for slig en sum."Kaptajnen gik. Tange blev stående i døren og lyttede. Hansansigt vidnede om en vis uro i de første øjeblikke, efter at mandenhavde forladt ham, mens han overvejede de mulige følger af detteforræderi. Manheimer begav sig ud til Gåsetårnet, hvor han i vagtstuen fandtsine kammerater beskæftiget med at spille landsknægt.To af dem rejste sig straks efter hans ankomst og forlod spillebordetaf den naturlige årsag, at de havde tabt alt, hvad de ejede. Manheimer gikhen til den ene og lagde sin hånd på hans skulder.Det var en gammel rytter med et arret og brunligt ansigt, omgivet af ettæt, gråt skæg.Den gamle krigsmand vendte sig mod kaptajnen, nikkede koldtog udbrød:"Tal ikke til mig, Manheimer! Jeg er rasende i dette øjeblik.""Det tror jeg nok, kammerat, når man går hen og bortspillersine penge.""Risikerer man da ikke at tabe, når man sætter sig til at spille?""Nej.""Hvilket spil skulle det vel være?""Det, de fornuftige spiller.""Gamle gæk! Kender I kanske noget til dette spil?""Jeg kommer for at tilbyde eder undervisning deri, kaptajnNieler!""Og I lover mig forud at vinde?""På kavalers parole.""Hvor meget?""Lad os sige hundrede sølvkroner, så overdriver vi ikke.""Men indsatsen?""Livet.""Min tro! Så lidt for at vinde så meget, det spil må I forklaremig nøjere.""Følg efter mig, kaptajn Nieler!" sagde Manheimer. "Jeg ventereder nede bag ringmuren."Lidt efter mødtes de to officerer nede bag volden, som omgavtårnet."Nu, Manheimer!" udbrød den gamle. "Lad mig så få opløsningen på edersgåde.""Den er snart fortalt," svarede kaptajnen. "Jeg sidder i aftenhjemme i mit logi hos præsten, da jeg hører hestetrav på gaden.En rytter holder uden for bislaget, banker på ruden og nævnermit navn. Straks efter kommer der nogen op ad trapperne, og indtræder hr. Magnus Trolle, svenske rigsråden Steen Bjelkes højrehånd, som ligger her i staden, siden kongen udnævnede ham ogUlfeldt til at forhandle med danskernes gesandter. Kender hr.Magnus Trolle eder, kaptajn Nieler?""Ikke det, jeg ved af at sige.""Nu vel! De havde fået kundskab om, at danskerne hemmeligthar skikket to mænd her til byen for ved midnatstid at hente nogledokumenter af et højst vigtigt indhold, som holdes forvaret på etskjult sted i kirken. Disse papirer skal nu I, kaptajn Manheimer,tage fra mændene, hvad det så end koster, og derpå sporenstregsbringe dem til rigsråden. Med samt papirerne følger en pengesumaf tre hundrede sølvkroner, tilføjede hr. Trolle, men I kendersvenske krigsloven, kaptajn: det bytte, en krigsmand vinder medsin arm og sit sværd, skal han beholde helt og ubeskåret. Pengenetilhører eder. - Der har I hele historien på det nær, at hr. Trollepålagde den dybeste tavshed i alt, hvad der angik sagen.""Nu, og så?""Ja, så gik jeg på minutten at spørge min ven, kaptajn Nieler,om han ville være med i dette eventyr.""Tre hundrede kroner, - ikke mere?" spurgte den gamle medet forskende blik. Kaptajnen besvarede dette blik med et smil ogsagde:"Måske noget mere, måske noget mindre. Jeg holder mig til,hvad der blev sagt, og jeg har ikke selv talt pengene.""Naturligvis er jeg med," ytrede Nieler beroliget. "Lad osgå.""Jeg tænker, vi gør vel i at tage nogle soldater med," sagde Manheimer."Derfor lagde jeg planen sådan, at vi går ind i soldaterneskvarter og udvælger os hver fire mand af vort kompagni; karle,vi kan stole på.""Nu ja, de er snart fundet.""To af dem skal tage hver en lygte med og bære den skjultunder kappen, at vi kan få lys i den mørke nat, hvis detgøres nødigt.""Godt," ytrede Nieler, "I har jo lagt en fuldstændig plan. -Videre!""Om jeg mindes ret, er der tre udgange fra kirken. Vi stiller enmand udenfor hver og befaler at give tegn med lygten, så snartdøren åbnes indvendig fra. I, kaptajn, stiller eder foran kirken medfire mand, beredt til at hjælpe den, som giver tegnet. Jeg derimodgår ind i kirken. Har denne plan eders bifald?""å ja, på det nær, at I tildeler mig den letteste post. For fanden!Det er dog også alt for let, jeg kommer til mine penge.""Hvem kan vide det?" svarede kaptajn Manheimer med et smil."Hovedsagen er blot, at I husker på hr. Trolles ord og lader vorteventyr blive den dybeste hemmelighed for karlene."Omtrent ved midnatstid vandrede en skare mænd tavse og forsigtigt gennemden krumme hovedgade, som førte til kirken. Enraslende lyd af våben tilkendegav, at de var bevæbnet. Fra de toforreste så man af og til, når et pludseligt vindpust blæste dereskapper til side, et lysskær fra en af den tids små håndlygter, somfolk benyttede på gaderne om aftenen. Da de kom op ad gaden,lagde Manheimer mærke til nogle mænd, der, så usædvanligt detend var på den sildige tid, drev omkring foran dem, tilsyneladendeuden nogen bestemt hensigt, og forsvandt i retning mod kirken efterat have vekslet nogle ord sammen."Ser I dem?" hviskede kaptajnen til den gamle."Ja vist!""Jeg tænkte mig nok, at der var flere end to om det stykkearbejde.""Så meget desto bedre," svarede Nieler med et tilfreds nik.Soldaterne blev fordelt i den orden, Manheimer havde bestemtog havde næppe indtaget deres forskellige poster, før kaptajnengik hen til hovedindgangen og bankede tre lydelige slag på dørenmed knappen af kårdehæftet. Der var ingen som svarede, men detsvage lys, som hidtil havde skinnet ud igennem de små blyruder,forsvandt pludseligt.Manheimer bankede igen, satte munden til nøglehullet og råbte:"Luk op, i svenskekongens navn!"Han ville netop gentage denne opfordring og trak vejret til etnyt udråb, da han hørte langsomme og slæbende skridt, som syntesat nærme sig døren."Hvem banker så sildig om aftenen på en kirkedør?" spurgte endyb og mandig stemme."Luk op!" brølede Manheimer, "så skal I få det at vide.""Jeg har ikke nøglen til hoveddøren hos mig," svarede manden."Om I vil gå hen til benhuset, så skal jeg lukke eder op der."Kaptajnen udstødte nogle brummende ord, som tabte sig, idethan forlod døren. I samme øjeblik lagde manden inde i kirken sinhånd på skulderen af den gamle præst, der bleg og skælvende stodved hans side, og hviskede:"Gå I nu kun eders vej, ærværdige herre! Eders forretning erudført, fra nu af skal jeg se at sørge for resten. Døren bag alterethar de ladet ubevogtet."Præsten nikkede og vaklede bort, støttende sig til stolerækken.Da han kom til koret, vendte han sig om mod manden, der fulgteefter ham med en blændlygte i hånden. Han udbredte sine armeog gjorde stiltiende korsets tegn over ham. Derpå vendte han sigom og forsvandt bag alteret, hvorfra en dør førte ud til præstehaven, somgik lige til kirkemuren.Ad den vej var det, at Tange havde listet sig ind i kirken ogbeluret de tilstedeværendes samtale.Kaptajnen var imidlertid kommet til indgangen ved benhuset ogsendte soldaten, som stod der, bort for at bevogte hoveddøren.Nøglen blev stukket i låsen, og døren gik op. Tange havde beskrevet graverensom en høj mand i en brun kappe. Manheimer så ogsåen høj mand for sig i en brun kappe. På hovedet bar han en tykfilthue, som indvendig var forsynet med et jernkryds for at afbøde slag."Hvad ønsker I, herre?" udbrød denne mand rolig og fattet, idethan lod skinnet af sin lygte falde således, at det belyste kaptajnensansigt, mens derimod hans eget forblev i skygge. Manheimer vendtesig om og befalede soldaten, der var fulgt med ham, at bevogteindgangen. Derpå trådte han nærmere hen til manden og udbrød dæmpet:"Er du graver her ved kirken?""Graver og kirkesanger, nådige herre."Manheimer smilede vantro. En bevægelse af manden havde ladetham høre klangen af våben under hans kappe."Bærer gravere da våben i denne by?""Ja, stundom ved nattetid, når vore forretninger fører os heni kirken.""Hvad er da din forretning her på denne tid af døgnet?""Jeg satte salmenumrene i tavlerne til altergang i morgen.""Til altergang!" gentog Manheimer, hos hvem dette ord frem-kaldte erindringen om hans tidligere ønske. "Ved du, hvor alterkalken ogbrødæsken er forvarede?""Ja, det ved jeg.""Kan du vise mig dem?""Dersom I ikke frygter for at følge med.""Hvorhen?""Da svensken kom, forvarede præsten dem i en kasse hernedeunder alteret, hvor de balsamerede lig står.""Frygter du ikke selv for at gå derned?""Ak, strenge herre! Som graver har jeg nu gået her i kirken imange år og set på ligene. Jeg tror næsten, at de kender mig.""Og jeg er soldat," svarede Manheimer, "og tror næsten at havegjort flere mennesker til lig i min levetid, end du har set i din.Gå foran, mand, og lad os komme ned til de balsamerede."Graveren gik hen til alteret og åbnede en skjult lem i gulvet,derfra steg han ned i åbningen. Manheimer drog sin kårde ogfulgte ham uden betænkning.Idet han støttede sin fod på stigen, som førte ned i hvælvingen,vendte han sig om og vinkede ad soldaten, der blev stående i døren."Skynd dig ud til kaptajnen," udbrød han dæmpet, "og bedham komme herind med sine fire mænd." Derpå gik han ned adstigen.

Blandt de balsamerede
Da den formentlige graver, det vil sige Svend Gjønge, kom nedi hvælvingen, slog han lågen tilbage fra sin lygte og hængte denop på en af murpillerne. Ved dens skin så Manheimer en rummeligkælder med gotiske spidsbuer og to døre mellem sidepillerne. Beggedisse døre førte ind til familiebegravelser for de forskellige adeligelig, som kirken gemte. Den ene dør var gennembrudt med jerngitter, gennemåbningen trængte et svagt lys af en lygte, der indenfor var ophængt påvæggen. I den første kælder, hvori Manheimerbefandt sig, stod flere store kister, betrukne med sort klæde ellerlæder og beslagne på alle kanter med messingsøm."Mord og bøddel!" udbrød Manheimer, idet han så sig om."Præsten ved at finde et godt gemmested til sine skatte.""Ja. herre!" svarede Svend, "men I skal først lære det rigtigt atkende. Der ser noget forstyrret ud hernede, for i de første dageeders folk kom til byen, gik de ind i kirken og ransagede alt. Debrød låget af kisterne og løftede ligene ud for at se, om de kunnefinde noget værdifuldt hos dem.""Det er meget sandfærdigt, hvad du der fortæller," svaredeManheimer. "Jeg var selv med ved samme lejlighed, men vi fandtikke noget synderligt. Havde jeg dengang vidst, hvilke skatte dengamle halunk opbevarede, skulle der være blevet ryddet bedre op.""Ak, ædle herre! Det lille alterbæger er endda ingen stor skat.""For djævelen! Jeg tænker heller ikke på bægeret alene. Medfå ord, jeg ved, at præsten her i kirken har forvaret en stor sumpenge, du må udlevere os, siden det vel er dig, som skulle skaffedem bort herfra.""Ah!" udbrød Svend, "her har altså været forræderi med ispillet.""Det giver jeg dig lov til at grunde på siden. For øjeblikketnytter det ikke at nægte noget, jeg ved besked om alt, og minekammerater har omringet kirken. Kommer du med udflugter, viljeg være forbandet, om jeg ikke lader dig hænge op under lysekronen. Forstårdu mig?""Ja, meget nøje," svarede Svend; "men jeg er endda heller ikkeså ubeskyttet, som I kanske mener; og siden I nævner eders kammerater, såhar jeg også mine nær herved.""Hvem mener du?"Svend smilede og pegede omkring på de åbne ligkister, medenshan svarede: "Jeg mener de døde!""Vil du gøre nar af mig?" råbte Manheimer truende."Følg blot med og se på dem," vedblev gjøngen. "Det er enddaikke så dårlige svende, som I bilder jer ind."Kaptajnen kastede et blik hen over kisterne, udstødte et råbog fo’r et skridt tilbage. Bag hver kiste så han en høj og bredskuldretskikkelse rejse sig i vejret. Disse fire mænd, som så uformodet viste sig,syntes at betragte kaptajnen med et udfordrendeog hånligt smil; de var alle bevæbnede og samlede sig om graveren.Denne hviskede nogle ord til dem, hvorpå de forsvandt."Du lader dine mænd gå," udbrød Manheimer forbavset."Jeg gør så," svarede Svend roligt. "Det er ikke her, deres hjælpgøres mest nødig.""Som du vil, mand! Vis mig blot, hvor pengene er forvarede,så skal jeg intet ondt gøre dig; men om du så var den skinbarligsteBelzebub selv, må du rykke ud med dem.""Og hvis jeg alligevel vægrer mig?" spurgte Svend."I så fald er vi her to brave adelsmænd, som vil prøve, hvorledessvensk stål bider på dig og dine.""Frygter I da ikke for en kamp her?" svarede Svend. "HvorI så de døde så hurtigt blive levende, kunne måske de levende ligeså hurtigt blive døde."Kaptajn Nieler viste sig i dette øjeblik over åbningen fra altergulvet medsine soldater og steg ned ad stigen."Fem til," udbrød Svend. "Jeg troede ikke, I var så mange.""Der venter endnu et par stykker ovenfor.""Nej, lad os ikke få flere herned," svarede Svend, "ellers vil Ijo fylde den hele hvælvning."Og før nogen anede hans hensigt, skubbede han lygten ned frasømmet og knuste den på gulvets stenfliser. I det bælgmørke, somderved opstod, hørte Manheimer Svend drage stigen til sig og etdumpt skrald, forårsaget af en ligkiste, som han væltede ned fraskamlerne for at danne en forskansning mellem sig og døren tilden næste hvælving."En lygte herned!" råbte Nieler.Soldaterne, som ventede ovenfor, udstødte et skrig, da de så, atstigen var taget bort, hvorved de blev hindret i at komme ned tilderes kammerater. De bandt en lygte fast i enden af et sabelskæfteog firede den ned i hvælvingen. Lysets stråler brødes i skjoldeneog våbnene på væggen over adelsmændenes kister og kastede tilligeet svagt skær hen over ligenes gulblege og indtørrede ansigter.Trækvinden fra den åbne lem bevægede de gamle, udtungede faner,som hang ned fra loftet. Mændene ventede kun på et tegn til atkaste sig over den ene, som bag en væltet ligkiste imødeså kampenmed en frygtløs ro. Ovenover dem fra den åbne lem så man deophidsede ansigter af soldaterne, der var blevet skilt fra deres kammerater,og bag døren til den næste hvælving, gennem hvis jerngitter lyset skinnede,flere mørke skikkelser, som færdedes i travlvirksomhed, uden tilsyneladende at have nogen tanke eller opmærksomhed for,hvad der skete udenfor."Fremad!" råbte Manheimer pludselig. "Det gælder en dukatfor det første stød, som rammer ham."Med disse ord svang han sig op på ligkisten."i så fald vil i ikke komme til at vinde!" råbte Svend og affyredeen pistol mod Manheimer. Kaptajnen tumlede tilbage, men kuglenvar prellet af mod hans brystharnisk."Måske dog!" udbrød han med en hånlig latter og førte et stødmed sin kårde efter Svend."åh!" udbrød denne, "du bærer brystplade. Så forsøg da dette."Han gjorde et udfald efter kaptajnens hoved, men Manheimertrak sig tilbage, og sværdet strejfede kun hans venstre skulder.To andre trængte frem over kisten og angreb på begge sider.Svend optog den førstes hug i sin kappe, som han hævede medden venstre arm, derpå trådte han et skridt tilside for at undgåden andens slag, og jog sit sværd ind i den ene soldats bryst.Manden udstødte et kvalt suk og faldt overende. Hans kammeratfik ingen tid til at gentage sit udfald, thi i det samme Svend drogsit sværd ud af den faldne, hævede han det til et hug, der såredesoldaten i armen. Denne udstødte en drøj ed og sprang tilbageover kisten.Kaptajn Nieler havde imidlertid draget sig hen imod den eneside, i den hensigt at komme inden for kisten, uden at vove sigfrem lige over for Svend. Denne begreb hans hensigt. Da soldatensprang tilbage, kastede gjøngen et blik over sine modstandere også Nieler med den venstre hånd tilvinke Manheimer, mens hanselv gjorde det første skridt, der bragte ham inden for kisten.Svend gjorde et spring hen imod ham og lagde sig ud til et anfaldmod Nieler, som denne afbødede; ved det næste stød fornam Svendaf den ringe modstand, hans klinge mødte, at den måtte have truffet, men idet halvmørke, som hvilede over hvælvingen, kunne manintet tydeligt bemærke; da Svend drog sit sværd tilbage, udstrakteNieler begge sine arme, hvirvlede sig rundt, vaklede og faldt tiljorden med et gennemtrængende skrig.Endnu før Nieler faldt for aldrig at rejse sig mere, havde Manheimer gjortet nyt forsøg på at trænge over skranken. Idet hanfik fodfæste på den anden side, gjorde han et rasende udfald modSvend. Denne parerede med kappen over den venstre arm og slogManheimers kårde i vejret, mens han gengældte stødet, men fejledeatter, idet hans fod gled i den blodstrøm, som Nielers legeme udbredte overfliserne. Derved var han kommet Manheimer så nær,at han ikke fandt plads til at føre noget nyt stød mod ham. Manheimer drogsin daggert, da Svend fo’r ind på ham og slog hamkårdehæftet i hovedet.På samme tid hørtes en jublende skrig fra soldaterne ovenoverlemmen. En af dem havde revet alterklædet over, sammenbundetstykkerne og lod sig nu af sine kammerater hejse ned i hvælvingen.Den næste sad allerede med benene nede under gulvet, beredt tilat følge ham, da der lød en gennemtrængende piben inde fra sidehvælvingen.Soldaten studsede. Ved denne lyd fo’r et smil overSvends ansigt. Han trådte et skridt fremad og lod sine øjne løbeomkring i hvælvingen. Hans af kampen ophidsede ansigt glødedei en stærkere rødme, da han så det værk, han her havde udført.Af sine modstandere havde han dræbt to og gjort to andre udygtigetil at fortsætte kampen. Han drog en pistol frem af sin kofte, toget omhyggeligt sigte og trykkede af. Tillige med knaldet hørte manstumperne af den sønderskudte lygte rasle ned på gulvet. Lysetslukkedes, og hvælvingen var atter indhyllet i det dybeste mørke."Se så, mine venner!" udbrød han. "Nu er vor gerning fuldbragt,og Svend Gjønge byder jer farvel, indtil vi træffes igen."Efter disse ord hørte soldaterne en dør blive åbnet og atter slåeti og derpå raslen af skodder, som på den modsatte side blevskudt for.Manheimer udstødte et dumpt brøl, han anede, at hans plan idette øjeblik blev tilintetgjort, men han vovede ikke at følge efterSvend, før soldaterne ovenfra havde hejst en lygte ned i hvælvingen.Da der atter blev lyst dernede, var Svend forsvundet, det sammevar tilfældet med lyset, som hidtil havde skinnet igennem dørenfra den næste hvælving."Hejs lygten ned til os?" råbte Manheimer rasende. "Alle mandherned, og lad os prøve, om vi ikke i forening kan sprænge døren."Soldaterne trængte sig frem over ligkisten og satte skuldrene tildøren, men den trodsede ethvert forsøg. Manheimer opfyldte hvælvingen medsine eder og skrig; da han endelig indså, at det villevære ham umuligt at bryde døren op, stak han sin daggert indmellem rammen og jerngitteret; det lykkedes ham omsider at brydenoget af dette ud. Derved fik han armen ind på den anden sideog trak skodderne tilbage, hvorved døren gik op og åbnede engennemgang for svenskerne.Ved lygtens skin så de, at hvælvingen var forladt. En stærktrækvind strømmede de indtrængende i møde fra et af kælderhullerne i muren."Mord og bøddel!" brummede Manlieimer. "Det er den elendigekapellan, der er skyld i hele vor ulykke. Han skal komme til atbøde derfor. Hvad, om jeg sagde, at han havde lokket mig ned tilkirken, og at præsten der havde stillet os et baghold. Sådan fårjeg ram på dem begge, og præsten får tillige at vide, at hanssvigersøn røbede os hemmeligheden."Med disse tanker beskæftigede den værdige kaptajn sig på vejentil sine kammerater i Gåsetårnet.

Hvori nytten af en kakkelovnskrog overgår dens behagelighed
Hovedgården Iselingen lå omtrent en halv fjerdingsvej fra Vordingborg ogblev bestyret af lensmanden Tyge Høeg.Aftenen efter at Svend havde modtaget pengene af præsten, sadhr. Tyge og spillede dam med sin skriver. Det var i en stor sal,hvis mørke, med lædertapeter betrukne vægge og høje, hvælvedeloft kun sparsomt oplystes af den lille lampe, lensmanden havdestillet hen foran dambrættet.Midt i salen stod et stort bord af massivt egetræ med fire kugledeog plumpe fødder og skjult af et gammelt og hullet klæde. Langsvæggene sås en række høje armstole, hvis ryg og sæder var aflæder, udsirede med forgyldte linier og fastnaglede med messingsøm.I en krog ved kaminen sad lensmanden i en sort og hvidstribet,ulden nattrøje ved siden af et flammende bål.Tyge Høeg var lidt over de halvtreds. Hans hoved begyndte atblive skaldet, derimod tiltog hans bug og kinder i en forbavsendefyldighed og runding. Hans dobbelte hage skjulte næsten sløjfenpå halstørklædet, hans lyseblå øjne havde et stirrende og ubehageligtudtryk."Hør skriver!" udbrød han efter lang tavshed. "Hvis nogen spørger, hvad haner, kan han svare, at jeg kalder ham for en slyngel.Jeg viser ham den gunst og nåde at spille med ham, og så forskylder han migmed at sidde og snyde mig op i mine åbne øjne. Nuhar han jo vundet den tredie ort fra mig.""Jeg, nådige herre!" udbrød skriveren forbløffet."Hold din mund!" vedblev lensmanden. "Jeg siger, at han spiller falsk, ogdet er godt dansk. Hvorledes skulle han ellers kunnevinde fra mig?"Tyge fik ingen lejlighed til at udvikle dette begreb nøjere, thitjeneren trådte ind og meldte, at Espen Naas. den rige købmand fraVordingborg, stod udenfor med et kvindfolk og begærede herreni tale."Ej hvad!" udbrød Tyge overrasket. "Er han allerede der? -Hør, Toller! Hold dem lidt op med snak og påfund, imens jegpynter mig, - bild dem ind, jeg har forretninger - sig, hvad du vil,og af sted med dig."Tjeneren gik."Nå, skriver!" vedblev herren med større venlighed. "nu gælderdet min sjæl om at komme i klæderne i en fart. Hent mig minestøvler med de lange sporer og min kam; hvor er min kam? Densidder i rebet bag det lille spejl. Lad mig se, han tager benenemed sig."Under disse udbrud flyttede lensmanden lampen hen på detstore bord midt i stuen, iførte sig en carmoisinrød plysses kofte,bandt tørklædet fastere om halsen, hvorved hans ansigt antog enmere blodrød farve end tilforn. Skriveren bragte imidlertid støvlerog kam."Træk dem på mig," hviskede Tyge, mens han stak benet frem,og, siddende foran et lille spejl med lampen i den ene hånd ogkammen i den anden, søgte han at skjule sin skaldede pande vedat rede al baghåret frem over den."Se så!" udbrød han tilfreds. "Nu kan han gå og kalde købmanden ind. Bringos så en flaske franskvin herop fra kælderen, herhar han nøglen, men han stikker ingen af flaskerne til sig, somhan gjorde sidst.""Det har jeg aldrig gjort," ytrede den ulykkelige skriver, hvemblodet steg til hovedet ved denne fornærmelse."Hvad bryder jeg mig om hans nægten!" råbte Tyge. "Der varnitten flasker, kort før han hentede mig den sidste, og dagen eftertalte jeg kun sytten, ved han det! Her er nøglen. Ud med sig oglad os få tre rene glas ind!"Skriveren ville gøre en bemærkning. Lensmanden stampede igulvet og pegede på døren, mens han tog plads foran det store egebord og gavsig til at sprede papirerne omkring til alle sider, forat det for de kommende skulle se ud, som om han havde været beskæftiget vedbordet.Straks efter trådte den omtalte købmand ind, en lille bleg ogkroget person med et snu og listigt ansigt, der udmærkede sig vedet uafbrudt vekslende minespil. Ved hånden førte han en pige,hvis spæde og ungdommelige figur til dels indhylledes af en klædeskåbe. Hun rødmede undseligt, mens hun med ærbar mine og nedslagne øjnenejede for lensmanden."Træd kun nærmere, min kære Espen!" udbrød Tyge med etforekommende smil og gav købmanden ved en håndbevægelse tegntil at tage plads på stolen ved hans side. "Jeg ser med glæde, athan har beredt mig den overraskelse at tage sin kære datter med.""Overraskelse!" gentog Espen studsende. "Nådige hr. lensmanden skrev jo isidste brev udtrykkelig, at jeg skulle komme med lilleEllen og ikke hende foruden.""Nu ja, måske!" sagde lensmanden, fortrydelig over ikke at væreblevet bedre forstået; "jeg gjorde det i den mening, at slottet herville være et mere passende hjem for den lille jomfru end byen,hvor det vrimler af så mange vilde og slemme krigsfolk."Espen brast i latter. "Ak, velbyrdige hr. lensmand! I har ikkenødig at bruge så mange omsvøb; lad os gå lige til sagen. Jeg harallerede forklaret min lille Ellen, at hun måske kom til at bliveher på slottet for bestandig og bestyre den nådige herres hus, hvisjeg ellers overtydes om, at herren sætter nogen pris på hendesselskab.""Har I virkelig!" udbrød Tyge fornøjet og trak sit halstørklædeop over hagen, som ved en bevægelse havde vist sig i et større forhold, endhan ønskede. "Og hvad siger da den kleine Ellen dertil?"spurgte han med sit venligste smil. "Kunne min lille pige have lysttil at blive her i disse store og kønne stuer, at få sig nye kjoler afsilke og det fineste hollandske klæde, at lade sig opvarte af minefolk og ikke bestille andet end at pleje mig stakkels mand lidt påmine gamle dage? Hvad?"Den unge pige tav, fordi det under den øjensynlige kamp, hvorihun befandt sig, var hende umuligt at fremføre et ord, hun vovedefor første gang med et ubeskriveligt bønligt udtryk at hæve sinestore, blå øjne op til det grinende satyransigt."Ellen!" udbrød faderen med et lynende blik. "Kan hun ikkesvare hr. lensmanden?"Ellens læber sitrede, hun foldede sine små hænder over brystet,idet hun hviskede sagte, næsten uhørligt:"Ak, nådige herre! Jeg ville så nødigt blive her på slottet; havforbarmelse med mig lille pige.""Hendes fader er en dumrian," svarede Tyge Høeg, "jeg skulleikke sige det så ligefremt. Han har forebragt mit hjertes ønske påen ravgal måde; af alle mennesker er jeg nok den, som mindstville gøre hende noget til fortræd. Men tør hun sine kønne øjneog gå så lidt ned til husholdersken. Jeg har en sag at afgøre medhendes fader imidlertid."Ellen rejste sig, glad over den givne tilladelse."Kom først hen til mig, før hun går," vedblev Tyge med detstørst mulige udtryk af venlighed, som han var i stand til at givesit ansigt. "Kom herhen, min søde dukke, at jeg kan knibe hendelidt i hendes røde kinder."Ellen adlød nølende og ilede derpå ud af salen."Nu vel, hr. lensmand!" udbrød Espen, da de blev alene, idethan, uden at afvente tilladelse, tog plads på en stol ved Tyges side."Hvad tykkes eder om den små?""For så vidt ret godt, hun er køn af udseende, og I siger jo, athun er vant til at tage vare på husets gerning hos eder, men I griberblot tingen galt an med den evindelige snak og har gjort pigen bange.""Ja, lad I mig derom," svarede købmanden, "jeg kender Ellenbedst og ved nok, hvad jeg gør.""Ja, ja. hvad forlanger I da for, at jeg får hende til mig i huset?""Derom er vi jo allerede enige; jeg forlanger kun den halm, derstår i ladegården næst herved.""Det er for meget, Espen, det er, få mig skam, for meget. I harnu allerede udplyndret to af vore magasiner, og hvordan vil detvel gå siden, når jeg skal til at aflægge regnskab?""Jeg tænker, at I kan spare regnskabet for eftertiden," svaredeEspen leende. "Det er jo til svensken, vi sælger halmen, og andetherskab får landet vel aldrig.""Hvor meget udbragte I det sidste til?""Ja, Gud bedre det! Hidtil har jeg ikke set så meget som en hvidderfor; den gale kaptajn udsætter betalingen fra tid til tid. Til idag havde han bestemt lovet mig pengene, men da jeg kom ned ihans kvarter i morges, teede han sig som en forrykt mand, bandedeog støjede og påstod, at kapellanen havde stjålet halvtredsindstyvetusind rigsdaler fra ham."Tyge brød ud i en skoggerlatter. "å, fortæl det igen," råbte han,"det gør så godt at komme til at le rigtigt. Den blegnæbbede kapellan! -Hvor mange penge var det, I sagde?""Ikke mindre end halvtredsindstyve tusind rigsdaler," gentogkøbmanden. "For resten skal der nok være noget sandt i historien,for jeg spurgte kaptajn Manheimer ud og fik at vide, at svigerfaderen, dengamle præst, havde leveret summen til den SvendGjønge. som folk nu snakker så meget om her på egnen, at hanskulle se at bringe den til København. Vist er det, at der har væretstor alarm i byen i nat."Tyge var sunket sammen på stolen, han syntes fordybet i sineegne betragtninger uden at ænse, hvad Espen fortalte. Pludseligfo’r han i vejret og udbrød:"Halvtredsindstyve tusind daler! - Hvad!""Ja, det er en rar, lille sum.""Jeg skulle ikke bøje mig for kongen, men agte mig for denrigeste mand i Danmark, om de var mine."En tjener trådte ind og meldte, at to mænd var kommet til slottetog begærede lensmanden i tale."Hvem er disse mænd?" spurgte Tyge."Det skal jeg ikke kunne sige," svarede tjeneren. "de er så kortefor hovedet og holder ikke af at give sig i tale med os; de trak enlille slæde efter sig, hvorpå der lå to øltønder som de, marketendernebruger, når de drager landet om til krigsfolket.""Lad dem komme ind," sagde lensmanden.Tjeneren gik, straks efter trådte to mænd ind i stuen. Det varSvend Gjønge og Ib. Svend havde slået hætten af sin brune kofteop over hovedet, således at hans ansigt var halvt tilhyllet af den.Idet han gik hen over gulvet, hørtes en klirren, der tydede på, athan var bevæbnet. Ib blev stående ved døren og lod sine sorte ogskarpe øjne løbe omkring over alle genstande i salen."Min herre lensmand!" udbrød Svend, da han kom hen til bordetog havde slået hætten tilbage. "Jeg kommer herop i aften for atsøge bistand hos eder.""Hos mig," ytrede Tyge forundret."Sagen er, at jeg og min kammerat har fået i ærinde at bringeto ankre kostbar vin til svenskens general på hin side Præstø; menvejen er træls og vinen tung, vi fattes en hest til vor slæde, denvil jeg låne hos eder.""Må jeg se det brev. I fik med til generalen," sagde Tyge ogstrakte hånden ud mod Svend."Jeg har intet brev." svarede Svend. "Manden, som skikker mig,troede mig på mit ansigt. Det samme får I gøre.""Med forlov at spørge, hvor er den vin fra?" spurgte Espen medet lurende blik.Svend vendte sig om og gav kræmmeren et målende øjekast, idethan sagde:"Med forlov at spørge, hvor er den mand fra?""Han er også skikket af by med et hemmeligt bud," svarede Tyge."Hvis så er, vil jeg råde ham til at bære sig ad på samme vissom jeg. Jeg betror mig aldrig til fremmede. I er vel også kommetfor at bede lensmanden om bistand? Der ser I, hr. Tyge, hvor godtfolk kender eders sindelag, alle de, der går bud for svensken, tyrtil eder undervejs, når de trænger til noget.""Hvad vil I sige dermed?" spurgte Tyge, ubehageligt berørt vedSvends hentydning til den gunst, han stod i hos fjenden."At tiden går, og at I må låne mig den hest, jeg har nødig tilmin slæde.""Gud bedre det, for hvad hest jeg har at undvære," ytrede Tygemed et skuldertræk. "To måtte jeg give til hæren, da de slæbtede svære kanoner op mod København, to fik Kongelig Majestæt,Karl Gustav, til sit eget brug, siden både hans hest og vogn sanki havet undervejs på bæltet. Nu har jeg alene en gammel følhoppetilbage, som ikke er nogen tjenlig.""Den kan være god nok til mig, og jeg låner den med ederstilladelse.""Nej, min sjæl, om I gør.""Så låner jeg den uden eders tilladelse.""Eja!" råbte Tyge med en hånlig latter. "Du taler min tro, somom jeg ikke havde mine folk i nærheden, der på et vink af migkunne kaste dig på porten.""Hvis I gjorde det," sagde Svend rolig, "kom jeg i nærheden afmine folk, nogle af dem venter uden for porten."Ib, som under samtalen var blevet stående ved døren, rømmedesig i dette øjeblik og begyndte at klirre med sin sabel, det sædvanlige tegnpå, at hans kamplyst begyndte at vækkes.Kræmmeren sad i skyggen af lampen og tegnede med en pen påegebordet; han dyppede den og skrev to ord på et stykke papir, somhan skød hen til Tyge. Lensmanden så papiret og læste forundret:"Giv efter!" Han vovede i dette øjeblik ikke at kaste sine øjne påEspen, men vant til at bøje sig for dennes gode indfald, forandredehan pludselig tonen og udbrød:"Herre min Gud! Hvor I farer op for ingenting; jeg talte jo kunsådan for spøg.""Ak, hr. lensmand!" sagde Svend Gjønge, "tro heller ikke, jegsvarede i alvor. Hvorfor skulle det vel falde mig ind at tage edershest med magt, siden jeg forud vidste, I ville lade mig få dengodvillig?"Tyge syntes at betænke sig på svar, mens han så over modkræmmeren. Denne tog ordet:"Ja, I ser på mig, nådige hr. lensmand! Min nærværelse er måskeeder og disse gode mænd til besvær. Men hvis de blot vil gå nedi borgstuen, til jeg har fået den besked, I lovede mig, så går jegmin vej igen, og I kan da tale sammen uforstyrret.""Varer det længe?" spurgte Svend."å nej," sagde Tyge, "lad eder give mad og drikke dernede,og kom kun tilbage, så snart I har spist."Til trods for Svends skarpe blik var kræmmerens list undgåethans opmærksomhed, han fattede derfor heller ikke årsagen tildenne pludselige venlighed. Imidlertid adlød han lensmandens opfordring oggik hen til døren, Ib rømmede sig og klirrede frygteligt med sin sabel, idetde forlod værelset. Så snart de var kommetudenfor, greb Ib Svend i armen og lagde sit hoved til døren for atlytte, Tyges og kræmmerens halvsagte hvisken tabte sig på grundaf den lange afstand."Så sandt jeg er en ærlig mand," hviskede Ib, "de tænker på atspille os en streg. Jeg så den lille kræmmer smile så lumsk, da duvendte ham ryggen. Men vi skal snart komme under vejr med,hvad de har for."Efter disse ord spændte Ib sin sabel fra siden og leverede dentil Svend."Tilbage til stuen igen. Jeg lod, som om jeg lukkede døren, davi gik, men den blev stående på klem. Vent mig dernede! De harbestemt noget i sinde."Med de samme ord åbnede kræmmeren samtalen, da Svend havdeforladt salen."De har bestemt noget i sinde, de to gavstrikke!""Mener I?" udbrød Tyge med åben mund."Ja! Og hvem tror I vel, den var, I talte med?""Han så mig rigtignok sær fordægtig ud," svarede Tyge forsigtigt, for ikke at udtale en formodning."Det var min tro ingen anden end Svend Gjønge.""Svend Gjønge!" gentog lensmanden og fo’r i vejret.I dette øjeblik åbnede Ib døren og bukkede sig ned bag den storelænestol, som Tyge nylig havde forladt i kakkelovnskrogen."Svend Gjønge med de halvtredsindstyve tusind?""Med eller uden de halvtredsindstyve tusind, det var, få migskam, ham. Ikke skulle det undre mig, hvis der gemtes andet i deto ankre end franskvinen, han talte om.""I siger noget. De har forvaret pengene i ankrene og vil på denmåde se at luske sig gennem svenskehæren.""Ja, nu er vi omtrent ved det," sagde Espen, idet han fornøjetgned sine hænder, "jeg er netop af samme mening."Ib kunne høre ethvert ord, så meget lettere, som stemmerne hævede sig medden stigende begejstring. Desuagtet var skjulestedetikke så bekvemt, som han havde forestillet sig. De svære bøgeknuder ikaminen opfyldte krogen med en kvælende hede. Ib stønnede. Sveden perlede istore dråber på hans pande. Af mangel pået bedre råd listede han sig til, lidt efter lidt, at trække sin kofte af.Imidlertid vedblev samtalen:"Vi må undersøge disse ankre, før de rejser videre." mente lensmanden."Vi må slet ikke lade dem rejse," svarede kræmmeren."Godt, nok, men hvordan kan vi vel hindre det? Foruden os erder i aften kun to gamle karle på slottet."Kræmmeren syntes at betænke sig. Lidt efter udbrød han medet fiffigt smil:"Jeg får en idé! I holder dem op med snak til i morgen tidlig,imens skriver I et brev ned til oberst Sparre på Jungshoved, hanskylder eder nogle forbindtligheder for de rare sager, I har skikketham, og vil ikke nægte en kommando af sine folk, helst når I ladereder forlyde med, at det gælder om at fange Svend Gjønge, påhvis hoved han har sat en pris. Om vor formodning med pengenetaler I derimod intet, og mens svenskerne tager Svend, tager vihans ankre. Hvad synes I?""Kræmmer, - Espen!" råbte Tyge og slog i bordet, "eders indfald erfortræffeligt, og hvis Svend virkelig har gemt alle disserare penge i de to ankre, og jeg får fat på dem, skal I ikke haveudspundet denne list for intet.""Det tror jeg nok!" svarede Espen. "Man kan da ikke regnehalvparten af halvtredsindstyve tusind for intet.""Halvparten!" gentog lensmanden studsende."Ja, naturligvis, min kære herre! Halvpart til mig og halvparttil eder; med mindre I synes bedre om, at jeg melder den hele sagtil kaptajn Manheimer, så kan I stole på, at eders andel vil bliveendnu mindre.""Nu vel!" udbrød Tyge forbløffet, "I får da halvparten.""Skriv blot brevet. Her er papir og pen."Tyge skrev. Ib var færdig at steges. Havde afstanden mellemham og bordet ikke været så stor, ville man have hørt hans korteåndedræt og den undertrykte stønnen, som heden afpressede ham.Atter havde han forsøgt at gøre den mere udholdelig ved at afføresig vest og tørklæde, men varmen syntes at tiltage."Men hvem skal gå bud til Jungshoved?" spurgte Tyge."Ak, min herre lensmand!" svarede kræmmeren, "tror I vel, jegville betro nogen anden dertil? Jeg skal selv endnu i nat besørge,hvad I skriver.""Jeg med," hviskede Ib rasende."Nå da, i Guds navn! Her har I brevet.""Men hvordan kommer jeg bort fra slottet, uden at nogen mærker det?""Det finder vi vel råd for," svarede lensmanden smilende. "SerI her døren i tapetet; når I bliver ved at følge gangen udenfor,kommer I til en trappe på venstre hånd, den fører ned til haven,og derfra behøver I kun at stige over gærdet."Espen tog brevet, svøbte sig ind i sin kappe og forsvandt bagtapetdøren."Endelig!" udbrød Ib halvhøjt, idet han tog sine klædningsstykker underarmen og fo’r ud af salen.

Hvor købmanden gemte sit brev
Da Ib trådte ind i borgstuen, vakte han megen forbavselse ved sitrøde, glinsende ansigt, sit stive og stirrende blik, men frem for altpå grund af klædningsstykkerne, som han endnu bar under armen.Uden at sige et ord styrede han hen til bordet, greb med beggehænder om ølkanden og tømte den til bunds. Derefter syntes hanat komme til sig selv igen. Han nikkede til Svend og udbrød:"Det var, som jeg sagde. I aften tænker ræven at fange høns.Lensmanden bad mig ellers at bede dig vise ham den ære at trædeop i salen. Han har en sag at anbefale dig, som ligger ham sværtpå hjerte."Svend gik, Ib fulgte efter ham, men vendte sig i døren og sagdetil de to karle, som var Tyges hele tjenerskab:"Vil ingen af jer, I gode folk, sige til husholdersken fra lensmanden, athun giver mig noget at spise, det bedste hun har i sitstegers, men det må ske i en fart, for jeg skal straks gå på rejse."Efter disse ord gik Ib ud til Svend, der ventede på gangen."Nå," hviskede Svend, "du fik altså noget at vide.""Jeg hørte hvert ord, de sagde. De kender dig og gætter, hvadvi fører med os. Lensmanden skrev til obersten på Jungshoved ogbad om folk til at angribe dig. Kræmmeren er allerede gået medbrevet.""For en ufærd! Kræmmeren?""Ja, men jeg hjælper ham med at besørge det," svarede Ib meden betydningsfuld gebærde. "Mens jeg er borte, må du skaffe digen hest og komme af sted, så hurtigt du kan; tag ind over markenog sig mig, hvor du vil, vi skal træffe hinanden.""Jeg drager op ad til skoven ved Lekkinde og venter der efterdig. Skulle jeg være borte, når du kommer, så kan du følge sporet,som slæden gør i sneen.""Gud i vold da! Forlang blot hesten af lensmanden og drag dinvej. Han tør ikke nægte dig den og har kun to karle på gården."Ib trykkede Svends hånd og vendte tilbage til borgstuen, hvorhusholdersken imidlertid havde fremsat et rigeligt måltid.Da han havde spist sig mæt og tømt en stor kande mjød, rejstehan sig fra bordet. "Gud være med jer, I rare mennesker! Nu måjeg af sted igen.""Drager I bort i dette mørke?" spurgte husholdersken, der havdefundet såre megen opbyggelse ved Ibs underholdning."Ja, jeg må over på Lundbygård for at bestille kvarter til os.Hils min ven, lensmanden, og sig ham tak for mad. Det er sandt,nu, da jeg nævner navnet, kommer jeg i tanker om, at han befaledeen af jer at tage lygten og lyse mig igennem haven."Lygten blev tændt, og begge karlene ledsagede Ib ud til gærdet,her kom han nyt fængkrudt på sine pistoler, skjulte dem underkoften og krøb derpå igennem buskene ud på marken.Imidlertid vandrede den lille kræmmer hen ad vejen til Jungshoved,støttende sig til en tyk stok, han havde skåret i risgærdet.Mens han gik, faldt efterhånden hans tanker på flere historier omoverfald og mord, hvoraf egnen i krigens tid var opfyldt, og somfolk næsten alle tillagde Svend Gjønge.Han kastede sit blik omkring til siderne; et heftigt vindstød elleret faldende blad var nok til at bringe hans hjerte til at banke mednæsten hørlige slag. Han måtte også tilstå for sig selv, at der ikkekunne gives noget sted mere skikket til overfald end just det, hvorpå hanbefandt sig.I lang afstand øjnede man intet hus eller tegn til beboelse. Påbegge sider indkredsedes adelsvejen, som man den gang kaldtealfarvej, af et gærde, bevokset med hassel eller pilebuske; dertilkom mørket, som forøgede faren og begunstigede alle fjendtligehensigter.I denne stemning hørte han Ib nærme sig fra en gangsti, somførte ind over marken. Kræmmeren standsede og kastede et frygt-somt blik tilbage, men det var for mørkt til at skelne noget tydeligt,han så kun omridset af en høj og bredskuldret skikkelse, som komefter ham med lange, hurtige skridt, nynnende en sang.Ib havde været så betænksom at hægte sablen op, for at densraslen ikke skulle tilkendegive, at han var bevæbnet."Gudsfred!" råbte købmanden gennemtrængende, mens Ib endnuvar nogle skridt borte."Tak!" svarede Ib, idet han smilede ad den umiskendelige frygt,som lå i Espens rystende stemme."Det lader til, vi skal samme vej," vedblev købmanden hurtigt,"så kan vi følges ad.""Ja nok!" svarede Ib.Espens glæde over mødet sank betydelig ved disse korte svar,hans tidligere angst tiltog, og han gjorde et hurtigt skridt til sidenfor at komme i længere afstand fra Ib. Da samtalen truede med atgå i stå, tog han mod til sig og begyndte igen:"Det var ellers en slem mørk aften at gå en lang vej i.""Skal I da så langt?" spurgte Ib."å nej, å nej, jeg er snart ved mit hjem, jeg skal blot lidt op adJungshoved til. Med forlov at spørge, farer I den samme vej?""Den selvsamme.""Det passer sig godt," vedblev Espen, "så bliver vi en rar lilleflok; for jeg har nogle kammerater med mig.""Har I kammerater?" råbte Ib i en tone, der ikke skulle bidragetil at berolige den lille."Ja, det ved himmelens Gud, en to, tre stykker! De gik lidt iforvejen.""å ja," svarede Ib beroliget, "det er heller ikke godt at vovesig ud på denne tid af døgnet, da ildgerningsmænd og skarnsfolkdriver omkring og holder ilde hus med de vejfarende. Hist henne,hvor den høje eg rager frem over gærdet, hængte de en mand nysforgangen og klædte ham af lige til skindet.""Vorherre bevares!" hviskede kræmmeren, som måtte støtte sigtil sin stok for ikke at synke i knæ."Tilmed," vedblev fortælleren, "holder Svend Gjønge og hanskrigsfolk vejen besat lidt længere nordpå; de lader ingen rejsendefare, før de har ransaget ham på det nøjeste.""Hvorfor ransager de?""Eja, om nogen fører bud eller brev til svensken. Gud nåde denelendige synder, de træffer med sligt. Han er så godt som en dødmand."Imod formodning lod denne trusel, der blev fremsat med behørigeftertryk, ikke til at gøre synderlig virkning på kræmmeren. Hanudbrød frimodig:"Jeg fører ikke breve med mig.""Ja, jeg ikke heller," svarede Ib."Har I nogen sinde truffet Svend Gjønge og hans folk?""Imellem stunder; men mig gør de intet.""Hvorfor ikke?""Jeg har engang rakt Svend en hånd, da han var i betryk, sågav han mig et tegn, så hans mænd lader mig i fred.""Hvad var det for et tegn?""Tegnet var for mig, ikke for andre. Men hvor bliver jereskammerater af?""De er vist kommet så langt i forvejen, at vi må skynde os forat indhente dem," sagde Espen."Nej," svarede Ib, "vi har slet ikke travlt. Først skal I sige mig,hvor I har forvaret det brev, I lovede at besørge til obersten påJungshoved.""Brevet - til obersten," gentog Espen. "Jeg ved af intet brevat sige.""Det nytter kun lidt, at I dølger det, jeg var til stede i salen, daTyge Høeg skrev det og fulgte jer ud.""å Herre Gud nåde mig arme mand!" råbte kræmmeren, idethan sank på knæ foran Ib og strakte sine hænder i vejret. "KanI bære det over jert sind at gøre mig fortræd? Jeg sidder med koneog tre små, uskyldige børn hjemme i Vordingborg.""Brevet, brevet!" råbte Ib og drog en pistol frem fra koften."Men jeg har jo intet brev," svarede Espen grædende. "Siden Ihørte alt, hvad der blev sagt derinde, hørte I da ikke også, at lensmandensiden efter tog en anden bestemmelse, at det skulle ventemed brevet, til han selv red op til Jungshoved i morgen. Han sagdedet, imens han fulgte mig ud, og jeg gik da min vej i mit egetærinde tilvisse.""Lad mig ransage eders lommer," sagde Ib, som i dette øjeblikikke vidste, hvad han skulle tro."Ja gerne!" svarede Espen, idet han standsede.Ib foretog en omhyggelig undersøgelse i kræmmerens klædning,i lommerne, i ærmerne, i foret, men brevet fandtes ikke."Tror I mig nu?" spurgte Espen."Ja, det får jeg vel!" svarede Ib modfalden. Derefter gik devidere, kræmmeren foran og Ib et skridt tilbage, i tvivl med sigselv, hvad han skulle tænke om brevet."Tøv lidt!" udbrød han straks efter. "Lad mig se eders sko.""å ja," svarede Espen, og støttede sig til sin stok drog han førstden ene, siden den anden sko af. Brevet var der ikke.Gangen begyndte atter, indtil Ib igen standsede med de ord:"Vi glemte at ransage eders hue."Espen tog huen af hovedet og rakte den til Ib, et let og næstenumærkeligt smil bevægede hans læber, men Ibs skarpe og gen-nemborende blik bemærkede dette smil, og dermed var Espensskæbne afgjort.Imidlertid viste målet for deres gang sig ved en ombøjning afvejen, Jungshoved slot trådte stedse tydeligere frem fra skoven,der tegnede sig mørkt på det hvide snedække. Kræmmeren åndedefriere, ethvert skridt fjernede ham fra den truende fare, alleredeså han de mørke skygger, som skildvagterne dannede på volden,tårnfløjene bevægede sig pibende på deres spir. De to vandringsmænd havdenået broen, som førte over noret. Espens kræfter varudtømt, men hans skridt blev længere og hurtigere. I dette øjeblikfaldt Ib på en ny tanke. Han tog fat i Espens stok, den lille vægrede sigfor at lade ham få den. Ib greb kræmmeren om livet, hævede ham ud overrækværket og lod ham falde ned i graven.Man hørte et kvalt skrig og et stønnende suk. Fra volden blev enbøsse affyret, men Ib flygtede.Idet han slap kræmmeren, havde han grebet dennes stok, der varen hyldegren. Espen havde skudt marven ud af den og gemt breveti det derved fremkomne hul.

Ib opdager rotternes appetit, og Svend træffer gamle bekendte
Oven for Høfdingsgård lå et lille hus, halvt indgravet i en bakke,der omgav det på tre sider.Oppe på loftet sad to personer midt i en stor halmdynge. Denene var Tam, hvis uheldige forsøg på at forråde Svend man måskemindes. Den anden var Kulsoen, hans kone. Natten før var det lykkedes hendeat skuffe sine bevogteres opmærksomhed og undslippefra Gåsetårnet i Vordingborg.Tam havde i nogen tid haft tilhold i denne hytte, der kort eftersvenskernes komme var blevet forladt af beboerne. Han havdeogså foretrukket at bo på loftet, først fordi halmen afgav et varmere lejeend lergulvet i stuen, dernæst fordi hans ophold på dettested var mere skjult og så at sige gjort utilgængeligt, når han drogstigen op efter sig og lukkede lemmen.Kulsoen lå nedgravet så dybt i halmen, at man kun så hendeshoved, som hun støttede på begge hænder. Tam var i færd med atgøre sig et lille kighul i græstørvene på taget, hvorfra han kunneiagttage enhver, som gik forbi hytten, ude på vejen."Men Tam da!" udbrød konen, efter at hun havde udbredt sigover den list, som behøvedes for at slippe bort fra tårnfængslet."Hvorfor sidder du dér og tier stille, mens du skulle være glad,nu jeg er kommet hjem til dig?""å ja!" svarede Tam med sin læspende stemme og med et udtrykaf den inderligste ligegyldighed. "Hvis du blot havde lidt brødmed, for jeg er så sulten, så sulten.""Herregud!" råbte konen hånlig. "Hvorledes skulle jeg skaffebrød, når jeg kun tænkte på at komme ud af det slemme hul forat få min lille mand at se. Om du tog dig noget til, fik vi vel rådfor føden.""Hvad skulle jeg tage mig til," svarede Tam, "andet end det,jeg gjorde? Jeg huggede en lang våge i isen nede ved åen og stillede minruse ud, men ålene kom ikke. Det går ikke på den vis!"tilføjede han klagende. "Gud give, jeg aldrig havde ladet mig forlokke tilden skammelige handling mod Svend. Han skaffede osdog føden og imellemstunder noget derover.""Handlingen var ikke så fejl, siden der var tredive sølvdaler atfortjene, du bar dig blot forkert ad, som du altid plejer; men dethjælper ikke at kævles mere derom. Hvor har du gjort af børnene?""Den ene tuskede jeg bort til en skærslipper for en lammeskindskofte og tokavringer, at han skulle trække hans bør.""Hvem af dem var det?""Den ældste, som havde flest kræfter.""Det kunne jeg tænke mig," sagde konen. "Du har aldrig mentham det godt, siden du ikke var hans fader.""å, af den grund kunne jeg jo have tusket dem alle tre bort;men den næste kom ned til Egitsborg for at passe herremandenshundegård og løbe ærinder i byen, og min søster tog den yngste tilsig for at - Tys, stille, der kommer nogen agende her op til huset.""Hvem er det?" hviskede Kulsoen, idet hun nysgerrigt straktesig ud af halmdyngen."Jeg kan ikke længere se dem, siden de kom huset så nær, menvi får dem vel at høre ret snart, når de går ind i stuen. Lad osblot være stille og lytte til."Nede i gården holdt på samme tid en lille slæde og en hest, somto personer var i færd med at spænde fra. Den ene af disse baregnens almindelige fruentimmerdragt, ansigtet var næsten skjultaf en stor filthat, hvis skygge faldt ned over pande og kinder. Omkring detemmelig brede skuldre hang en blåstribet hvergarnshalvkåbe, kantet med katteskind. Den anden var en høj og bondeklædt mand.Nøjere betragtet viste begge ansigter bekendte træk;det var Svend Gjønge og Ib, der således begyndte deres vandringmed skatten fra Vordingborg.Svend havde købt slæden og fruentimmerdragten af en marketenderske, somdrog omkring på landet blandt svenskerne og solgtemjød og øl."Jeg tænker, vi kan lade mjøden blive liggende på slæden natten over,"ytrede Ib dæmpet. "Skulle den tage skade, bliver detsvenskernes sag. Til det andet anker har jeg allerede fundet enplads.""Hvor?""Hist henne under halmen i fårestien."Svend smilede, kiltrede sin kjole op og hjalp Ib med at bære detene anker, som lå bagest på slæden, ind i et lille skur. De løste hesten ogførte den efter sig ind i stuen."Det er et godt natteherberge, vi fandt os," udbrød Ib, efter athave bundet hesten i et hjørne af stuen og rystet en foderpose udforan den. "Jeg kendte lidt til folkene her! Ridefogden gav demhus oppe på gården, da herskabet var rejst ind til København, ogsiden har her knap været et menneske.""Hvoraf ved du det, Ib?""Dengang, jeg åbnede døren, løb rotterne omkring på lergulvet,og sneen, som er føget ind igennem skorstenspiben, ligger stivfrosset her påarnestedet.""Jeg må love, at vi mødtes så snart igen," sagde Svend; "du haret skarpt blik.""Såmænd!" svarede Ib med et selvtilfreds nik. "Gud fader gavmig to rare øjne, og taterfolkene lært mig at bruge dem, mens vivandrede sammen i min barndom."Så satte han en stor tværsæk op på bordet. Svend tog sin fyrtønde frem ogslog ild for at tænde en lyspind. Det varede længe,inden tønderet ville fænge; da det endelig begyndte at gnistre, vardet ham umuligt at få lyspinden i brand.Ib stod og så til, han smilte og udbrød:"Ja, i den kunst er jeg din overmand; lån mig tønderet, så skaldu se, hvor let det går."Svend gav ham fyrtønden, og han tog et stykke af en grankogleop af lommen, knuste nogle af dens harpiksholdige frøhuse mellemfingrene og lod dette pulver falde på tønderet, som derved straksblussede op i flamme."Den måde har jeg også lært af natmandsfolkene," sagde hanleende, mens han tændte lyspinden og stak den fast mellem stenenepå arnestedet. "Hvad siger du nu, om vi gjorde os et godt bål forat drive kulden ud af stuen?""Blot det ikke ses, om nogen vejfarende kommer forbi," svaredeSvend, i færd med at drage de medbragte levnedsmidler op aftværsækken."Vi kan jo dække glughullerne til. Her er min kofte, hæng denfor; imens går jeg ud og tapper os en kande mjød af vor tønde påslæden."Hele denne samtale blev hørt af Tam og Kulsoen ovenfor: dehavde lagt sig langs hen ad gulvet med hovedet ned mod de løsebrædder og kunne gennem de talrige åbninger og sprækker iagttagealt, hvad der skete i stuen."Hører du?" hviskede Kulsoen under den larm, som Ibs bortgangforårsagede. "De har et mjødanker ude på slæden.""Ja, og dejlig mad på bordet," svarede Tam; "hvem der kunnefå sig et lille stykke deraf!"Efter at Svend havde hængt Ibs kofte og sin egen kåbe over deto små vinduer, gik han ud af stuen for at overbevise sig om, atlysets skin ikke var synligt på vejen. I det samme rejste Kulsoensig op fra gulvet og skød et af loftsbrædderne til side."Hvad er det, du gør?" spurgte Tam. "Tænk på, lille Boel, at detgælder mit ringe liv, om de opdager vort skjul.""Tænk du på, at jeg må sørge for lidt aftensmad til os to fattigestakler!" svarede Kulsoen."Aftensmad?" gentog Tam uden at forstå, hvad hun mente.Kulsoen lod sit svar bero med at rykke en af de lange tækkekæppe ud, somsammenholdt taget, derpå lagde hun sig hen overgulvet og stak kæppen igennem åbningen ned i maden."Se, her har vi nadvere," hviskede hun tilfreds og drog et havre-brød op på spidsen af kæppen. "Men skam få dig, du lækkersultne!Du vil bestemt have sul til brødet. Jeg kender dig." Hun stak på nysin stok ned igennem åbningen, og denne gang fiskede hun sig enstor kødpølse.Tam havde uden at mæle et ord og med en yderlig forbavselseværet vidne til dette."Ak, Boel, Boel!" hviskede han, da pølsen kom op gennem loftet."Lad det nu være nok; der times os en ulykke, når de kommer indigen og ser, at maden er borte.""Ja, du snakker, som du har forstand til," hviskede Kulsoen."Fattigfolk som vi har ikke råd til at vrage, og det er nok ikkehver en kvæld. Vorherre er så god at skikke os slig rar mad. Nuhar jeg sørget for vor nadvere, men må jeg ikke også tænke på enlille mundfuld til vor middagsmad i morgen?"Under disse bemærkninger drog hun med det tidligere held noken kavring og en lille knapost op igennem hullet og havde atterfået stokken ned til en ny fangst, da der hørtes skridt uden for døren.Kulsoen drog kæppen tilbage og skød brættet hen på dets pladsigen. I samme øjeblik trådte Svend og Ib ind i stuen.Ib udstødte et skrig, da han satte mjøddunken på bordet og opdagede detbegåede rov. Hans ansigt udtrykte den dybeste overraskelse."Hvem har taget vor gode mad?" udbrød han. "Se engang! Bordet er næstentomt, og ingen af os har endnu fået det ringeste."Svend var naturligvis ikke i stand til at give nogen oplysning,og begge udtrykte sig i formodninger, til megen opbyggelse forægteparret, som imidlertid oven over dem gjorde sig til gode medderes bytte."Der må nogen have listet sig ind i stuen, mens vi var ude,"ytrede Ib."Og vi skulle ikke have set dem gå bort?" svarede Svend medet skuldertræk."Det er også sandt. - Nu begriber jeg alt. Det er rotterne, somhar stjålet maden.""Rotterne." gentog Svend, "to brød, en ost og en pølse, manskulle næsten ikke tro, at de kunne løbe bort med så meget.""Ja, ved du hvad, Svend, man skulle næsten heller ikke tro, atmaden kunne løbe bort af sig selv. Rotterne eller nissen har tagetdem, og jeg holder på det første, siden jeg har set flere rotter endnisser.""Gid det må bekomme dem vel!" svarede Svend smilende. "Nuvil vi tage til takke med det, de har ladet os beholde tilbage."Måltidet fandt sted under en uafbrudt tavshed. Da endelig Ibhavde aftørret sin kniv og stukket den i bæltet, udbrød han:"Synd og skam var det, at vi satte os til bords uden bøn, menVorherre regner os det vel ikke så nøje i krigens tid, og sin bønskal han få alligevel, når jeg lægger mig til ro i halmen. Lad mignu høre, hvad plan du har udfundet for at bringe vor mjødtøndetil dens bestemmelsessted.""Jeg tænker, vi farer fort, som vi har begyndt.""Ja, men vil det gå på den vis? Vi får vist megen fortræd undervejs, helstda sagen begynder at spørges. På det korte stykke vej,vi har draget, er allerede tre vidende om vor hemmelighed.""Hører du?" hviskede Kulsoen til Tam. "De har en hemmelighedsammen, den må vi se at komme under vejr med.""Den første er kaptajn Manheimer, som vi formeldte vor hilseni kirken, han var så ivrig efter at få dig i tale forleden, at hanknap lader det blive ved det ene forsøg; den næste er lensmandenTyge Høeg og den tredie - ja, Gud nåde hans sjæl, han er der,hvor de to andre burde være. - Ad hvilken vej har du tænkt, at viskal drage?""Op igennem Jungshoved skove," svarede Svend, "der har jegsat to af mine mænd stævne; så lister vi os gennem landet modvest indtil norden for Køge by og derfra over isen ad Københavntil. På hele vejen vil vi træffe gjøngerne, men for hver to mil haren mand en hest til rede for os, at vi kan fare hurtigere. Det mågå, lille Ib!" tilføjede Svend, idet han lagde kniven bort og stirredestift hen for sig, "thi jeg har sat min ære og velfærd i pant derpå,min egen og -""Din egen og hendes med," tilføjede Ib sagte."Hvis?" spurgte Svend."Hendes, som du aldrig har vovet at nævne for mig, lad være,jeg kanske er den eneste i hele verden, du kan have fuld tillid til.Hvem er der vel foruden mig, som kender alt fra den første begyndelse af?Det er også mig, der mener dig det bedre end alle deandre til hobe. Nu snakker vi kun sådan derom, men jeg gik ogkikkede efter dit ansigt, hver evige gang jeg hørte, at du vendtehjem fra slottet, fra hende, for at se, om du var glad, eller om hunhavde gjort dig imod. Du må tage det for, hvad du vil, men jeglod også et par ord falde til Vorherre i min aftenbøn, at han nokkunne gøre jer to lidt til gode."Svend rakte ham hånden."Ak, lille Ib!" svarede han blødt og dæmpet. "Hvorom vil duvel, at jeg skulle tale? Jeg er en ærlig mand, og jeg er gift meddin egen søster.""Ja, det er så. Du giftede dig med Ane for at frelse frøkenen.Din onde skæbne lod dig slutte dette ægteskab, som hverken blevvelsignet af Gud eller mennesker.""å nej, endda!" svarede Svend. "Den onde skæbne er kun voregen ufornuft, jeg tror ikke på en anden. Hvad der er sket mellemmig og jomfru Parsberg, lige fra vi var børn, tør alverden vide,men forlang ikke, at jeg skal tale om hende; jeg får at bære minetanker i løndom, - mine tanker og mine sorger.""Men hvis hun volder dig sorg, Svend, så lad hende fare; hunstår dog over dig i vilkår og formue, og I passer ikke ret for hinanden.""Det kan være, du siger sandt, Ib, jeg har tænkt det samme. Menjeg mener ikke, at hun volder mig sorg," udbrød han hurtigt, somom han skyndte sig at bortjage den skygge, Ibs ord kastede oversamtalens genstand. "Tværtimod!" udbrød han med et lykkeligtsmil og strålende øjne, "hvad for en modig bedrift, folk vil kommetil at spørge, i den har hun tilvisse større lod og del end bådekongen og mit fødeland; derfor tænker jeg også, vor plan villykkes."Ib beholdt den hånd i sin, som Svend under disse ord rakte ham,hans brune kinder glødede, og hans små øjne strålede, mens hansvarede:"Jo, vist vil den lykkes, min svoger og kære broder, for jeg harjo også noget at vente ved samme lejlighed.""Hvad mener du?""Ak ja, jeg har lagt en lille plan for mig selv. Tænker du kanske ikke, atjeg lige så vel som du har en ting at gå og pønse på,den jeg blot ønsker ville lykkes ret? Forskellen imellem os er, atdu bærer din plan i hovedet, jeg bærer min i mit hjerte.""Eja!" udbrød Svend. "Der betror du mig jo noget helt nyt.""Det er ellers gammelt nok," svarede Ib i samme spøgende tonesom hidtil, "for lige siden jeg i fjor blev et ærligt menneske, fikjeg sindelag på en lille pige oppe ved Holmegårds mose. Du smiler, Svend!Ja, mine tanker flyver som svalen i regnvejr, langsmed jorden. Men bliver jeg kun til noget retskaffent, banker jegpå hos fogden, hendes far, og beder ham om jaord for den lilleInger. Bringer vi nu den trinde mønt lykkelig og vel hjem til kongen, såtager du din part af æren, og det er den bedste, siden deter dig, der styrer og står for det hele, men alligevel kan det træffesådan, at kongen eller de høje herrer giver os forlov til at ønskenogen belønning: ved du så, hvad der sker? - Dronningen gjordemig til sin stridsmand, kongen gør mig måske til sin vagtmester,så går jeg hjem i min dejlige uniform og banker på som frier hosIngers fader."Da Svend Gjønge og Ib næste morgen kørte bort fra hytten, begyndte solenat komme frem over de mørke skove, som strakte siglangs med kysten. Luften var klar og skyfri; store flokke af skrigendekrager fløj hen over markerne. Svend sad foran på slæden,iført sin fruentimmerdragt og med filthatten dybt nedtrukket i panden. Ibhavde danndt sig et sæde af fodersækken på den bagestetønde.Men oppe fra et glamhul på gavlen af hytten kikkede et blegt ogindfaldent ansigt ud efter den lille slæde. Det var Tam, som, dahan vågnede, faldt i den dybeste forundring ved at finde sig alenepå halmloftet. Kulsoen havde forladt ham om natten, uden at hanmærkede det og tillige uden at meddele ham grunden til sin bortgang. Denlille stige, som han aftenen før havde draget op eftersig på loftet, lå omstyrtet i sneen neden for gavllugen og antydededen måde, på hvilken hun var kommet bort.Svend Gjønge valgte en vej langs det bugtede åløb, der fører frasøen ved Lekkinde, og under hvis høje brinker de håbede at væreskjult for svenskernes strejfpatruljer."Se, hvor kønt solen kommer frem der ovre bag skoven," sagdeIb. "det spår os en lykkelig dag.""Ja, måske," svarede Svend, "men ser du dernede ved hulvejen,hvor kønt de svenske ryttere kommer frem, hvad mener du, despår os?""Vi har jo vore papirer," hviskede Ib, idet han skelede ned moddet betegnede sted for ikke at dreje hovedet.Straks efter hørtes hestetrav, og fire ryttere kom jagende henmod slæden. Ib tog sin hue af og hilste, Svend blev siddende medtømmen i hånden, krumbøjet og tilsyneladende forkommen af denskarpe morgenkulde."Hvad bringer I der på eders sluffe?" spurgte korporalen forrytterne."Lidt mjød og en god drik pors," svarede Ib."Djævelen sluge eders pors! Lad mig smage mjøden." sagdekorporalen.Ib tappede et bæger, svensken drak."For en ulykke, I kujoner!" råbte han efter at have tømt bægeret. "Mjødener jo halvfrossen og dygtig spædet med vand. Har Iforlov at handle med krigsfolk?""å, ja!" svarede Ib, idet han fremdrog den skrevne tilladelse.Korporalen kastede et blik på det smudsige papir og rakte hamdet tilbage igen."Det er i sin orden." sagde han. "Hvor agter I eder hen?""Ad Jungshoved til.""Det træffer sig sært heldigt. Jeg kommer netop den samme vejhen imod middag, så kan I huske at kræve betaling for mjøden. -Drag eders vej i fred."Med disse ord red rytterne videre."Jeg tror, de lo ad os." sagde Ib, da slæden var kommet så langtbort, at hans ord ikke kunne høres."Den fornøjelse kan vi unde dem, de brave folk," svarede Svend,"siden de lod os beholde vore penge. Men enden er ikke endda; vitræffer vel flere af deres kammerater, efterhånden som vi nærmeros Jungshoved."Svends formodning blev straks efter stadfæstet, idet man atterhørte hestetrav hen over den frosne jord. Ib rejste sig op på slædenog så en afdeling ryttere komme frem mellem bakkerne. Så snartsvenskerne fik øje på det lille køretøj, red de hen mod det. Svendlod hesten gå skridt for skridt, Ib bøjede sig over ham og hviskede:"Denne gang kniber det, jeg kender den uniform, karlene bærer.Det er grev Fersens dragoner. Mage til dem, vi plyndrede og bandti skovhytten ved Gjerderød.""Ti stille," svarede Svend, "jeg ser det nok. De agter vel kun atgøre samme handel som nylig deres kammerater."Dragonerne red imidlertid hen på siden af slæden og befalede Svend at holdestille. Anføreren gentog omtrent et lignendespørgsmål, som tilforn var blevet dem gjort, Ib svarede på samme måde."Har I svenske høvedsmandens tilladelse til at forhandle edersvarer?""Ja, strenge herre!" svarede Ib og leverede vagtmesteren beviset."Hvem af jer ejer værtsskabet?" vedblev vagtmesteren."Det gør min moster der," svarede Ib; "men hun er gammel oglider af tandværk, derfor har hun ondt ved at tale og bad mig følgeaf by med sig.""I kan drage eders vej," ytrede vagtmesteren og vendte sin hestbort fra slæden."å, tøv dog en lille kende forinden," råbte hans sidemand, idethan pludselig bøjede sig ud over hesten og med spidsen af sin pallaskløftede Svends filthat i vejret. Dragonerne udstødte et forundringsråb, dade så et mørkt og skægget ansigt komme til syneunder hatten. De drog pistolerne ud af sadelhylstrene."Ti tusind skok djævle tage dig!" råbte korporalen med en hånlig latter,"så tavs som du bliver siddende lige over for dine gamlebekendte. Se engang ret på mig og sig, om du kan mindes mit ansigt frasidst?"Ved det første blik på denne mand havde Svend genkendt kor-poralen, hvis uniform han benyttede ved sit møde med oberst Sparre, detnæste overbeviste ham om, hvor umuligt ethvert forsøg påflugt ville være i denne kreds, hvorfra otte truende pistolløb pegedeimod ham.Svend rejste sig fra slæden og kastede kåben tilbage."Korporal!" udbrød han. "I har ikke taget fejl, jeg er SvendGjønge."Det udråb, der fulgte efter disse ord fra enkelte af dragonerne,blev kun bemærket af Ib, som hævede hovedet og så sig omkringi kredsen med en ubeskrivelig mine af selvtilfreds vigtighed. Hanbegreb, at Svend havde fattet sin plan. Denne vedblev:"Jeg er eders fange, og I har i dag fortjent tredive sølvdalere.""De skulle være højst velkomne," sagde korporalen muntert;"jeg skal drikke dem op på din sundhed.""I kan gøre mig en større tjeneste," ytrede Svend. "Når jeg kommer op tilJungshoved, bliver jeg hængt, men hjemme har jeg enkvinde og et lille barn. Må jeg ikke skikke dem en hilsen til afsked med minkammerat?""Jeg tænker, at din kammerat følger med os.""å ja, men den stakkels bondeknøs der har intet ondt bedrevetog står ikke i ledtog med mig, obersten vil give ham fri igen.""Kan være muligt," svarede korporalen, som ikke syntes at genkende Ib."Så tal da til ham, men fat dig kort."Svend bøjede sig over mod Ib og hviskede til ham: "Giv dig tilat græde."Ib adlød øjeblikkelig og stak i en hylende gråd."Ser du den våge, der er hugget hist henne i åen? Når vi kommer lige udfor den, skærer du rebet over på tønden og lader denrulle ud over sluffen, ned ad brinken. - Tud dog, tud!"Ib hylede i overordentlig høje og langtrukne toner."Isen vil briste ved tøndens vægt," vedblev Svend, "og vi harvor skat forvaret. Tag blot nøje kending på landet ud for det sted,hvor den synker ned.""Nå. er du snart færdig?" råbte korporalen."På minutten!" svarede Svend og tilføjede hviskende: "Har duforstået mig?""Jeg har tabt min kniv.""Så lad, som om du omfavner mig, og træk min ud af bæltet."Ib adlød og lod med en taters behændighed kniven forsvindeunder sit trøjeærme. Svend trådte tilbage mellem dragonerne. Korporalenvendte sig mod Svend: "Siden du holder af at age, så sidkun op igen og pisk på din krikke, at vi kan komme af sted tilslottet."Svend kastede et blik til Ib, som denne besvarede ved at lukkedet ene øje, derpå tog han tømmerne og drev på hesten. Dragonerne omringedeslæden på tre sider. På den fjerde og ubevogtedeside gik vejen langs med den stejle brink, nedenfor hvilken åløbetsnoede sig.Ib havde atter indtaget sit forrige sæde på den bageste tønde;mens han tilsyneladende svøbte hestedækkenet sammen over sinefødder, lykkedes det ham ubemærket at overskære rebet på tønden,således at denne fra nu af kun holdtes fast på sluffen af sin egentyngde. Da de kom lige ud for vågen, drejede Svend hesten ud påranden af brinken og gav den et slag med pisken. Hesten sprang ivejret. Ib udstødte et skrig og lod sig falde ned i sneen, mens hangav tønden et heftigt stød ud af sluffen. Tønden rullede ned overbrinken, i begyndelsen langsomt, men med stedse tiltagende fart,og forsvandt straks efter i åen i den våge, som Tam havde huggettil sin åleruse.Hele dette optrin foregik så pludseligt og naturligt, at ingen afdragonerne mærkede den begåede list. Da Ib styrtede ud over slæden, blev denalmindelige opmærksomhed ledet bort fra tønden.De troede, han gjorde et forsøg på flugt, og greb til pistolerne.Men Ib blev liggende i sneen og jamrede sig. Da han endelig rejstesig, udbrød han:"Gudskelov, det var porstønden, vi forliste; mjøden har vi endnutilbage."Korporalen slog en høj latter op og svarede:"Jeg tænker, at det så omtrent kunne falde ud på et for dig, minven! Det skulle gå til som djævels, hvis du fik godt enten af denmjød eller pors, I fører med jer. Nu op igen og hold dig fast, ellerjeg lader dig surre til sluffen."Ibs og Svends blikke mødte hinanden med et meget talendeudtryk."Tre stene," mumlede Svend halvhøjt."En trærod på den anden side åen," hviskede Ib.Det var de forskellige kendemærker, de havde taget for at genkende stedet,hvor porsetønden rullede ned i vågen.

En gårdhund
I den mellemtid, Svend havde været beskæftiget nede i Vordingborg, var desvenske troppers antal omkring Jungshoved blevet betydelig forøget. Allenærliggende landsbyer havde modtaget deresindkvartering, af hvilken talrige strejfkorps blev udsendt for atopdrive levnedsmidler og især foder til hestene, hvorpå armeenbegyndte at lide følelig mangel.Som følge heraf traf dragonerne på flere af deres kammerater,endnu inden de nåede skoven. Korporalen fortalte om den vigtigefangst, han havde gjort, og de sidstankomne sluttede sig da til rytterne, såat svenskerne udgjorde et temmelig stort antal, idet dedrog ind på slottet. Midt i dette optog sad Svend i sin fruentimmerdragt,genstand for en mængde nysgerrige blikke, uden at hansyntes at agte derpå. Hans træk udtrykte en dyb alvor, men tilligeen mands bestemthed og fatning. Flere gange så man ham lænesig tilbage på forsædet og hviske nogle ord til Ib, som denne besvarede medet næsten umærkeligt hovednik.Idet dragonerne red ud af ørremandsgårds skove og kom tilbroen, der førte over noret, hvorfra hele slottet viste sig for dem,red korporalen i spidsen for toget.Først da sluffen standsede, og dragoneme trængte den sammenstimlede mængdetilbage, opdagede korporalen til sin forskrækkelse, at den ene af hansfanger manglede. Ib var forsvundet, udenat nogen havde lagt mærke dertil.Da slæden holdt i gården, slog dragonerne kreds omkring den.Korporalen steg af hesten og gik op på slottet for at melde sig hosoberst Sparre.Imidlertid forøgedes tilskuernes mængde bestandig omkringSvend. Hans triumfer havde for ofte været omtalte og frygtede til,at man ikke skulle glæde sig over hans ydmygelse. Hans forklædning gavdesuden forøget anledning til morskab og til en mængdeindfald, som blev modtaget med almindeligt bifald.Svend syntes at være uden sans for alle disse ytringer. Han blevsiddende på slæden, indsvøbt i den blå hvergarns halvkåbe, og stirrede stifthen for sig. Af og til forandrede dette blik sin retning oghævedes op mod et vindue i øverste etage, hvis gardiner vel varnedtrukne, men mellem hvilke der dog flere gange viste sig etsmukt, kvindeligt hoved, hvis mørke øjne syntes at møde gjøngens.Blandt mængden var der især en ung halvmåneblæser, som udmærkede sig vedsin platte skæmt, og hvis indfald blev modtagetmed lydelig jubel. Svends vedvarende ligegyldighed og kulde opirrede ham;for at bringe større afveksling i spøgen løftede hanfilthatten af hans hoved. Ved denne fornærmelse syntes Svendendelig at være vågnet, han kastede et blik fuldt af foragt omkringsig og udbrød:"Hvorfor lader du mig ikke være i fred? Nu taler du kun sådanog er vigtig, mens du ser et halvt regiment kammerater omkringdig, men om vi engang mødes, hvor sol og vind var lige skiftet,ville knap et rottehul være dig lille nok til at krybe i skjul formig.""Min tro om jeg ville," svarede halvmåneblæseren, opirret over,at fordelen i øjeblikket syntes at være på Svends side; "snarereskulle jeg prøve med min klinge at gøre et rottehul i dig, som bådesol og vind kunne kikke ind igennem."Under disse ord lod han sin sabel udfordrende kredse omkringi luften. Fangen stod oprejst ved siden af slæden. Med en lynsnarbevægelse samlede Svend kåben over sin venstre arm og afbødedemed den det hug, svenskeren førte, og idet han sprang ind på ham,rev han ham klingen ud af hånden og kastede ham tilbage blandtmængden.Endnu før den uheldige trompeter havde rejst sig, trådte Svendhen til en gammel, gråhåret og arret vagtmester, der hidtil havdestået rolig og alvorlig i kredsen og smøget sin pibe."Min herre vagtmester!" sagde Svend. "Tag dette barns klinge,og om I holder det for umagen værd, så lær ham, at det kun erden fejge, der håner en våbenløs fange.""Ti tusind ulykker fare i ham, om han skal komme til at mæleet ord mere," svarede den gamle, idet han stak sin pibe ned ifrakkelommen og med lange skridt gik hen til klyngen, som omringedetrompeteren.Straks efter viste Sparre sig på trappen, ledsaget af korporalen.Kredsen åbnede sig, og obersten trådte hen til Svend. Han betragtede hamnogle øjeblikke, før han udbrød:"Nå, så mødes vi engang igen, Svend Gjønge!""Ja, strenge herre!" svarede Svend. "Det er ikke sket med minvilje.""Han kan lade sine folk sidde af, korporal!" sagde obersten."Fangen skal undersøges, og to mænd bevogter ham her nede i gården, indtilgeneral Vavasor vender tilbage."Korporalen hilste og førte Svend ned i kælderen.Jungshoved var nu så opfyldt af stridsfolk, at det ikke kunnerumme flere. Da Karl Gustav vedblev at drage sine soldater sammen påSjælland, for under den påtænkte belejring af hovedstadenat have reserven nærmere, var man nødsaget til at optage slottetsbaggård til barakker. Denne baggård vendte ud mod skoven. Barakkerne blevopført i lange rækker af grene og halm og så lave,at et voksent menneske ikke kunne stå oprejst i dem.Samme dag, Svend kom til slottet, var det blevet de nærmestliggendeherregårde pålagt at levere halm til en ny række hytter,som man oprejste til en afdeling af general Vavasors regiment.Vindebroen var ladet nede, og hovedporten stod åben, mens bønderne kørte indog ud med deres høstvogne.Da Svend blev ført tilbage til gården, bar han sin sædvanligedragt, som hidtil havde været skjult under fruentimmerkjolen.Korporalen førte ham med bagbundne hænder til en sidemur i forgården og gavto drabanter befaling til at bevogte ham."Spænd eders pistoler," sagde han, "stil eder på hver side afmanden og hold skarp vagt. Jeg vil ikke give en styver for edersliv, om I lod ham slippe løs, heller ikke tillades det nogen at talemed fangen, og skulle han vise tegn til at løbe bort, så giver I hamhans rest, det bedste I har lært."Efter disse formaninger strøg korporalen sin knebelsbart opadmod øjnene, nikkede med et blidt smil til Svend og begav sig opad trapperne til obersten for at modtage den udlovede belønningfor Svends pågribelse.En halv time efter kom general Vavasor, omringet af sin stab,ridende ind over vindebroen. Sparre modtog ham neden for slots-.trappen og underrettede ham om den gjorte fangst. Vavasor syntesikke at dele oberstens glæde, hans sorte og tykke øjenbryn trak sigtættere sammen, mens han gik hen over gården til Svend."Eja, stratenrøver," udbrød generalen, "har vi endelig fået digfat?""Ja, endelig," svarede Svend koldblodigt."Ved min himmerigs part, om vi ikke skal holde så fast på dig,galgenfugl, at du aldrig slipper løs tiere.""Eders ord skal stå til troende, strenge herre! I har bundet minehænder og berøvet mig mine våben, så selv en liden pog tør voveat skælde og håne mig.""For den sags skyld kunne man gerne have ladet dig beholdehænder og våben til brug, jeg tror ikke, du skal skade os mere."Svend lod sit svar bero med at trække på skuldrene. Generalenlagde ikke mærke dertil, han stod fordybet i sine tanker; pludseligknyttede han hænderne og hævede dem truende mod Svend, idethan udbrød:"Skurk, stimand! Hvor er min søn? For to dage siden red hanbort fra slottet, og indtil nu er kun hans hest blodig og såret vendttilbage.""Eders søn!" gentog Svend. "For sandt, strenge hr. general, jegkender ham ikke. Ude på marken og i de dybe skove har vi sjældent den skikat spørge en fjende om hans navn, før vi fælderham, og selv om han havde nævnt det, synes jeg dog ikke, at navnet er såskræksomt, at vi derfor skulle have ladet ham fare ifred."Generalen var synlig behersket af sin smerte, han vendte sig omog forlod Svend. Oberst Sparre fulgte ved hans side."Hvad mener generalen, at vi skal gøre med synderen?"Disse ord bragte Vavasor til at standse."Hvorfor spørger I mig derom, hr. oberst? Jeg mener, at svenskekongen harskrevet sin krigslov tydelig for ålle. Før ham uden forslottet og skyd ham.""Men dagen hælder, og mørket falder på.""Bind ham en lygte på hovedet, så har karlene et sikkert mål atskyde efter.""Hvor mange mand skal jeg skikke ud dertil?" spurgte den omstændeligeoberst.Generalen gjorde en fortrædelig bevægelse med hovedet og svarede, idet hangik op ad trapperne: "Skik ud så mange, I lyster, såmange, som han har knapper i sin trøje."Vavasor gik op i slottet, oberst Sparre vendte tilbage til Svend."Din dom er fældet, Svend Gjønge!" udbrød han med en hævnfryd, som hanforgæves søgte at skjule. "Om en time vil du bliveskudt.""Jeg ventede mig ikke bedre," svarede Svend roligt."Har du ellers noget ønske forinden?""å nej; alt fra den første dag, jeg begyndte på hærværk modsvensken, var jeg beredt på at dø, og I kan tro mig, min herreoberst," tilføjede han med et smil, "i den tid har jeg ofte væretdøden nærmere end i dette øjeblik.""ønsker du, at feltpræsten skal læse dig en herrensbøn forinden?""Ja tak!" svarede Svend.Sparre gik hen til vagtstuen, uden for hvilken nogle af soldaterne havdeværet vidne til det foregående optrin. Obersten nævnede en af soldaterne vednavn og drog ham afsides med sig nogleskridt hen i gården."Bent Arvedsøn!" udbrød han. "Fra du var en lille pog, har jeggjort vel imod dig og dine gamle forældre, der havde deres tilholdog pleje hjemme i Upland på min gård. Det er første gang, jegminder dig derom, og det sker, for at du nu skal gøre gengæld modmig, så godt du mægter.""Ak, hr. oberst!" svarede den unge soldat troskyldigt. "Jeg villade mig slå ihjel to gange for eder, nådige herre!""Derom er talen ikke, det gælder blot om, at du udvælger digseks mand af dine kammerater, folk, som du kender nøje, og tilhvem du sætter din fortrøstning. I lader eders karabiner og tagerpost, enhver ved sin dør, som fører herned fra slottet. Ingen af demenige tør komme ud i gården, langt mindre nærme sig fangen,uden at han har sin foresattes tilladelse dertil. Selv skal I givenøje agt på, hvad han foretager sig, og ved det mindste mistænkelige tegngår I hen til ham, sætter ham eders karabiner for brystetog trykker af. Dermed har I fuldbyrdet generalens og min vilje.- Har du forstået mig?""Nøjagtigt, strenge herre!" svarede soldaten. "I kan stole påmig. Eders befaling skal blive efterkommet.""Godt, følg så med til synderen," sagde obersten og vedblev,da han kom hen til Svend:"Da du før sagde, at du tilforn havde været døden nærmere endnu, pønsede du bestemt på at spille os en streg! Vi vil se at forhindre det.Forgangen da vi mødtes i skoven, lovede jeg dig mere,end jeg kunne holde, denne gang vil jeg se at holde mere, end jeglover. Gå hen, Bent, og prøv, om båndet om hans håndled er knyttetforsvarligt, og hvis du kan, så gør det længere."Bent adlød."Soldat," udbrød Svend, "du binder mig jo, som om du var enslagter.""Det er ikke min mening," sagde Sparre; "stram blot knudensåledes, at han ikke kan få hænderne fri, dernæst gør vi den løseende fast hist henne i muren."Med disse ord pegede obersten på en tyk jernring, som var indmuret ivæggen. Svend fulgte dem godvilligt derhen og lod sigbinde fast til ringen."Se så, lille Svend!" udbrød obersten, "nu har jeg bragt mineanstalter tilende, prøv du nu dine, og hvis du kan slippe fri, viljeg holde dig for den snildeste karl i Danmark. Farvel, og Gudvære din syndige sjæl nådig.""Det håber jeg, han vil," svarede Svend med den samme urokkelige ro, hanhidtil havde vist. "I glemmer vel ikke at sende migfeltpræsten, hr. oberst?""Han skal komme ret straks, og når du ser ham, Bent, følger dumed og bliver stående her henne i tre skridts afstand fra dem."Noget efter lød en tromme inde i baggården. Obersten lod en afdelingsoldater kalde sammen, og man så disse begive sig medhakker og spader ud over vindebroen for at gøre en grav til Svendder, hvor henrettelsen skulle finde sted.Bent Arvedsøn havde imidlertid udvalgt sine seks mand og opstillet demsåledes, at alle udgange fra slottet var bevogtede; selvtog han plads neden for hovedtrappen og vendte bogstavelig taltikke sine øjne fra fangen.Svend lænede sig til muren, hans pande var rolig og glat, udenspor af sorg eller lidenskab, og dog foregik der indenfor i disseøjeblikke et mørkt og sørgeligt drama, mens han så sine planerhindrede, sit håb tilintetgjort og overfor sig i vinduet bag de halvtsammentrukne gardiner hende, der havde givet disse planer håbog næring. Straks efter at Bent havde fordelt posterne, åbnedesdøren ovenfor trappen og en mand viste sig, iført en kort, gejstligkappe, store ridestøvler og rygende på en pibe. Det var feltpræsten."Nu, Bent Arvedsøn!" udbrød han, idet han slukkede piben ogstak den ned i sidelommen. "hvor har vi så den ulykkelige misdæder, jegkommer for at berette?""Det er ham, som står hist ved muren," svarede Bent, "men omærværdige fader tillader det, så følger jeg med derhen, som minordre lyder.""Følg kun med," sagde præsten, "oberst Sparre har forklaret migsin vilje."Præsten gik hen til Svend. Soldaten stillede sig med karabinenved foden i tre skridt afstand, så at han kunne høre ethvert ord,der veksledes med fangen."Min søn!" udbrød den gejstlige med en høj og gennemtrængende stemme. "Nårman går til sin død, trænger man til religionens trøst.""Det er sandt, herre! Man trænger også til den, mens man lever," svaredeSvend."Hvad vil du sige dermed?" spurgte præsten, som ikke var forberedt på denneafbrydelse."At jeg er af samme mening som I, og derfor har jeg aldrigglemt Gud, siden jeg i min barndom lærte ham at kende.""Du er altså forberedt på den skæbne, som venter dig?""Forberedt!" gentog Svend med et vemodigt smil. "Har I aldrighørt mit navn nævne, ærværdige herre?""Jo, tilvisse, alt fra den første dag, vi kom til landet.""Hvor kan I da som en lærd mand tro, at man begiver sig ikamp med en fjende og øver det, jeg har øvet, og vover hvad jeghar vovet, uden at være forberedt på døden?""Men om så er," svarede præsten, "hvorfor har du så begæretmig til stede?""For at give eder lejlighed til at øve en god gerning."Bent Arvedsøn spidsede øren og trådte et skridt nærmere."Mod hvem?" spurgte præsten."Mod mine fjender," svarede Svend. "Generalen, som bestemtemin død, var nylig til stede og hånede mig og spurgte, hvor vihavde gjort af hans søn, hvem han troede fanget eller undlivet afos. Jeg vil gengælde ondt med godt, og I skal være redskabet dertil. Er ikkeen sådan lod efter eders behag?""Jo, tilvisse," svarede præsten, "sig blot, hvad du ved om denunge fænrik.""Først må I da gå op til den strenge herre og berette ham, hvadjeg har forebragt, og få ham til at opsætte min død endnu en timetilende. Derpå går I skyndsomst ned i landsbyen her næst ved ogopsøger degnen Peder Fos, hos hvem I finder en kone og et lidetbarn, og når I hilser fra Svend Poulsen, vil hun navngive sig sommin hustru. Sig hende da, at jeg sidder fangen her, og at hunskyndsomst skal tænke på ham, som ligger i risbunken, og at etmenneskeliv beror derpå. Tal hverken mere eller mindre og mærkeder vel hendes svar, at I kan bringe mig det, så skal generalen fåat vide, hvor hans søn er at finde.""Og du giver ham dit ord på, at det vil ske?" spurgte præstenivrig."Nej, herre!" svarede Svend. "Jeg giver ham mit liv derpå."Præsten ilede op på slottet, straks efter vendte han tilbage igenog råbte til Svend, idet han gik over gården:"Jeg har forebragt dit ord til generalen, og det vil ske med dig,som du ønsker; nu iler jeg ned til landsbyen."Svend nikkede, præsten gik over vindebroen.Bent havde trukket sig tilbage på sin tidligere plads neden forhovedtrappen. Svend stod alene, lænet op til muren, tavs og ubevægelig.Man har måske glemt de ord, Svend hviskede til sin hustru omaftenen, da kaptajn Kernbok førte gjøngerne ud af hytten."Kommer vi nogen sinde i bekneb," sagde han, "og du får budfra mig eller Ib om risbunkerne, hvor forblommet det end sker, sålist dig hen og stik dem i brand; det er et tegn for vore folk til atsamle sig, og det kunne vel hænde sig så, at mit liv vil komme tilat bero på denne omstændighed."Snevejret begyndte med det tiltagende mørke, soldaterne vendtetilbage over vindebroen, graven var kastet. I det øjeblik, portenblev åbnet og krigsfolkene trådte ind i gården, lød en hul brummenfra hundehuset, i nærheden af hvilket Svend stod bundet. Gjøngenlyttede, han vendte langsomt sit hoved om mod stedet."Svend!" hviskede en stemme, der bragte alle gjøngens pulse tilat banke."Er det dig, Ib?""Ja!""Hvordan kommer du her?""Jeg kom ind på et halmlæs og krøb gennem kælderen ud advinduet til hundehuset.""Og vore folk?""De er, hvor de skal være.""Hvad taler I om, Svend Gjønge?" spurgte Bent Arvedsøn, somefter at mørket var tiltaget således, at han ikke længere kunne seSvend fra trappen, havde nærmet sig muren."Jeg læser mit Fadervor," svarede Svend."Læs i Guds navn, I kan have det nødig."Svend vedblev:"Ske din vilje, - har du våben?""To pistoler og en kniv.""Giv os i dag vort daglige brød, - trevl noget af lunten op påpistolerne og gnid det ind med krudt. - Forlad os vor skyld, - stikdet optrevlede ind i løbet af pistolerne, list dig ned i baggårdenog skyd pistolerne af ind i halmhytterne for at få dem i brand.Kom så tilbage igen, - og frels os fra det onde."Idet Svend endte sin bøn, så han en mørk skygge glide bort frahundehuset og forsvinde i kældervinduet.Da klokken slog seks, kom oberst Sparre ned ad trapperne. Hangik hen til vagtstuen i kælderen og bankede på ruden. En vagtmester vistesig i døråbningen."Vagtmester! Kald tolv mand og en tambur op og lad dem stilleeksekution foran trappen. Karlene skal tage tre skarpe skud medsig, komme det ene i deres karabin og vente på videre befaling."Svend hørte hvert ord, men syntes ikke at lægge mærke dertil,hele hans opmærksomhed var i dette øjeblik rettet på, hvad derville ske i baggården. Han ventede at høre de to skud. Mens soldaterneladede deres karabiner, lød skridt over vindebroen. Præ-sten viste sig i porten og ilede op i slottet. På samme tid styrtede tosoldater ind i gården og råbte, at skoven udenfor begyndte atbrænde på flere steder. De udstillede poster blev trængt til sideaf deres kammerater, som alle søgte at komme op på volden for atse branden.Under den larm, som derved opstod, hørte Svend kældervinduetforsigtigt blive åbnet, og den mørke skygge bevægede sig atter hentil hundehuset."For djævelen!" mumlede han. "Ilden i barakkerne -""Ti stille!" svarede Ib. "I aften kommanderer jeg, skuddenekommer, når tid er. Abel har pistolerne."De øverste vinduer i slottet begyndte efterhånden at farves medet rødligt skær, og over voldene viste sig på flere steder en klarlysning fra skovene. Oberst Sparre lod to dragoner stige til hestfor at få underretning om årsagen til denne brand.Mens larmen tiltog, og alles opmærksomhed var henvendt påskoven, lød pludselig det svage skrald af to efter hinanden følgendepistolskud. Fra hundehuset hørtes en glad brummen. Svends tindinger bankede,men han blev stående rolig og ubevægelig, fordihan i få skridts afstand så Bent Arvedsøn, som med karabinen påarmen betragtede ham skarpt og spejdende. I næste øjeblik lød frabaggården et gennemtrængende skrig:"Barakkerne brænder!"Soldaterne styrtede ned ad volden for at komme hen til brandstedet. Sneenføg i tætte hvirvler rundt om slottet og oplystes afflammerne. Larmen tiltog, råb, eder og befalinger lød fra alle sider. Midt idenne forvirring hørtes braget af en geværsalve, sombragte slottets blyruder til at klirre. Trommernes hvirvlen blandede sig medsåredes jammerskrig. Forvirringen havde nået sithøjeste. Soldaterne ilede ind i vagtstuen efter våben."Det er gjøngerne!" råbte de undervejs til deres kammerater,der standsede ved geværskuddene. "Hele baggården er fuld af dissedjævle, de slår ihjel for fode, og bestandig myldrer flere op afde frosne grave."Oberst Sparre havde hidtil stået ved vindebroen, utålmodigt ventende på deudsendte dragoner. Ved lyden af skuddene ilede hanind i gården. Han løb hen til Bent, som midt under den almindeligeforstyrrelse var blevet på sin post, stille og ubevægelig og med etopmærksomt blik henvendt på fangen."Træd lige hen foran fangen," udbrød obersten med læber, derskælvede af raseri, "og når han gør mine til flugt, så sæt ham karabinen forbrystet og tryk af."Efter disse ord gik han hen til vagtstuen og stillede sig i spidsenfor soldaterne, som begyndte at ordne sig.Fra nu af fulgte skuddene med stedse kortere mellemrum, ogefter at Sparre havde ført sine folk om i baggården, var Bent Arvedsøn oghans fange så at sige de eneste tilbageblevne foranslottet. Dette var øjeblikket som Svend så længselsfuldt havdeventet."Pas nu vel på ham, for om lidt har han i sinde at løbe sin vej,"udbrød pludselig en dyb og tydelig stemme, og idet Bent forundretdrejede sig til siden, kom Ib til syne ved hundehuset, tog sigte påham og strakte den ulykkelige soldat til jorden med et pistolskud.Derpå sprang han hen til Svend, overskar rebet, som bandt hansarme, og begge forsvandt igennem den åbne slotsport, uden at nogen i detteøjeblik tænkte på at standse dem.Lidt senere hørtes en gennemtrængende piben i baggården. Skuddene blevsjældnere, og ved skæret af ilden så man gjøngernetrække sig tilbage over volden, uden at svenskerne var i stand tilat spærre dem tilbagevejen, de havde ilden fra barakkerne mellemsig og deres fjender.

En fiskefangst
En tidlig morgenstund fandt en travl virksomhed sted nede vedåløbet, der fører fra Lekkinde sø, og som tidligere blev omtaltunder Svends flugt.Man så flere mænd i egnens almindelige bønderdragt, dels ar-bejdende på at forstørre en våge i isen, dels undersøgende åensbund med lange bådshager i det allerede dannede hul.På bredden havde de antændt et bål, hvis flamme kastede et rødligt skin henover isfladen. Af og til, når luerne steg i vejret, belyste de ogsåbrinkerne, som åløbet skar sig ind igennem, og påhøjderne af disse kom nogle mørke skikkelser til syne, der kunneantages for vagtposter.I øvrigt var det ikke let at forklare sig årsagen til disse vagtpostersnærværelse, da den forbigående hverken af mændenesdragt eller deres arbejde ville tro andet, end at det var fiskere, derbenyttede den tågede nat til at fange ål, og at de havde tændt blusset forat lokke fisken ind i vågen. Svend Gjønge og Ib ledede ålefangsten. Svendsansigt var ualmindelig roligt, mens han med bådshagen undersøgte åløbet. Hver gang han gentog denne undersøgelse, lagde hanfast og nøje mærke til visse kendetegn inde på landog stillede sig i linie med de tre gråsten, som han nævnede for Ib,da denne lod tønden rulle ned i åen. Desuagtet syntes hans søgenat skulle blive frugtesløs. Ib hjalp sine kammerater med at gørevågen større, for at Svend kunne komme til at søge i videre omkreds. Af ogtil, når han hvilede, kastede han et forskende blik påSvend, men talte ikke til ham, og det hele arbejde havde længefundet sted under en almindelig tavshed. Pludselig drog Svendbådshagen til sig og slyngede den hen ad isen:"Gid djævelen annamme den fordømte korporal, der fik os tilat lade vor gode tønde fare. Nu har vi arbejdet den hele nat, detlysner allerede i øst, og endda er der intet spor at finde.""Den må være rullet længere ud i åen," bemærkede Ib, "og vikommer til at gøre vågen større.""Det bliver for sildigt denne gang, nu gør de svenske rytterederes morgenvagt og kan let ane uråd ved at se os så mandsstærkesamlede hernede. Lad os derfor skilles, op ad dagen træffes vi igeni gravkammeret. Kald folkene fra deres poster, Ib!"Bålet blev slukket, og gjøngerne skiltes, idet de drog hver sinvej ind gennem ørremandsgårds skove.Svend og Ib blev alene tilbage. Svend havde taget plads på enaf stenene over for vågen. Han blev siddende en tid lang, tavs oggrundende, med hovedet støttet i sin hule hånd. Ibs øjne veg ikkefra ham. Endelig hævede Svend sit hoved og udbrød:"Hvis her allerede har været nogen og taget vor tønde op afåen.""å, herregud nej," svarede Ib, "sig ikke det, så bliver jeg aldrigtil menneske mere.""Hvad ville de tænke om os inde i København?""Ja, om dig, lille Svend!" svarede Ib, "for mig stakkels mander der ingen, der har sat sin lid til.""Den skal findes!" udbrød Svend med heftighed, "om jeg såskal gennemsøge den hele å.""Ja, om jeg så skal drikke den ud til bunds," ytrede Ib, sommente, at han nok kunne lægge lidt til. "Tys, stille. Jeg fornemmer skridtbag ved os," vedblev han og lagde sin hånd på Svendsarm. Begge lod de sig glide ned bag stenen.Straks efter hørtes fodtrin, og Ib så en bondeklædt mand kommetil syne på gangstien mellem bakkerne. Han blev stående lidt, førhan gik videre, og vendte hovedet til alle sider, derefter fortsattehan sin gang ned til det sted i åen, hvor gjøngerne nylig havdeforstørret vågen."Tager jeg ikke fejl, så kender vi den fyr," hviskede Ib."Hvem er det?" spurgte Svend. "Dine øjne ser bedre end mine.""Det er min tro Tam. Jeg tænker ikke, vi har nødig at krybei skjul for ham. Om han skulle pønse på nye rænker, så har vihist henne redet ham en grav, som han hverken skal finde for smaleller for lav."Ib rejste sig efter disse ord op fra stenen og gik hen til åbredden.Svend fulgte ham.Tam vendte sig om ved lyden af deres skridt. Hans første bevægelse tydedepå flugt, men han betænkte sig og blev stående,som om han ventede dem."Hans gang hernede kommer mig mistænkelig for," ytredeSvend. "Lad os se at udfritte ham.""En god morgen, du ærlige Tam!" råbte Ib. "Hvad driver duomkring efter på den tid af døgnet?"Tams stemme skælvede, mens han svarede:"Jeg venter på jer.""På os," sagde Svend. "Det burde du ikke gøre, Tam! Sidst vitaltes ved, advarede jeg dig mod at komme på mine veje oftereog sagde, at du ville være en dødsens mand, hvis det skete.""Ja, du gjorde så, Svend, og der var heller ingen ulykke sket,om du stod ved dit ord, for sådan som det nu er med mig, kan detdog ikke blive ved."Tams læspende stemme var under de sidste ord afbrudt ogutydelig, han kæmpede med sig selv og hviskede næsten uforståeligt:"å, Svend! Jeg har været en stor synder imod dig, men jeg harogså lidt svart derfor og bedt om forladelse, hver gang det randtmig i sinde, og så var Vorherre så god at høre efter, hvad jegsagde, og at finde den måde, hvorpå jeg skulle gøre min fejl godigen. Derfor kom jeg herned i aftes, da jeg så, I begyndte påjeres arbejde.""I aftes?" gentog Svend."Ja, jeg har stået der oppe bag brombærrankerne den hele tid,og mine lemmer bævrede af kulde.""Hvorfor ventede du da imens?""Jeg skøttede ikke om at gå herned, imens de andre var tilstede, fordi jeg vidste, hvordan de ville spotte og håne mig; så.blev jeg, hvor jeg var, indtil jeg kunne træffe dig alene. Ib regnerjeg ikke med, han ved dog alt, hvad du ved."Svends første heftighed havde lagt sig, mens Tam talte. Vedhans ytringer over Ib smilte han og udbrød:"Du så da alt, hvad vi tog os for hernede?""Ja, jeg så også forgangen morgen, at I lod tønden trille ned iåen.""Du!" udbrød begge forundret."Jeg ved også, hvad der var i den.""Ved du også, hvor den er?""Du står på den."Svend var i højeste grad forundret. Tam vedblev: "Det var migselv, der dannede vågen, I lod den trille ned i, fordi jeg havdemit ålegarn stående ude i hullet. Da jeg fiskede garnet op, komtønden for en dag, og jeg halede den på land. Jeg lå oppe påloftet hist ovre i det hus, I tog ind i om natten, og jeg hørte helejeres samtale. Da jeg fik tønden at se og fornam de mange pengerasle indenfor, blev jeg sjæleglad og lagde mig ned på mine knæog gjorde en god, lang bøn til Vorherre og sagde ham mangfoldigetak, fordi han havde maget det sådan, at jeg nu kunne gøre nogetaf min synd imod dig god igen; jeg gravede tønden ned i dendybe sne og holdt udkig, til du kom tilbage.""Hvoraf vidste du da, at jeg ville komme tilbage igen? Du såjo, at jeg blev taget til fange af de svenske.""Ja, det så jeg nok, Svend! Men så løb jeg over i skoven ogfik fat på Abels lille dreng, at han skulle sige sin far, hvordandet var gået dig; men fra Abels løb jeg ned til Bent og til Vangog gav dem samme forklaring. De ville ikke tro mig, og Bentkylede et stykke is efter mig, og Jens Jerntrøje bandt mig til ettræ, at jeg skulle blive stående, til de andre kom, og så sagde de,at de ville hidse hundene på mig. Jeg tiggede mig dog fri igen ogløb for at give alle dine mænd den forklaring, jeg vidste. Detvarede så den hele dag, men i mørkningen var jeg færdig, dahavde de også talt med Ib og begyndte at myldre ud af skovenefra alle sider. - Så vidste jeg jo nok, at du ville komme for endag igen," lagde han tillidsfuldt til.Svend var rørt, han rakte ham hånden. Tam greb den i beggesine, bøjede sig ned og kyssede den; derpå vendte han sig imodSvend og udbrød, mens tårerne løb ham ned ad kinderne:"Jeg beder dig så bønligt om forladelse!"Svend svarede intet, han klappede Tam på skulderen."Tam!" råbte Ib med et ansigt, der var blevet blodrødt underden umage, det kostede ham at beherske sig. - "Din gavtyv, somstjal vor dejlige aftensmad! Nu holder jeg af dig.""Det var altsammen hendes skyld, den onde kvinde, at det gikmig så galt," vedblev Tam."Vi taler ikke mere om det," svarede Svend. "Tam! Du er igenmin kammerat som før."Tams blege og indfaldne træk vidnede om en ubeskrivelig glæde, han fo’r ivejret og hoppede omkring på sneen som et barn."Herregud!" råbte han, "jeg tænkte aldrig, jeg skulle få de ordat høre mere. - Men de andre?" tilføjede han pludselig. "De ermig ikke gode; vil du også lægge et ord ind for mig hos dem?""Se ret på mig, Tam!" udbrød Ib, idet han stillede sig foranham og rettede sig i sin fulde højde. "Sådan ser jeg ud, og duved, hvor glubsk en karl jeg er, når nogen gør mig bøs. Om jegnu forsværger min himmerigs part og din med på, at ikke en enesteaf alle folkene skal blinke med øjnene ad dig, er du så fornøjet?""Og vore penge, vore penge!" udbrød Svend med en pludseligjubel, idet han slog Ib på skulderen. "Gud ske lov og tak, at vifik dem igen. Nu vil vi drage vor vej og lade dem ligge forvaredetil i aften. Følg du med, Tam! Nede i gravkammeret træffer vivore folk, de skal vel få at høre, hvordan du har båret dig ad forat gøre din fejl god igen."Derefter forlod de tre mænd stedet og vandrede ind i skoven.

En vejviser
Samme morgen var en rytterafdeling forsamlet ved et hus på denanden side af åen. To af rytterne fodrede deres heste, nogle andrehavde taget plads på et opløst halmknippe og holdt måltid.Ejeren af stedet stod i stalddøren med en lille, halvpåklædtdreng på armen og betragtede de fremmede gæster. Både på rytterne og påderes dampende heste var det synligt, at de lige havdetilbagelagt et langt og anstrengende ridt.De to stuer, hvoraf huset bestod, var ligeledes opfyldt medkrigsfolk. Anføreren gik op og ned ad gulvet, indsvøbt i sin kappeog med en lang stikkårde under armen. Hans ansigt var mørktog fortrædeligt. Det er den ædle kaptajn Manheimer, som vi hergenfinder. Dagen efter at lensmanden Tyge Høeg havde afsendtkræmmeren til oberst Sparre på Jungshoved, lod han et bud gåmed brev til Vordingborg for at bede sin gode ven Manheimerom en samtale. Budet traf kaptajnen i færd med at stille sig ispidsen for et nyt tog mod Svend. Den højmodige kriger holdtjust en opmuntringstale til folkene, hvori han tilbød af sin egenlomme at fordoble den sum, som i forvejen var blevet udlovetfor gjøngens pågribelse. Rytterne jublede, og da Tyge Høegs brevindeholdt nogle ytringer, som Manheimer antog kunne lede hampå spor, drog han med sin skare op til slottet.Lensmanden underrettede ham om alt, hvad der havde fundetsted den foregående aften: Hvorledes flygtningene førte to tøndermed sig på en slæde, og at Svend uagtet alle forsøg på at holdeham tilbage var draget bort med lensmandens hest for slæden.Den gamle husholderske, som blev kaldt op for at give forklaring om årsagentil Ibs pludselige bortgang, meddelte dem, at hanvar gået op til Lundbygård for at bestille kvarter.Manheimers ansigt strålede af glæde, han havde ikke alene etsikkert spor for sig, en kamplysten skare efter sig, men tillige denrimeligste udsigt til sejr, siden Svend og Ib var ene om at førepengene bort. Han tog afsked med lensmanden med de mest glimrende løfter, ogtoget satte sig på ny i bevægelse over til Lundbygård.Ulykkeligvis anede han ikke, at ethvert skridt fremad bestandigfjernede ham længere fra gjøngerne, og at den listige Ib blothavde nævnt den omtalte herregård for at skjule den vej, de agtedeat drage.Således red da svenskerne mod vest, mens Svend holdt sig modøst langs med søkysten, og derfor måtte Manheimer også bliveuvidende om alle de hændelser, som tildrog sig på Jungshoved.Lundbygård havde i den sidste uge været besat af en svenskkommando, og kaptajnen blev straks efter sin ankomst overbevistom, at man havde ført ham bag lyset.På Jungshoved fik Manheimer de første pålidelige efterretninger om Svend,men hans uheldige stjerne ville, at han just skulleindtræffe dagen efter gjøngens flugt. Under den uorden og forvirring, somfandt sted på slottet efter barakkernes brand, vidsteingen, hvor slæden var blevet af.Korporalen og den afdeling dragoner, der havde fanget Svend,var desuden draget nordpå med oberst Sparre. Efter alle sinefrugtesløse undersøgelser havde Manheimer kun en ny forbitrelseat føje til den tidligere, da han begav sig på hjemvejen til Vordingborg.På én gang drages Manheimers blik ben til vinduet. Han hørtelatter og højrøstede stemmer udenfor og så rytterne stimle sammenom et menneske, som lidt før var trådt ind i gården til dem.Det var en lille uanselig skikkelse, iført en hvid vadmels kofte,hvis ærmer kun halvt dækkede de nøgne arme, der var lange ogmagre, den brunlige hud var sammenskrumpet og rynket. På benene havde hanlærredsbukser, som endte i et par store, brunefiskerstøvler, på hovedet en rød, ulden hue, under hvilken enkeltegrålige og sammenfiltrede hårlokker kom til syne. Den ubekendtetalte meget ivrigt til dragonerne, og da Manheimer flere gangehørte sit navn nævne, bankede han på ruden og befalede folkeneat føre den fremmede ind til ham."Hvad gør du her?" spurgte han barsk.Den ubekendtes ansigt fortrak sig til et smil, der frembragte enmængde skarpe rynker omkring munden. Derpå svarede han hæstog pibende:"Ak, strenge herre, jeg går fra sted til sted og søger efter kaptajnManheimer. Er det eder?""Nu ja, og hvad så?""Så havde jeg nok lyst til at snakke et par ord med jer.""Tal da i hast og gå så djævelen i vold!" råbte kaptajnen, opirret over den ligefremme tone i mandens ord og det vedvarendeog spottende smil, der havde udvidet hans mund således, at torækker sorte og afstumpede tænder kom til syne."Det var til jer, jeg ville tale," vedblev manden, "men ikke tilfolkene. Lad dem gå lidt udenfor.""Folkene bliver her," svarede Manheimer."Ja, så vil jeg gå min vej. Jeg taler nu engang ikke, så længede er til stede.""Ikke?" råbte Manheimer rasende. "Det vil vi dog få at se.""Nej, det vil I ikke få at se, strenge herre!""Om hvem var det, du ville tale?""Om ham, I søger.""Mord og bøddel!" råbte Manheimer med et strålende ansigt,"hvis så er, skal du have din vilje. - Lad os alene en lille stund."Dragonerne adlød, skønt meget mod deres ønske. Den ubekendtevedblev at følge dem med øjnene, indtil den sidste havde lukketdøren."Nå, kaptajn!" udbrød han spottende, "hvem af os fik så sinvilje?""Tal blot, tal for djævelen!""Ja, ja, giv dog stunder; det er på den anden mil, jeg går i dag,skønt jeg, som I ser, ikke er så ung længere. Lad os sidde lidt nedog med forlov!"Under de sidste ord greb manden en mjødflaske, som stod påbordet, satte den for munden og tømte den. Manheimers tålmodig-hed var næsten til ende, imidlertid beherskede han sig endnu ogudbrød:"Lad mig så høre, hvad du ved.""Jeg ved, at I er draget med eders mandskab efter Svend Poulsen eller SvendGjønge, som de også kalder ham, og at han harholdt jer for nar og ladet jer trække omkring fra øst til vest nuflere dage til ende.""Nå ja, men hvor er han da?""Hvor han er." gentog den fremmede med en modbydelig lat-ter. "Herregud, det er jo netop det, jeg vil have jer til at udfinde.""Så du ved det ikke, du kender ikke hans skjulested?""Tror I, jeg ville have opspurgt jer, om jeg selv havde kunnetfinde ham?"Manheimer sprang op med en rasende forbandelse, han drogsin kårde og råbte:"Guds hellige død, mand! Nu har du snart talt dit sidste ord."Den ubekendte havde også rejst sig, han greb Manheimer i armen og udbrød:"Vær dog stille, kaptajn! Sid ned og hør mig rolig til ende!Jeg tænkte, at jeg havde en mand for mig og ikke et skrigendebarn. Jeg ved ikke, hvor Svend er, som jeg nylig sagde, men jegkender hans opspind og alle hans veje og skal vise jer, hvor I kantage ham. Jeg ved heller ikke, hvor meget han fører med sig,men det får også være det samme, siden vi tager alt, hvad hanhar, og deler det.""Vi deler?" gentog Manheimer i den dybeste forbavselse."Halvpart til eder og halvpart til mig.""Halvtredsindstyve tusind rigsdaler!" udbrød kaptajnen. - "Ja,gu’ deler vi.""Er der så mange penge?" hviskede den ubekendte med et henrykt smil."Nuvel, strenge herre, desto bedre, halvt om arbejdetog halvt om lønnen.""Ganske vist!" svarede Manheimer med et hovednik, "det erikke mere end billigt.""Ja, I ler ad mig, herre! Men det bliver alligevel som jeg siger,enten tager jeg halvparten, eller også det hele. Og hvis I prøverpå list - nu ja, det står til eder. Kanske I har flere kræfter endjeg, vi skal ret snart komme til at prøve dem. I har mange folk,og jeg er alene, men det siger jeg alligevel, Vorherre i himmerighøre det, at hvad I nu endog sætter eders lid til, så skal I dog aldrigkomme levende ud af landet eller få gavn af Svends penge,før jeg har fået min part."Den ubekendtes stemme og mine indeholdt på én gang nogetså truende og tillige en så sikker selvtillid, at Manheimer for trediegang under deres korte samtale følte sig behersket deraf."Mord og bøddel!" udbrød han med påtaget ligegyldighed,"hvad hyler I over? Jeg siger jo, at vi vil dele.""Det giver sig nok altsammen siden.""Hører I til Svend Gjønges folk?""Nej, det gør jeg ikke.""Hvad er I da for en mand?""Jeg er heller ingen mand.""Ingen mand?""å nej, jeg er et fruentimmer, som de kalder Kulsoen.""Du et fruentimmer!" gentog Manheimer med en hånlig latter."Ja, strenge hr. kaptajn! Men I skal ikke spotte mig derfor, jegkan gøre en mands gerning, I vil selv blive vidne dertil.""Og hvorledes mener du da, at vi skal fange an for at få fat påSvend Gjønge?""Ser I," ytrede konen og rykkede sig nærmere hen på bænkentil Manheimer. "Så vidt jeg har erfaret, drager han med sin skatad vejen mod nordvest, som klogest nok er, siden han ad denkant vil træffe færrest krigsfolk. Oven for Køge går de over bugten, meninden de kommer så vidt, må vi have nået ham, det er,hvad vi først skal tænke på; derfor gør vi bedst i at lade edersryttere stige til hest, så rider vi nord om byen, hvor adelvejen skillersig. Hvad der mere er at forrette, tales vi ved om imens. I befaler folkene,og jeg -""Ja, du befaler mig," mumlede Manheimer og tilkastede hendeet hadefuldt blik."Nej, strenge herre!" svarede Kulsoen smilende. "Jeg beder jerom at skaffe mig en hest, som kan holde ud med de andres.""Den skal du få, kvinde!" sagde Manheimer og forlod stuen.Da Kulsoen var ene, gned hun sine hænder med en ondskabsfuldog hånlig latter. Derpå tog hun en vinflaske, som stod på kaptajnens bord,og tømte den.En halv time senere havde rytterskaren forladt bondehuset. Kulsoen red vedkaptajn Manheimers side. Omkring hendes krogedeog magre skikkelse flagrede en blå rytterkappe.

Undervejs
Næstfølgende nat stak gjøngerne ild på et stort hømagasin nordfor Jungshoved for at lede svenskernes opmærksomhed bort fra,hvad der foregik på den anden side af slottet. Medens alle strømmede hen tilbrandstedet, opgravede Svend i god ro sin tønde ogbragte den ned i gravkammeret. Her udtog han pengene og en delpapirer, som lå i to skindposer, og indsyede dem i bugen af etskudt krondyr.Denne hjort var samme aften taget fra lensmanden Tyge Høegsjæger tilligemed et brev, som denne skulle bringe op til det svenskehovedkvarter i Køge. Svend Gjønge agtede nu selv at besørgedette ærinde på sin vis og havde forklædt sig og Ib som herregårdsskytter.En talrig mængde gjønger var denne aften forsamlede nede igravkammeret. De havde rustet sig til en rejse, det tydelige bevisherpå var en velfyldt tværsæk, som enhver af dem bar over denene skulder. Desuden var de alle forsynet med skydegeværer ogen mængde krudthorn, som hang i en rem over brystet. Svendsløfte til rigsrådet, da det vægrede sig ved at sende ham våben,var endelig blevet indfriet; han havde selv forskaffet sig disse.Geværerne bar alle svensk mærke og var afpudsede med megenomhu. Den synlige glæde, med hvilken flere af folkene betragtedederes bøsser, vidnede tillige om, at de nylig var blevet ejere afdenne skat. Svend tilendebragte sit arbejde med at indsy pengeposerne udenat tale, en dyb alvor hvilede over de flestes ansigter.Ane Marie sad på hølejet med sin lille søn på skødet, hendes øjnevar uafbrudt rettet på Svend."Se så!" udbrød endelig Ib, idet han overskar garnet, hvormedhan havde tilsyet hjortens bug. "Nu er det bestilt, vi er færdige.""Hvordan er vejret udenfor?" spurgte Svend."Mørkt og tåget.""Så lad os komme af sted," sagde Svend, "enhver til sin gerning, Gud Faderholde sin hånd over os alle. I har jo forstået,hvad jeg bød jer at gøre?""Ja," svarede gjøngerne.Svend vedblev: "Seks af jer drager bag efter os og spreder jeromkring i egnen; men overalt, hvor I træffer et af svenskerneshømagasiner, der tøver I, til I har fået det stukket i brand. Jegstår ved mit ord og giver en rigsdaler for hvert magasin, sombrænder; men da jeg ved i forvejen, at enhver af jer vil fortjenesine penge, kan jeg lige så godt betale dem forud. I er frygtløseog modige folk alle til hobe; sagde jeg til jer: Gå hen enhver ogfæld os en svensk høvedsmand, I ville gøre det. Der, gjønger, bravemænd! Der har I pengene straks og noget derover."Svend lagde en pung i Abels hånd og trykkede den."I andre kender den vej, vi agter at drage, og ved, hvad I harat gøre. - Lad os gå."Ane Marie satte barnet på gulvet og gik hen til Svend."Lad os læse en Herrens bøn først," sagde hun, "og tegne osmed det hellige kors, det gør godt på din rejse."Svend nikkede, tog sin hue af hovedet og knælede ned på gulvet, alle deøvrige fulgte hans eksempel, den lille dreng lå vedsiden af Svend med foldede hænder, hans store, mørke øjne varheftet på Ane Marie, som blev stående oprejst, mens hun langsomtog skælvende fremsagde et Fadervor.Da bønnen var endt, rejste gjøngerne sig, nikkede til Ane Marieog forlod hulen. Hjorten blev lagt på en forspændt slæde, somventede inde i skoven. Det farefulde tog begyndte. Natten varmørk og skummel, den dybeste tavshed herskede overalt, de bladløse buske ogtræer antog i dette mørke forunderlige, fantastiskeskikkelser; men gjøngerne var for vant til at færdes på denne tidaf døgnet til at agte derpå. De fulgte efter slæden i to rækker, medbøsserne under deres kapper og lyttende efter alt, hvad der forekom demmistænkeligt. Uden for skoven skiltes de, efter at Svendhavde indprentet hver især alle de enkeltheder, han havde at iagttage.Ane Marie var fulgt med dem ud af hulen. Hun blev ståendei udkanten af skoven med sin lille søn på armen og så mændeneog slæden forsvinde i forskellige retninger i mørket.Manheimers skare vedblev at følge hovedvejen op forbi Præstø.Dragonerne kom med bemærkninger om den uanselige skikkelse,der red foran dem hos kaptajnen, og som krumbøjet og vaklendetil begge sider i den høje ryttersadel, næppe syntes at have kraftnok til at holde sig opret på hesten."Vi kan ellers nok fare lidt i mag," ytrede Kulsoen. "Mens dagen varer,rider vi ikke Svend Gjønge op.""Bliver du alt træt?" spurgte Manheimer spottende."å nej!" svarede hun. "Hvis så var, ville jeg kun være ederen dårlig fører, men jeg tænker, at Svend er for listig en ræv tilat vove sig ud i solskin; bedst gør vi derfor i at høre os lidt forundervejs, siden får vi nok vor lyst styret med at ride."Mens Kulsoen talte, var rytterne kommet op til bondebyen Bårse.Her deler vejen sig i to arme, hvoraf den ene løber ind i landetmod nordvest til Næstved og Ringsted, den anden vedbliver derimod at følgeretningen opad mod Køge. Omtrent lige ved omdrejningen lå dengang en lillesmedie, hvis ejer just var i færdmed at beslå en rytterhest. Da han så skaren nærme sig, standsedehan sit arbejde og stirrede svenskerne i møde med et nysgerrigtblik. Kulsoen red hen til ham."Guds fred og god morgen, Asmus!" udbrød hun smilende overdet udtryk af forundring, hvormed manden genkendte hende. "Hardu ingen vejfarende set i denne morgenstund?""Vejfarende?" gentog manden med åben mund og vedblev atstirre på hende. - "Herre jømine, Boel, er det også hende? - Så nuer hun da blevet til et mandfolk?""Ak ja, Asmus! Det går mig ikke bedre, men du svarede ikke påmit spørgsmål.""Hvad skulle det være for vejfarende?""En mand eller to, der ager på en slæde og fører øltønder medsig.""Dem har jeg ikke set til, men havde hun været her i går, såkunne hun have tjent sig en skillings penge.""Hvormed?" spurgte Kulsoen."Den ene af herremandens køer oppe på Engelholm er kommetforkert af sted og har fået troldtøj i sig, så den hverken kan leveeller dø. Herremanden lod derfor gå bud om efter en klog kone,at hun kunne læse noget over den; da ingen var at finde, hentedehan sin doktor fra byen, men det ved du nok bedst selv, hvad endoktors piller kan hjælpe for troldtøj."Kulsoen smilte foragteligt. Manheimer havde lyttet til dennesamtale med den største forbavselse."Hvem er det ellers, du søger efter?" vedblev smeden."Ja, du kender ham endda nok, Asmus smed!" svarede Kulsoen,"siden samme karl i fjor forgangen bandt dig fast til den storejagtpæl og pryglede dig med sin hundepisk, formedelst du havdefanget en harekilling på marken."Smedens sodede ansigt blev blodrødt, mens konen talte. Hansøjne flammede, og han svarede:"Gid al landsens ulykker fare over Svend Gjønge! Hvis det erham, du søger, vil han snart komme til at sukke efter vejret al denstund, der er nok en flok foruden de gode folk der, som sporerefter ham.""Hvad er det for en flok?" spurgte Manheimer."Den lille oberst, som lå nede på Jungshoved," svarede smedenmed et ydmygt buk, "han, som de kalder for Sparre, kom i går tilmorgen ridende med sine mænd og spurgte ligesom nys Boel, omjeg havde formærket noget til Svend."Manheimer rynkede brynene og tyggede på sin knebelsbart."Hvilken vej red obersten?" spurgte han."Lige frem, strenge herre! Op ad Køge til; men Svend farer nokknap ad adelvej, formedelst han kender de andre veje så vel.""Så tænker jeg, vi drejer til venstre," sagde kaptajnen."Jeg ville just give det samme råd!" svarede konen."De har ellers bestemt noget for i disse dage," vedblev smeden."Jeg har set en efter en af gjøngerne drage her forbi, og i morgestidlig kom Jens Jerntrøje ridende på en sort hest og bad mig fornemme, omdens sko lå fast, - her til lands bruger vi kun at læggebeslag under hestens fremben, formedelst jernet er så dyrt, - ogskoene på Jens Jerntrøjes hest lå godt. Se den vel efter. Asmussmed! sagde han imens, for den skal gå en lang vej ret snart! -Hvor skal den da hen? spørger jeg. - En lang vej, sagde Jens, sågrinede han og drejede her om til venstre.""Lad os nu komme af sted," udbrød Manheimer og gav sin hestaf sporernc. Kulsoen hilste med et nik og fulgte kaptajnen. Smedenslog et kors for sig efter hende, før han igen tog fat på sit afbrudtearbejde."Hvad nu?" spurgte Manheimer, da de var kommet et stykkeind på vejen."Ja, nu begynder vi at spore vor mand," svarede Kulsoen. "Drager gjøngernead denne vej, må Svend også komme her, jeg trorheller ikke, at en af hans folk lader sin hest beslå og rider omkring imorgenstunden for sin plasers skyld. Hvis I nu synes det,tager I og eders folk for det første kvarter oppe i bønderhusenehist foran os. Derfra kan I holde skarpt udkig og bemærke enhver,som kommer ad vejen. Imens skal jeg liste mig over til Snesere byog se at få lidt underretning af konen til Jens Jerntrøje, som smedenomtalte."Manheimer smilte. "Mord og bøddel!" udbrød han. "Du er etklogt fruentimmer. Men hvad var det, den smed mente med herremandens ko ogdens troldtøj? Giver du dig også af med kogleri?""Hvad skal man sige til det, strenge herre! Imellemstunder forundes det migikke bedre vilkår."Kaptajnen syntes at være hensunken i dyb eftertanke. Pludseligdrejede han sin hest nærmere hen mod Kulsoen og udbrød dæmpet:"Kan du også spå?""Det er den mindste af mine kunster.""Sandfærdigt?""Så vist, som I trækker vejret.""Prøv på at spå mig," sagde Manheimer og drog skindhandskenaf sin højre hånd. "Kan du gøre det rigtigt, så har jeg et tomarksstykke tildig i min lomme.""Hvoraf kan I fornemme, om jeg spår rigtigt?" spurgte Kulsoenog tilkastede ham et lurende blik."Jeg er blevet spået engang før," sagde kaptajnen, "og det afen berømt mand, din mester tilfulde. Hvis du nu spår mig detsamme som han, ved jeg, at du forstår din kunst og farer medsandhed.""Ræk mig da hånden," sagde Kulsoen.Hun lod sin hest gå i langsomt skridt, greb Manheimers hånd ogbetragtede den opmærksomt nogle øjeblikke."Det var da sære tegn!" ytrede hun straks efter. "Jeg har nuspået så mangen mand sit livsbrød, men aldrig set mærker someders tilforn. Hvad den fremmede forkyndte, det siger jeg ikke,for det ved jeg ikke, men i eders hånd står at læse, at I hverkenvil komme til at dø i vandet eller på landet. Stemmer det med,hvad I før har hørt?""Jo, på en måde slår det til," svarede Manheimer eftertænksomt. "På enmåde. Men står der ikke noget at læse, om jeg skalblive en rig mand?""å nej, strenge hr. kaptajn!" svarede Kulsoen. "Det står aldrigi menneskenes hånd.""Hvor da?""I hans hoved; - fordi jeg tænker, det ikke kommer an på andreend os selv, hvad vi vil blive. - Her har vi husene foran os. Nurider I ind og lader karle og heste hvile ud, imens de holder godtudkig, jeg går imidlertid ud og ser at få lidt mere at vide."Klokken var henimod to om natten, da gjøngerne nåede ind iden store skovstrækning mellem Everdrup og den nye herreborg,som Jens Sparre i 1609 havde opført på det gamle Paddeborgsruiner. En skarp nordenvind jog skyerne hen over den mørke himmel, mellemdisse så man af og til stjernerne komme til syne. Denne gang var dettilfældet, som lod Svend undgå sine fjender, idetManheimer, ved at følge vejen til Næstved, var draget for langtvestlig, og oberst Sparre, der havde begyndt sin forfølgelse op adKøgevejen, var kommet ham forud på den modsatte side.Svend drog nu fremad midt imellem dem, idet ban, bekendt medalle stier og snigveje, bestandig søgte at holde sig i nærheden afskovene, der kunne yde ham det sikreste skjul. Fire gjønger fulgtetil hest med slæden. To af dem i et bøsseskuds afstand forud, deandre lige så langt bagefter.Da de var kommet ind i Sparresholms skove, udstødte Svend etugleskrig til et tegn for sine folk, derefter holdt han stille og stegaf. Han så sig tilfreds omkring og udbrød halvhviskende til Ib:"Så vidt er vi da sluppet, og jeg tænker, det var det værste stykke vej, vihar lagt tilbage. Nu tager vi os en mundfuld mad oggiver hesten et stykke med, før vi farer videre. Bliver det ved påden vis, når vi vel de store skove ved Lellinge inden daggry.""Raskere vil det gå, når vi kommer dybere ind i skoven; derventer Jesper os med en frisk hest," ytrede Ib, mens han tog sinmadpose frem og lagde den ned på hjorten.Svend og Ib holdt måltid. Til de øvrige gjønger så man intet.Efter at ugleskriget havde underrettet dem om, at slæden standsede, trak desig nærmere hen til udkanten af skoven og ventededer, lyttende og spejdende til alle sider.Stedet, hvor Svend holdt hvil, var en favneplads, det vil sige enåbning, dannet ved at fælde træerne og sammenstille det ophuggede ved ifavnemål. En smal og temmelig ubanet vej førte herfratværs igennem skoven. På begge sider stod træerne så tætte og sammenvoksedemed hindbærskud, tjørn og brombærranker, at mankun med møje var i stand til at trænge sig derigennem. Midt overdenne vej gik i en lang afstand, på hin side Sparresholm, en stejlog temmelig dyb grøft, som optog vandet fra den dybe sø, hvoriherregården var bygget. Over denne grøft havde skovhuggerne lagtnogle afskårne træstammer og udfyldt åbningerne med grene oggræstørv, så at de dannede en bred og sikker bro."I Guds navn!" sagde Svend, idet han rejste sig op. "Drik duresten af flasken, Ib, og lad os så komme af sted igen. - Du sidderså stille og grundende i nat.""Jeg tænker på Asmus smed, som vi mødte, da vi listede forbiEngelholm. Blot han ikke spiller os en streg; han stod og samtaledemed en svensk rytter, og jeg syntes, han kikkede så nysgerrigtefter, hvad vi førte med os på slæden.""Nej!" svarede Svend tillidsfuldt. "Han kunne ikke kende os ivor jægerdragt; og i værste fald ville det blive for sent, inden hanfik bud op til gården derom og skaffede folk ud efter os.""Han mener dig det ikke godt, Svend, fra den tid, du greb hamsom krybskytte.""Jeg får at finde mig deri, lad os nu se, vi kommer videre."De lagde bidslet på hesten og tog plads i slæden.I samme øjeblik lød et langtrukkent ugleskrig igennem skoven.Svend studsede. Dette skrig blev straks efter gentaget fra den modsatteside, og endnu før ekkoet heraf var hendøet, faldt et skud.Der hørtes hestetrav nede på vejen, og to af de udstillede vagtposter komjagende hen imod slæden."Svensken er efter os!" råbte den ene af dem, da han nåedefavnepladsen. "Det gælder om at komme herfra i en hast. De riderlangs med hegnet uden for skoven i en rad og har en vejviser foran."Ib stod som forstenet og stirrede på Svend."Hvor mange ryttere talte du, Tam?" spurgte Svend, der allerede havdegenvundet sin sædvanlige ro og kulde i farens øjeblikke."Der var tolv foruden vejviseren," svarede Tam."Hvad betød da skriget, vi hørte forude?" spurgte Svend."Jeg hører begge vore folk komme," hviskede Ib, som havde lagtøret lyttende til jorden.Idet han rejste sig, kom de to ryttere fra den modsatte side jagende istraks løb og standsede deres prustende heste foran slæden."De er kommet bag på OS," hviskede den ene af dem med endyb basstemme. "En for en rider de langs med grøften og søgeren gennemgang over skovhegnet.""Hvor mange er de, Abel?""Jeg talte tolv og en vejviser dertil. Det er en dansk mand, kunnejeg høre på hans mæle, for de var os helt nær, før jeg gav tegnet.""Hvem skød?""En af rytterne, dengang de hørte mig tude. Hans skud faldtpå lykke og fromme, men kuglen peb dog imellem vore heste.""Så af sted, det hurtigste, vi kan," hviskede Svend. "Sæt dinfoldekniv fast i piskeskaftet, Ib, og prik så hesten dermed, at denkan komme desto snarere fremad. I andre stiger af og spærrervejen med alle de afhuggede grene, der ligger omkring, så snartvi er kørt. To af eder sidder så op igen og rider et par hundredeskridt videre frem for at gøre den anden forhugning til, alt somvi har aftalt. Brug bøsserne vel, hvor I ser eders snit dertil, men sigtkun på høvedsmændene og søg at nå os igen, så snart I har skudt."Efter disse befalinger steg Svend og Ib op i slæden og jog afsted dybere ind i skoven.Ibs mørke anelser havde vist sig grundede, det var smeden fraBårse, som røbede Svends flugt. Så snart slæden var kommet hamud af sigte, lånte han den svenske rytters hest og ilede efter Manheimer.Det blev så meget lettere at nå denne, som skaren havdeudhvilet hele eftermiddagen i de to bøndergårde, mens Kulsoenvar ude på sine undersøgelser. Til Svends uheld havde smedenlænge revet krybskytteri omkring i egnen, han var derfor godtkendt med skovene og kunne ad de nærmeste veje føre kaptajnenog hans folk op til Sparresholms skove. Her havde Kulsoen fåetnys om, at en af gjøngerne ved midnat skulle vente efter flygtningene medheste.Neden for herregården traf Manheimer en afdeling af Sparresryttere, som obersten på tilbagevejen fra Køge havde udsendt iforskellige retninger. Kaptajnen gav føreren for disse den underretning, hanfandt fornøden, og lod dem følge med sig; dervedblev det ham muligt at omspænde skoven i en større omkreds, ligesom ogsåsmeden førte dem så snildt og ubemærket fremad, at deville have været i stand til at nå lige til stedet, hvor Svend havdegjort holdt, hvis han ikke havde anvendt den forsigtighed at udstille defire vagtposter.Som gjøngerne berettede, havde svenskerne delt sig i to hold,efter de var kommet ind under skoven. Manheimers skare var denførste, der fandt en åbning i hegnet. Her skiltes smeden fra dem,modtog en belønning og red tilbage med den lånte hest. Kaptajnenlod sine ryttere forene sig således, at de dannede en linie, der indtoghele vejens bredde. Han selv red i spidsen. Kulsoen ved hans side.Under hele det anstrengende ridt havde hun holdt sig på denneplads, krumbøjet og vaklende som i begyndelsen, men uden nogetsynligt tegn til træthed, tværtimod opfordrede hun bestandig Manheimer tilat ride hurtigere. Hendes grålige hår gled ned og flagrede i lange enderfrem fra huen. Rytternes første spot over hendes forunderlige skikkelse varveget for en vis sky frygt, efter atde havde hørt de enkelte ytringer, som smeden undervejs lod faldeom de hemmelige kræfter, hun rådede over. Selv Manheimer syntes at tagestørre hensyn til hende, mens han beundrede hendesudholdenhed og erkendte det kløgtige i alle de råd, hun tilhviskedeham.Rytterskaren red nu i hurtigt trav igennem skoven, indtil denkom ind på favnepladsen, hvor gjøngerne imidlertid havde udførtderes forhugning."Mord og bøddel!" råbte Manheimer. "De skælmer har spærretos vejen.""Gudskelov derfor," svarede Kulsoen, "det er det bedste stykkearbejde, jeg har set i nat.""Hvad snakker I der, kvinde?""De havde vel knap gjort sig den umage at spærre for os, hvisikke Svend var i betryk og i nærheden med sin slæde. Nu ved vi,hvad vi skal holde os til. Lad nogle af karlene stige af og ryddegrenene til side, strenge herre! Men selv drager vi os en kendetilbage, om nogen skulle ligge på lur her næst ved. Gjøngerne harord for at træffe deres mand. Den ene skyder sin kugle i den andens mærke."Tre dragoner steg af hestene og banede sig vej igennem forhugningen. I detsamme sås en lysstribe bag de nærmeste træstammer,og to skud skraldede igennem skoven. En salve fra rytternes karabiner fulgteøjeblikkelig efter. Kulsoen havde rykket sin hest tilsiden, således at hun sad dækket af et træ. Manheimer brugte derimod ikkedenne forsigtighed. Straks efter rytternes skud stejledehans hest og styrtede dødeligt truffet omkuld i sneen. Det lykkedeskaptajnen at gøre sig fri af stigbøjlerne og springe af. Idet hanvendte sig, så han en af dragonerne vakle i sadlen og falde foroverpå hesten. Skuddet havde gennemboret hans bryst."Han har fået sin bekomst," sagde Kulsoen, idet hun forlod sitskjul og greb den faldnes hest i tømmen. "Tag eders pistoler, herre,og stig op, at vi kan komme videre."Manheimer adlød og kommanderede fremad.Ude på favnepladsen havde det svage stjernelys tilladt dem atskelne forhugningen, hvis grene viste sig mørke imod sneen, menda rytterne kom længere ind på vejen, hvor træerne stod tættere,svandt dette lys igen; alt var indhyllet i et skummelt og uhyggeligtmørke. Desuagtet opfordrede Kulsoen Manheimer til at ride hurtigere."For tusind djævle!" råbte kaptajnen. "Kan I da aldrig blivetræt, fruentimmer?""Nej, min strenge herre," svarede konen med en spotsk latter,"jeg kan aldrig blive træt undervejs, men Svend kører skrapt, omjeg kender ham ret, det er desuden lige så lyst for os som for ham."Mens hun talte, opstod en pludselig forvirring blandt rytterne,flere af hestene snublede, den hele række standsede. I samme øjeblik faldtto skud."Hvad djævelen er det?" råbte Manheimer, idet han så Kulsoen styrte medsin hest og med en indre glæde antog, at hun varblevet truffet."De har spændt et tov over vejen fra træerne," svarede Kulsoenog rejste sig fra den døde hest. "Lån mig eders sabel, så huggerjeg det over, og vi rider videre."Manheimer rakte hende sabelen og sagde: "Hvorledes tænkerdu vel at komme videre, når din hest er skudt?"Kulsoen overskar rebet og rakte kaptajnen sablen tilbage."Ak jo!" svarede hun smilende, "vi finder vel på råd." Hun grebfat i Manheimers sadelbom, satte sin fod på hans, og før han retbegreb hendes hensigt eller kunne forhindre den, havde hun tagetplads bag ham på hesten. Kaptajnen vendte sit ansigt mod hendemed en rasende harme, men Kulsoen standsede det udbrud, hunforudså, ved at hviske:"Lad os blot komme af sted. I kan endnu have min hjælp behov.Ser I hist henne, lige forud, hvor vejen bliver lysere, kan I øjneden mand, som vi søger."Manheimer så virkelig Svend og hans slæde i lang afstand foransig. Dette syn forsonede ham med den ubehagelige rytterske, imidlertidsporede han sin hest til et pludseligt spring, men Kulsoen,der anede, hvad han ville, slyngede sin ene arm om hans liv, lospottende og hviskede:"Det er ret, herre, lad det kun gå så stærkt, som hesten orker.I behøver ikke at frygte for mig, jeg holder mig nok fast. I minanden hånd har jeg en pistol med opspændt hane, og før jegskulle lade mig skille fra eder, strenge herre, sætter jeg pistolløbetfor eders hoved og trykker af. Så såre der falder en mand igen,skal jeg tage hans hest, men indtil da får I at finde jer i mit selskab. Sigfolkene, at de skal lade deres karabiner på ny, og når vikommer Svend lidt nærmere, så lad dem tage sigte efter hesten,mændene fanger vi siden."Manheimer skar tænder af raseri, men han gav sine ryttere befaling til atlade."Ser I, hvor det bliver lysere, efterhånden som vi kommer frem,"vedblev Kulsoen; "vi haler godt ind på dem. Men hvad er det?Nu holder slæden jo stille."I det svage lys, som den frembrydende dagning kastede nedmellem træerne hen ad den linie, som grøften dannede i skoven,så man en mørk gruppe adskilles, efter at den havde stået et øjeblik stille."Nu drager de videre," sagde Kulsoen. "Lad os sætte ind pådem, det bedste, vi kan. Før det bliver lyst, skal vi være ejere afskatten."Hun slog hælene mod hestens sider og vedblev: "I har ikke nødig at værebange for mig, ædle herre, om de end ligger på lurdernede og skyder efter os. Jeg sidder her bagved, så rart dækketaf eder, og det skulle være et slemt stykke bly, der kunne gå igennem osbegge.""Du skal komme til at klæde stejle og hjul, når vi har dennetur vel overstået," svarede Manheimer."å, det siger I kun for spøg. I er endda ikke den første, der hargjort mig det løfte, men der er tit en lang vej fra mund til hjerte.Først deler vi mønten, så giver resten sig siden."Da rytterne kom til grøften, fandt de broen afkastet. Manheimerudstødte en skrækkelig ed, idet han standsede hesten."Hvad gør vi nu?" mumlede han."Jeg tænker, vi jager sporerne i hestens sider og sætter over,"svarede Kulsoen."Den kan ikke springe over med os begge.""Det går nok, lad os prøve det."Manheimer rykkede hesten tilbage og gav sine folk befaling tilat sætte over grøften, tre for tre.Springet blev prøvet, og alle rytterne nåede lykkeligt over. Påsamme tid løsnedes to skud bag de nærmeste træer, og to mændfaldt."Se så!" udbrød Kulsoen, mens hun lod sig glide ned på jordenog greb en af de faldnes heste i tøjlen. "Nu begynder vi igen;dagen bryder frem, og vi har ikke langt tilbage."Hun besteg hesten, og idet forfølgelsen fortsattes med slappetøjler og fordoblet hurtighed, tog konen en blikflaske frem af sinkoftelomme under kåben og tømte den. Det var nu efterhåndenblevet så lyst, at man tydelig kunne skelne alle de nærmeste genstande. Ilang afstand sås den lille slæde. Kulsoen udstødte et jubelskrig, da hunmærkede, at de kom den nærmere."Ak, lille folk!" udbrød hun, for første gang henvendende sig tildragonerne. "Nu har I snart fortjent eders morgendrik; om jegikke tager fejl, er det Svend Gjønge og hans svoger, som vi harforan os. Se blot, hvor de pisker på den arme hest for at kommeaf sted. For sandt må jeg sige om svensken, at han har modigemænd, der hverken ræddes for død eller djævel.""Men I da?" udbrød en af rytterne."Satans til menneske!" tilføjede en anden. "I rider jo som denbedste dragon.""Ja, å ja!" svarede Kulsoen med et skummelt smil. "Jeg harsiddet over en hest før i nat og redet et ridt, der var værre enddette, skønt jeg ikke kom nær så langt.""Hvad er det for en hest?""Træhesten!" svarede hun med en skoggerlatter og indtog efterdisse ord sin tidligere plads ved Manheimers side.

Sidste forsøg
Det lange ridt havde omsider udtømt hestenes kræfter, og rytternemåtte ofte bruge deres sporer. Efterhånden som de nærmede sigslæden, syntes mændene, der kørte den, at være forsvundet, manså blot hesten i hurtigt trav og med fremstrakt hals jage ud afskoven hen over de åbne marker."Giv eders hest sporen, strenge herre, og lad os komme hurtigere af sted,"stønnede Kulsoen. "Om I kendte Svend Gjøngesfinter så vel som jeg, ville I ikke sætte lid til, at vi er ham så nær.Han kan slippe fra os endda.""å, hvad djævelen!" råbte Manheimer. "Den karl kan da ikkeflyve bort. - Se der, mord og bøddel! Nu har vi vundet spillet."Medens kaptajnen talte, så man en afdeling ryttere svinge udfra hegnet og sprede sig hen over marken foran Manheimersskare. Det var oberst Sparres dragoner, som først i dagningenhavde fundet vej igennem skoven. De blev hilst af deres kammerater med etjublende frydeskrig, mens de i en enkelt linie jog opad bakkerne ved Dalby kirke for at afskære slæden vejen.Manheimer svingede sin pallask og udstødte et triumfskrig."Nå. fruentimmer," hviskede han, "hvad siger hun dertil?""Ja, jeg siger som før, at vi har ham ikke endnu."Straks efter forandrede slæden sit løb og bøjede ind over marken i en skrålinie fra Manheimers skare. Derved blev det muligtat opdage den list, de to flygtninge benyttede for at gøre sig usynlige forrytterne. De havde nemlig lagt fodersækken op på detbageste sæde og udstrakte sig under denne på bunden af slæden."Tror I ikke, at man herfra kunne nå hesten med en karabin,"spurgte Kulsoen."Vi kan jo prøve derpå," svarede Manheimer og befalede en afdragonerne at forsøge et skud. Karlen standsede sin hest, lagdean og tog et omhyggeligt sigte, før han trykkede af; men skuddetfejlede, og hesten fortsatte sit løb hen over marken.Nu begyndte solen at vise sig over trætoppene, man hørte klokkernesmelankolske lyd fra de tre højeste kirker i herredet. Derimellem lødvekselvis de to rytterskarers hurraråb, opmuntringerog geværskud. På én gang lød et glædesskrig; slæden holdt stille,og de to mænd steg ud af den."Endelig!" råbte Manheimer, idet han jog sporerne i den skummende hestssider og fo’r hen til stedet. Sparres ryttere havde allerede dannet en kædeom flygtningene, som stod blege og med blottede hoveder ved siden af dereshest, der var sunket til jorden aftræthed."Svend Poulsen!" råbte anføreren for Sparres folk."øltønderne?" brølede Manheimer.Kulsoen udstødte et skrig, da hun så mændene. Manheimer varden første, som endte denne forvirring, han kastede tøjlerne tilen af sine folk, sprang af hesten og banede sig vej til mændene."Hvem af eder er Svend Poulsen Gjønge?" skreg han."Ingen af os!" svarede den mindste af flygtningene med en hæsog læspende stemme."Ingen af jer!" gentog kaptajnen rasende. "Mord og ild og bøddel! Hvem er Ida?""Ak, nådige herre!" svarede ordføreren, "skån vort usle liv. Vier kun to fattige bønder, der skulle have været op til Bregentvedefter jordemoderen. Dengang vi i nat kom ind i Sparresholmsskove, så vi nogle folk, der rendte deres vej til alle sider, de varedeos ad, at vi skulle skynde os, hvis vi havde vort liv kært, så hørtevi dem skyde og råbe, og så piskede vi på vor hest, det bedstevi kunne.""Til hvem skulle du hente jordemoderen, lille Tam?" spurgteen stemme blandt rytterne."Til min stakkels kone!" svarede bonden.Kulsoen trådte ud af kredsen, tog sin hue af hovedet og stilledesig foran dem med begge hænderne i siden."Til din stakkels kone!" gentog hun med en vild latter.Tams ansigt blev blegere, mens han stift og forbavset stirredepå hende. Imidlertid overså han derfor ikke øjeblikkets fare, hanudstødte et skrig, slyngede sine arme omkring Kulsoens hals oghviskede, idet han trykkede hende op til sig: "Nægt blot intet."Derpå vendte han sig til de to officerer:"Siden jeg har fundet min kære søster blandt eder, så kan hunsige god for mig.""Hans søster!" gentog den fremmede kaptajn."Ja!" svarede Manheimer. "Hun fulgte med for at bringe os påSvends spor.""Desuden kan den strenge herre der vel ikke have glemt mitansigt, siden vi sidst taltes ved?" tilføjede Tam og stillede sigdristig og smilende foran høvedsmanden."Hvor skulle jeg kende dit ansigt fra?""Ak, nådige herre! Ingen kan da vide bedre end I, hvor lidtjeg har med Svend Gjønge at skaffe, siden det var mig, I taltemed oppe på Jungshoved den aften, jeg ville fortjene de udlovedepenge ved at fange ham.""Det har sin rigtighed," svarede denne."Så red vi da alligevel omsonst den hele nat," ytrede Manheimernedslået, "og den halunk har atter narret os.""Når mødte du Svends folk?""Lidt efter midnat, ret som de begyndte at skyde.""Og siden så du dem ikke?""Gud bedre det!" svarede Tam klagende. "Jeg så kun efter minstakkels hest og pønsede på at komme af sted, det snareste vikunne.""Se efter, om de fører våben med sig," sagde kaptajnen til en afsine folk. Slæden blev undersøgt, men dens indhold bestod kun afet gammelt dækken og en fodersæk.I dette øjeblik nærmede Kulsoen sig Tam og hviskede:"Ved du, hvor Svend er?"Tam blinkede med øjnene.Anføreren for Sparres dragoner kaldte sine folk sammen ogsagde:"Vi drager nu en anden vej for at se, om vi har bedre held der."Han hilste med kården og red bort foran sin skare.Manheimers ansigt udtrykte en levende harme, hans blik vekslede tvivlendemellem de to mænd, slæden og Kulsoen."Hvad nu?" udbrød han."Ja, nu tænker jeg, vi søger op til de nærmeste gårde og hvileros lidt, inden vi begynder vor jagt på ny," svarede Kulsoen."Nå, er I da endelig blevet træt?" ytrede han hånligt.Konens ansigt var ligblegt, hun vaklede, idet hun trådte kaptajnen etskridt nærmere."å nej," svarede hun med en unaturlig latter. "Jeg er enddaikke træt endnu."Med disse ord drog hun den blå rytterkappe til side, og Manheimer så hendeshvide vadmelskofte bedækket med blod. Gjøngernes sidste skud inde i skovenhavde truffet hende i skulderen,men hun havde undertrykt smerten og skjult såret, indtil det vedvarendeblodtab nu omsider berøvede hende de sidste kræfter."Jeg trænger bare til at hvile mig lidt," tilføjede hun, støttendesig på sædet af slæden."Det er billigt," svarede Manheimer. "Du kan lade din brodersørge for din pleje. Jeg ønsker dig en god bedring."Efter disse ord nikkede han til hende med en spottende latter,steg til hest og jog i spidsen for sine ryttere bort fra stedet. Kulsoenudstødte et rasende skrig og råbte, idet hun udstrakte sinknyttede hånd efter Manheimer:"Vi deler!"Han syntes ikke at høre dette råb. Lidt senere forsvandt hanimellem træerne inden for skovbrynet."Ved du, hvor Svend er?" hviskede Kulsoen til Tam, idet hunsank tilbage på fodersækken i slæden."Ja, vel ved jeg det," svarede han. "Svend Gjønge ligger endnunede på hin side af Jungshoved og tager vare på sine mangepenge.""Hvad gør du da her med slæden?" spurgte hun bestandig sva-gere.Tam smilte: "Som jeg sagde, er jeg ude for at hente doktorentil min stakkels, syge kone."Kulsoen svarede intet til denne spøg, hun havde lukket sine øjneog var sunket bevidstløs tilbage i slæden.Få ord vil være tilstrækkelige til at forklare, hvorledes det lykkedesGjøngehøvdingen at undgå sine forfølgere: da Manheimerså slæden holde ved broen i skoven, kastede Svend kronhjorten iden tilfrosne grøft, derefter sprang han og Ib ned og bar hjortendybere ind i skoven. Imidlertid afbrød gjøngerne broen, og Tamog hans kammerat kørte bort med slæden. Nogle timer senere, omtrent på sammetid, som Manheimer blev overbevist om sin uheldige fejltagelse, sad SvendGjønge og Ib på toppen af et storthalmlæs, i hvilket de havde skjult deres skat, og kørte syngendeog vel til mode op ad Køge landevej. Svend kendte de to bønder,som skulle have bragt læsset fra Alsløvgård ind til de svenske magasiner iHøjelse, en landsby på hin side Køge. Ved overtalelserog en pengebelønning fik han lov til at køre i deres sted. Hanskjulte sin hjort på bunden af læsset, skiftede klæder med bønderne ogforlod dem med det løfte at lade vogn og heste blivestående hos en købmand i byen, indtil ejermændene selv afhentede dem. Ibsansigt var venligt og smilende som morgensolenover deres hoveder. Han lå på ryggen, udstrakt i sin fulde længdei læsset, og udstødte nogle dybe og uartikulerede toner, som hanholdt for en sang. Af og til rejste han sig over ende i halmen ogudbrød i lovtaler over Svend."Ja vist, Svend!" ytrede han således, efter at en svensk patruljevar passeret dem forbi uden hverken at værdige læsset eller deto mænd et blik. "Nu siger jeg det rent ud, jeg holder mere afdig end af noget andet menneske i denne verden, for du er såklog og så listig, min høvding, at ikke fem djævle skulle kunneveje op med dig, om de så stillede sig på hovederne af hverandremen du skal ret snart få din belønning. Du skal få den, siger jeg,for så snart vi kører ned ad Køge gade, rejser jeg mig op i halmen og giverdig et trykkys, af de længste og allerbedste, lige forøinene af alle folk. - Kan du forlange mere?"Svend fik ingen lejlighed til at svare; så snart Ib havde udtaltsit løfte, drejede han sig rundt i halmen og begyndte i sin overvættes glædepå en ny sang, mere hylende og gyselig end før.Således kom de til Køge. Vagten kastede kun et flygtigt blik påSvend, idet han vinkede, at han kunne køre videre; men undervejshavde Ib til trods for Svends modstræbelser fuldbyrdet sit løfteog omfavnet ham midt på torvet. Ud af byen gik det med sammeheld. Da de kom til magasinet i Højelse, var Svend og hans hjortforsvundet. Ib afleverede halmen og kørte derefter den tomme vogntilbage til købmanden, som aftalt var. På samme tid gennemstrejfedeManheimer egnen med tolv ryttere og oberst Sparre medtresindstyve for at komme på spor efter de to flygtninge.Det var Svends plan at gå over isen til København fra det sted,hvor han nu befandt sig, derved blev hans vej henved tre milkortere, og faren for at opdages var ikke heller så stor. Han havdeforladt Ib omtrent midt imellem landsbyen og Køge, ved en lillefiskerhytte, som lå under bakkerne, omtrent to bøsseskud fra havet.Hyttens dør var fastbundet med en snor til stolperne, og Svend såejermanden ude på isen, trækkende en slæde efter sig og med enharpun i hånden, i færd med at stange ål i en våge. Han havdederfor god tid til at nedgrave hjorten i sneen, før han gik op påbakkerne og kaldte fiskeren ind på land. Manden smilede, daSvend spurgte, om han kunne føre ham over isen til hovedstaden."Nå, så I har ærinde oppe i København?" ytrede han."Jeg går bud fra ridefogden til mit herskab," svarede Svend."I kan gerne tale frit ud," vedblev bonden, mens hans åbne ansigtvedligeholdt sit tvivlende udtryk. "Jeg er en ærlig mand,herre, og har vist vej over Køge Bugt til flere af eders folk.""Af mine folk?" gentog Svend studsende."Ja. å ja, til folk i bønderkofter udvendig og silke forinden. Nunys forleden, til Hellig Valentini Dag, førte jeg Hans Nåde, grevHannibal Sehesteds frue og hendes unge datter ad den samme vejop til byen. De gav sig også ud for bønderfolk og havde klæderderefter, men deres fødder kunne de ikke dølge, de var så småsom et barns og deres hænder så hvide som mutter Maries på alterbilledet ikirken. De førte også en liden bylt med sig, som de gavud for klæder, men da jeg tog fat på den, klingede den indvendig,som sølvet klinger imod sølv og det dyre guld."Svend smilede. "Jeg fører også en bylt med," sagde han."Tænkte jeg det ikke nok," svarede fiskeren. "Nå ja, vi bringervel både den og eder, hvorhen I ønsker; og I vil være bedre farenend grevens, for de måtte vente to dage til ende, mens jeg fik migen slæde tømret og velbeslået med jernskinner forneden. De boedeher inde i hytten imens og spiste af min ringe kost. Dengang dekom i land ved Kalveboderne, gav fruen mig fem ort for min umag,det var godt fortjent i tre døgn.""Jeg giver det dobbelte," sagde Svend."Gør I det?" sagde bonden, og hans lyseblå øjne strålede afglæde. "Jeg tager også imod dem i Guds navn. Jeg sanker migpenge sammen, så mange jeg kan, til forlovskynding."Forlovskynding var den tilladelse, bonden afkøbte jorddrottentil at fraflytte stavnet."Når agter I at tage bort?""Jeg tænker i aften," svarede Svend, "for nu er jeg noget trætog har hvile fornøden.""Til den tid skal jeg også være færdig," sagde bonden. "Lad osgå ind i huset, så skal I få et leje, lige så godt som de to grevinder."Om eftermiddagen, lidt før det begyndte at mørknes, vendte Ibtilbage. Han var endnu ikke kommet til slutningen af den vise,han begyndte på halmlæsset, og sang af fuld hals, da han nærmedesig hytten. Fiskeren gjorde forberedelser til rejsen. Da Ib hørte,at Svend sov, slog han sig til ro uden for hytten og begyndte ensamtale med fiskeren."I drager vel med den anden herre?" spurgte denne, mens hanflettede på et halmbånd til slæden."Naturligvis!" svarede Ib. "Vi to kan ikke skilles. Vi rejser desuden i detsamme ærinde.""Ja, hans ærinde kender jeg allerede.""Hvad for noget? Du kender det?""å ja, jeg gættede det, ligesom jeg så ham.""Du gættede det?" gentog Ib med en ubeskrivelig gebærde."Jeg har hjulpet mange af den høje adel, som flygtede, da svensken kom.""Adelsmænd er vi nu ikke, men som du ser os to fremmede her,er vi bedre end de bedste adelsmænd i Danmark. ærlig og godtsom dit sindelag er, må du vel holde dem for de bedste, som værgerfor deres land, og vover hud og krop i kongens tjeneste. Ikkesandt?""Jeg siger ja dertil," svarede fiskeren."Nå, godt. Så såre adelsmændene fornam svensken, begravedede deres skatte og rendte bort til alle sider, men han, som soverderinde, og jeg, som han gjorde til sin kammerat, vi blev tilbage,vi værgede, som vi kunne bedst, vi forstyrrede fjendens planer ogbrændte hans magasiner, vi sloges med svensken i dage og langenætter, så du ville få bugvrid, du ærlige fisker, om jeg fortaltesig hvorledes. Derfor siger jeg os at være fuldt så gode som adelsmænd ognoget lidt derover."Fiskerens øjne strålede af en levende glæde, mens han hørtepå Ib."Hvis det er sandt, hvad du siger," udbrød han, "så ved jegogså, hvem I to mænd er. Her gik ord og rygter i de sidste dageom al den strid og fortræd, der voldtes fjenden i Jungshoved len.I går til middag kom Mogens Gjø fra Thureby med en svenskhøvedsmand ind i min hytte og søgte efter to flygtninge. - Nuved jeg, at jeg i dag har huset Svend Gjønge og hans kammeratIb, Abels søn.""Nå, så de kalder mig hans kammerat," ytrede Ib med et strå-lende åsyn. "Det er jeg også, det er jeg, du kan forbande digderpå, men gør det sagte, så ingen hører det."En time før midnat kom månen frem, og alle forberedelser tilafrejsen var taget. Fiskeren havde gjort ild på skorstenen og varmet nogetøl, som Svend og Ib drak til deres brød. Derpå ombyttede Gjøngehøvdingen sinklædning med en lammeskindskofte.Ib ladede sine pistoler imens."I har ikke våben behov til den rejse," bemærkede fiskeren."Hvem kan vide det," svarede Ib smilende. "Vi kan kanske skydeen måge, jeg holder så meget af at skyde måger."Da Svend gav tegn til opbrud, forlod de hytten og bandt dørenfast til stolpen, derpå opgravede de hjorten i sneen, skjulte denunder et halmknippe på slæden og drog ned til strandkanten. Herstandsede fiskeren pludselig og vendte sig til Svend:"Noget har vi dog forglemt, som vil gøre større nytte end pistolerne.""Hvad mener du?""Min bådshage.""Den henter jeg," svarede Ib, "og hvis du vil det, Svend, såtrækker vi vore kofter af og lader dem blive tilbage i hytten, atfiskeren kan bringe købmanden dem til ejermændene. Drag I afsted imidlertid, jeg indhenter eder nok."Svend trak koften af og skød med fiskerens hjælp slæden ud påisen. Ib vendte tilbage til hytten.Denne lå mellem to sandbanker, der betog udsigten til det åbnehav. Da Ib kom ind under bakkerne, syntes han at høre en hestsnøfte i nærheden, han lyttede, men da alt var roligt, fortsatte hansin gang. Pludselig gentoges lyden, og hans fod standsede ligesomrodfæstet til jorden, da han ved hjælp af månelyset så en opsadletrytterhest uden for hytten. Han greb en pistol, men fik ikke tidtil lang betænkning, idet en kraftig hånd lagde sig på hans skulder,og en stemme udbrød:"Et ord, gode ven!"Ibs ansigt blev blegt som sneen, han genkendte Manheimer."Stik kun pistolen i bæltet," sagde Manheimer, "og lad os gåindenfor."Båndet, hvormed de havde forbundet døren, var overskåret. Ibadlød uden vægring og fulgte ham ind i fiskerens hytte.Kaptajnens uformodede nærværelse i dette ubelejlige øjebliklader sig hurtigt forklare. På tilbagevejen fra skoven var han ommorgenen kommet til et værtshus, hvor de to bønder gjorde sig tilgode for pengene, de havde modtaget af Svend. Både Manheimersfolk og heste var for udmattede af det lange ridt til at kunne dragevidere, han agtede derfor at udhvile sig i værtshuset, før han begyndteforfølgelsen på ny. Imidlertid blev bønderne drukne og lodenkelte ytringer falde om den forunderlige handel, de havde gjort.Manheimer hørte Svends navn og lyttede. Han lod bringe en friskkande mjød og gav sig i tale med de to karle. Resultatet af dennesamtale var, at han en halv time senere udsøgte sig den bedste hest,som fandtes i stalden, og jog bort med to af sine ryttere, uden atde tilbageblevne kunne forklare sig årsagen dertil. Endnu før denåede byen, styrtede den ene rytter, den andens hest faldt oppe pågaden uden for kirken. I Køge skiftede han hest og vedblev sineefterforskninger hos købmanden og derefter på magasinet, indtilhan om aftenen kom til fiskerens hytte, straks efter at de tre mændhavde forladt den, og mens de under bakkerne var i færd med atopgrave hjorten.Da Ib trådte ind, lod han sit blik løbe omkring i stuen for at se,om Manheimer var alene. Ilden på arnestedet kastede et rødligtskær på de grå lervægge. Han befandt sig alene med kaptajnen."Hvem er du?" spurgte Manheimer."En fattig fisker, strenge herre!""Og pistolen der? - Ah, jeg ser endog, at du har to. Læg demfra dig på bordet og lad os tale os til rette."Ib tøvede."Et ord eller en skæv mine, og mine folk stikker deres karabinerind gennem ruden og skyder dig ned."Ib lagde pistolerne fra sig."Har du flere våben forvaret?""Nej.""Hvortil vil du da bruge disse?""Man værger sig som man kan, strenge herre! I denne ufredstid farer stimændog ildgerningsfolk omkring ved vejen, tilmedligger min bytte så ensomt her ud ved søen.""å ja, og det er dig, som fører de flygtende over bugten?""Ja, det er mig," svarede Ib nølende."Og i nat skulle du føre Svend Gjønge over.""Svend Gjønge!" gentog Ib studsende."Svend Gjønge og hans skat, en uden sum på halvtredsindstyvetusinde rigsdaler. Du ser endda, at jeg har skaffet mig nøjagtigbesked."Ibs læber sitrede, han drog sit vejr med møje. Denne forhindring,der kom så pludselig og uformodet, overvældede ham ganske."Hvor er Svend Gjønge i dette øjeblik?""Det ved jeg ikke forvist," svarede han med usikker stemme."Han gik ned til byen i mørkningen og sagde, at han ville kommeigen ved midnat.""Og hans penge?""Dem lovede han at bringe med," svarede Ib hurtigt, idet hanefterhånden begyndte at komme på gled med sine historier."På hvad vis agtede I at tage over bugten?""På en slæde.""Hvor har du den?""Nede ved søen.""Vi følges ad derhen, men tænd først en lyspind."Ib gik hen til skorstenen. Manheimer stak imidlertid begge hanspistoler til sig. Da Ib havde tændt Iyspinden og gjort den fast i ensprække i bordpladen, sagde kaptajnen:"Drag først din kappe af, at jeg kan se, om du har flere våbenhos dig."Ib adlød. Ved lyspindens skin så Manheimer den grønne jægerdragt, hvormedde to bønderkarle havde betegnet flygtningene.Han udstødte et råb, men fattede sig straks igen og begyndte atundersøge Ibs klæder."Du bærer to dragter?""Ja, hr. kaptajn! Det er så koldt herude.""Skammelig koldt!" forsikrede Manheimer. "Vær så god at knappe trøjen op."Ib adlød."Jeg ser, at du farer med sandhed," udbrød kaptajnen, efter atundersøgelsen var til ende. "Du har virkelig ikke flere våben.""Hvorfor skulle jeg vel skuffe den strenge herre," ytrede Ib medet særdeles enfoldigt og troskyldigt ansigt. "Det ser jeg ingengrund til.""Jeg heller ikke," svarede Manheimer. "Lad os nu drage ned tilhavet. Men for at vi ikke skal fare vild eller komme fra hinanden,medens månen skinner så dunkelt, vil jeg slå denne strikke om dinhals."Kaptajnen tog et stykke reb ned fra væggen og gjorde en løkkepå det."Forstår du," vedblev han leende, mens han lagde rebet om Ibshals, "det sker i al venskabelighed, blot for at vi kan blive sammen.""Strenge herre har vist sin plaser med mig," svarede Ib og gjorde etmislykket forsøg på at smile."Nu slukker vi lyset og binder døren fast som før, og så dragervi ad stranden til. Pas vel på, at din fod ikke glider undervejs;jeg har for vane at ride i mørket med en opspændt pistol, den jegholder temmelig nær til dit hoved. Ved det allermindste ryk, dugiver i rebet, trykker jeg af, og du kan da selv begribe, hvor storen sorg det ville være mig at skyde dig en kugle igennem hjernen. Nu afsted, denne gang må det gå til med den slemme troldhekses kunster, hvis viskulle blive adskilt på det lille stykke, vihar tilbage."Manheimer slukkede lyset. I samme øjeblik gjorde Ib et enesteskridt hen mod skorstenen, tøvede der et øjeblik og fulgte straksefter kaptajnen, som havde vendt sig om i døren efter ham.Just som Manheimer satte foden i stigbøjlen, hørte han en svagstønnen og så en mørk skikkelse læne sig op til hyttens mur. Hanstudsede, vendte sit hoved og greb en pistol. Ib gjorde på sammetid et skridt fremad, der bragte ham i linie med hestens hoved.Skikkelsen strakte sine arme op mod kaptajnen og udbrød:"Vi deler!"Denne stønnende stemme, så mat og fuld af smerte, genkendteManheimer øjeblikkelig; han brast i latter og udbrød spottende:"Mord og bøddel! Der har vi Kulsoen igen.""Vi deler!" gentog hun heftig og hævede sit ligblege ansigt ivejret."Ja, gu’ deler vi!" svarede Manheimer, idet han spændte sinpistol og strakte den hen for øjnene af Ib med en gebærde, derumuligt kunne misforstås; derefter red han bort fra hytten.Ib fulgte ved hans side. Hans blik veg ikke fra pistolen. Man-heimers hest slog med hovedet, pustede og gjorde et spring tilsiden. Ib fulgte med."Hvad djævelen fattes det fordømte dyr?" råbte Manheimer,idet han strammede tøjlen og sporede hesten."Tal sagte, strenge herre!" udbrød Ib. "Mig tykkes, at jeg gennem tågen øjner en mand nede ved strandkanten, kanske Svendalt er kommet."Manheimer studsede og kastede et blik derned. I samme øjeblikudstødte hesten en høj og smertelig vrinsken, bøjede hovedet oggjorde et voldsomt spring i vejret; endnu før Manheimer igen blevherre over den, gentoges dette spring, den stejlede og kastede sigderpå med en lynsnar bevægelse ned på sneen, hvor den vedblevat stryge hovedet hen ad jorden. Manheimer havde sluppet rebetog tabt pistolen, idet han faldt."Kom mig til hjælp!" råbte han. "Afskum! Hvad har du kogletved min hest?""Ak, strenge herre!" svarede Ib roligt og smilende, "jeg harnæsten ingenting gjort, jeg puttede den blot et lille stykke brændendetønder i øret."Mens han sagde dette, trådte en mand frem mellem bakkerne,nærmede sig Manheimer på to skridts afstand og trykkede en pistolaf mod hans bryst. Kaptajnen udstødte et skrig og sank tilbage isneen. Hesten fo’r af sted med sænket hoved og en skingrendevrinsken.Straks efter Manheimers skrig lød langsomme og slæbende skridtmellem bakkerne, og Kulsoen kom til syne, vaklende, blodig ogstøttende sig til en stok."Vi deler, vi deler!" udbrød hun hæs og ivrig, endnu før hunnåede stedet."å, nej," svarede Ib, "I skal få det alt sammen."Han løste rebet, som endnu var knyttet om hans hals, og sammensnørede meddette Kulsoens ben og arme uagtet den fortvivledemodstand, hun gjorde. Kulsoen udstødte et gennemtrængende skrig.Ib kneblede hende med sit halstørklæde og bandt det fast omkringkonens hals.Svend havde været tilskuer til det sidste optrin."Nu af sted," udbrød han, "skuddet og det gale fruentimmerkan let bringe svensken på vort spor."Han stak sin pistol i bæltet og gik ned til stranden, Ib trådte etskridt nærmere til Manheimers lig og bøjede sig ned over det.Kaptajnens åndedræt var standset."Siden I så inderlig gerne ville have fat på os, lad være det ejlykkedes, skal I i det mindste få den plaser at se os drage bort."Under disse ord rejste han kaptajnen i vejret, støttede hansoverkrop til en sten, med ansigtet vendt ud imod søen og gav hamsabelen i hånden. Han satte den bundne Kulso ved Manheimersside, tog sin hue af og gjorde en komisk hilsen for dem."Farvel, lille folk! I ønsker os begge en fornøjelig rejse."Derefter ilede han med lange skridt ned til strandkanten efterSvend og fiskeren, som allerede havde begivet sig ud på isen.

Audiensen
Fra det øjeblik, Svend begyndte sin rejse over isen, syntes farenat være forsvundet. Forfølgerne havde tabt hans spor og lod hamdrage sin vej uhindret.Efterhånden som natten skred frem, viste månen sig klarere oggennembrød den tætte tåge, som hidtil havde forhindret fiskeren iat tage kending af landet og vælge vej en med sikkerhed.Morgensolens røde lys farvede spiret på Nicolai Kirke, da desteg i land neden for Valby Bakke. Der var ualmindelig larm ogvirksomhed overalt i hovedstaden. Da de tre mænd drog op igennem gaderne tilRosenborg slot, hvor kongen havde taget bopælunder krigen, så de flere klynger af borgere i ivrig samtale medhverandre; en vis glæde var udbredt over deres ansigter. Gjøngerne blev ikkelænge uvidende om årsagen.Det var den syv og tyvende februar, de nåede op til København. Aftenen iforvejen blev freden underskrevet i Roskilde.Mængden var endnu ubekendt med alle dens ydmygende betingelser, måske villeman alligevel i den første glædesrus have foretrukket disse for den frygt ogusikkerhed, de savn og tiltagendebesværligheder, der siden Karl Gustavs landgang havde hviletbåde over de fri og ufri stænder i den truede hovedstad. Efterhånden som dekom til slottet, hvis nærmeste omegn var ubebyg-get. blev det vanskeligere at bane sig vej igennem mængden: Svendog Ib fulgte på hver sin side af slæden, fiskeren trak den.Ved indgangen til slottet blev de standset af to hellebardister,som stod på hver side af pillerne uden for vindebroen. Svendsforestillinger frugtede ikke. Skildvagterne strakte dem deres korsgeværer imøde og havde befaling til kun at indlade hofbetjenteneog rigsråderne, der var sammenkaldt af kongen til at møde påslottet denne morgen. Svend studsede over en så uventet forhindring. Påethvert andet sted ville han næppe have ladet sig standseheraf, i dette øjeblik fandt han sig i omstændighederne. Han blevstående ved siden af slæden, støttet til sin bøsse; et spottende smilfo’r over hans læber, idet han så ned på hjorten og flygtigt sammenlignedede overvundne hindringer med denne sidste. Ib delteikke hans tålmod. Han blev stående på broen med huen bag inakken, den venstre hånd i siden, og udbrød med en stemme, derstedse blev tydeligere, efterhånden som de omkringståendes opmærksomheddroges hen på ham:"I ulyksalige spyddragere! Hvad tænker I dog på, mens I nægter sådanne mændsom os adgang til hove? Hans Nåde vil skikkejer al landsens elendighed på halsen, når det rygtes - jer og jeresefterkommere lige til det syvende led. Jeg siger det uden overdrivelse.""Hvad bringer I Kongelig Majestæt?" spurgte sergenten, somvar kommet til."Vi bringer ham den gladeste tidning, han har modtaget på denne sidekyndelmisse.""Eja, en hjort," sagde sergenten spottende. "Den vil rigtignokvolde Hans Nåde stor glæde.""Men hvilken hjort! Det siger jeg, til Gudfader hører det, aten sådan hjort som vores lever der ikke mage til i denne verden.Den er sine halvtredsindstyve tusind daler værd mellem brødre."De omkringstående brast i latter."Halvtredsindstyve tusind rigsdaler," gentog sergenten spottende."Ja, og så regner jeg endda hverken skroget eller skindet med,"tilføjede Ib.I dette øjeblik blev hans tale afbrudt ved et tegn fra Svend.Mængden gjorde plads for en gammel, gråhåret mand, som komgående hen imod slottet. Han var klædt i en kort, sort kappe, under hvilkenman så en brun fløjlsvams, kantet med sølv. Omkringhalsen bar han en lang guldkæde, som endte i en medaillon afsamme metal. Da han nærmede sig vindebroen, tog han efter dentids hofetikette sin baret af og betrådte slottets enemærker medblottet hoved. Det var den hæderlige Kristen Skeel, som her gikop til slottet."Strenge herre!" udbrød Svend, idet han trådte hen til rigsråden, "et ord,hvis I tillader det." Skeel standsede. Svend vedblev: "Mig har KongeligMajestæt skikket i by at forrette et ærinde, som jeg bringer ham besked på idenne slæde. Vagten nægteros adgang til slottet. I skænker mig eders beskyttelse!"Rigsråden lod sit blik gå fra Svend til Ib og slæden. Derpåspurgte han:"Hvem er I gode mænd?""Folk kalder mig Svend Gjønge i daglig tale.""Min tro!" udbrød rigsråden overrasket og lagde sin hånd påSvends skulder, "det navn har vi endda hørt omtale, mens krigenstod på. Hvad bringer du kongen i dag, Svend?""En sum penge, som borgmester Hans Nansen har hentet nedefra øerne.""Ak ja, jeg hørte jo tale derom. Hans Majestæt har været i storuro for din skyld, Svend Gjønge!""Hans Majestæt burde bedre forlade sig på sine tjenere, endat han skulle være i uro for dem," svarede Svend."Og de nægter dig adgang til slottet?" spurgte Skeel med blikket henvendt påde to hellebardister."I regner os det ikke til last, strenge herre!" svarede sergenten,som var blevet stående og havde hørt de sidste ord. "Kongeligbefaling blev os kundgjort årle i morges, at kun slottets tjenere ogde, der bære den høje adels mærke, måtte gå over broen."Rigsråden smilte."Kongelig befaling må vi lyde," svarede han, "I gør da pladsfor denne mand, skildvagter, han bærer nu så godt et adeligt mærke somnogen."Med disse ord løste rigsråden båndet på sin kappe og kastededen over Svends skulder.Ib udbrød i jubelskrig."Ak, høje herre, hvad gør I der?" svarede Svend."Gå du trøstig din vej, Svend Gjønge!" sagde den gamle adelsmand, "der haraldrig banket bedre hjerte under denne kappe endi dette øjeblik."Hellebardisterne trådte tilbage og lod fiskeren trække slædenover broen. Ib havde sat sig ned på den; idet han kom forbi vagten, stak hanbenene ud af slæden til begge sider for at indtageså stor plads som muligt og besvarede soldaternes hilsen for rigsråden medet fornemt nik og en derpå følgende grimasse. Da dekom inden for graven, gav Skeel Svend et tegn til at følge medsig op ad den lille trappe, der førte til kongens privatværelse. Ibblev stående nede i gården ved hjorten.Rigsråden lod sig melde og blev straks indladt tilligemed Svend.Kongen sad foran et stort bord, der var stillet hen ved kaminen isalens baggrund. Lige over for ham var gehejmeskriver Gabeli færd med at forelæse fredsunderhandlingerne, som MogensHøeg aftenen tilforn havde bragt med sig fra Roskilde. Efter atSkeel havde hilst, lagde han sin hånd på gjøngens skulder ogudbrød:"Min nådige herre konge; her bringer jeg den glædeligste nyhed,som Eders Majestæt længe har modtaget.""Svend Gjønge!" udbrød kongen, idet han rejste sig fra bordetog gik hen imod ham. "Vær os velkommen, min gode helt!"Svend havde bøjet sig i knæ, idet han kyssede kongens fremstrakte hånd."Og det ærinde, vi gav dig, Gjøngehøvding, hvorledes har duforrettet det?""Som det sømmer sig at forrette Eders Majestæts ærinder, fuldstændig og tilEders tilfredshed.""Du bringer altså pengene?""De ligger nede på slæden.""Den hele sum?""Tror min høje konge, at jeg ellers ville have fremstillet migfor Eder?""Men hvorledes bar du dig ad for at slippe fra svenskens krigsfolk, somhavde besat alle veje?""Vi hjalp os igennem med list, og hvor det ikke gik an, der slogvi til med vore våben, så lod svensken os fare.""De mærkede altså, hvad I førte med eder?""Ja.""Og I blev forfulgt?""Lidt.""Men du slap helskindet fra dem?""Ja, min bøje konge!" svarede Svend smilende, "jeg havde fortravlt i Eders tleneste til at lade mig såre.""Profecto!" udbrød Frederik, idet han fornøjet gned sine hæn-der. "Jeg har hørt mange af dine streger fortælle, dem, vor borgmesterNansen også vidste at tale om, men denne sidste vil jegkalde for den bedste. - Om Gud havde givet Danmark mangeaf dine lige, da skulle der vel have været os bedre vilkår beskikket.""Jeg siger ikke nej dertil," svarede Svend frimodig.Kongen gik hen til vinduet og så ned i gården.Mod dette vindue havde Ib uafbrudt rettet sit blik, siden Svendforlod ham. Da han så kongens ansigt inden for ruden, tog hansin hue mellem hænderne og knælede ned i sneen."Hvem er den mand?" spurgte Frederik den Tredie.Svend kastede et blik ned på Ib og sagde:"Det er en mand, som jeg skylder megen taksigelse. Uden hanshjælp ville jeg ikke have kunnet udrette Eders Majestæts ærinde.""Jeg synes at have set ham tilforn.""Ja, han kommer i dag for at bevise, hvor troligt han har opfyldt det løfte,han dengang aflagde.""Hvilket løfte?""At være Eders Majestæt en god og ærlig stridsmand.""Nu erindrer jeg det, han fremstillede sig for os i fjor på Jungshoved. Vilader ham komme op.""Jeg tror, at han kun venter på tilladelse dertil.""Men vore penge, Gjøngehøvding! Jeg ser alene en skudt hjortpå din slæde.""Hjorten er vor pengepose," svarede Svend. "Formedelst vi havdeingen bedre."Under denne samtale var Ib blevet liggende på knæ nede i gården ved sidenaf slæden; hans små, sorte øjne var ufravendt rettetmod vinduet. Da kongen gav tegn, sprang han op, kastede hjortenover sine skuldre og ilede op ad trapperne til værelset."I sandhed!" sagde kongen henvendt til Gabel, "det er førstegang, vi har modtaget landets skat under den forsegling."Døren gik op, Ib trådte ind med hjorten over sine brede skuldreog med et smil, der uden tvivl viste den smukkeste rad tænder,som fandtes på slottet. Han lagde hjorten inden for døren ogvovede ikke at træde frem i salen. Hans dristighed var forsvundeti dette øjeblik, sky og ængstelig som et barn kastede han et blikhen til Svend, som om han ville opfordre ham til bistand. Idetkongen gik hen til ham, gjorde han pludselig et uhyre langt springnærmere hen mod Svend og sank derefter på knæ, med huen trykket tæt ind modbrystet."Rejs dig, min søn!" sagde kong Frederik i den blide tone, dervar ham egen. "Vi har hørt dine bedrifter fortælle og ønsker atforsikre dig om vor erkendtlighed og gunst.""Nådige Majestæt!" svarede Ib stammende og drejede forlegenpå sin hue. "Eders dronning fæstede mig til at blive en flittig ogbrav stridsmand, så sagde Gud Fader ja dertil og hjalp for resten.""I to mænd, der står her, har altså ene mægtet at bringe denskat igennem landet, skønt det var opfyldt af vore fjender."Ib kastede et tilfreds blik hen på Svend, kongens venlighed gavham mod til at svare:"Den hjort har kostet svensken mange dyre menneskeliv.""Og eder da?""Svend Gjønge ved råd for alt, han er så klog og så udspekuleret.""Men hvormed skal vi da belønne din troskab og iver i vortjeneste?""Vil allernådigste konge give sin dronning besked på, at jeg harholdt mig ved godt mod og været hende en ærlig stridsmand, somhun bad mig om, så er det godt.""Det budskab skal jeg besørge; men din belønning, mand, talkun dristigt, du skal ikke ængste dig!"Ib snappede efter vejret og nikkede som sædvandig, når hanfattedes ord; derpå hviskede han undseligt og sagte:"Om Kongelig Majestæt vil sige ja til, at jeg må kysse på Edershånd, så skal I have mangfoldige tak."Kong Frederiks øjne strålede, idet han rakte ham hånden. Ibtørrede munden på sit opslag, mens han med fremstrakt hovedkyssede kongens hånd uden at vove at gribe den."Hvis det ikke fattede ham på mod at komme frem hermed,så havde han endnu et ønske tilbage," ytrede Svend."Tal da," sagde kongen, "jeg siger forud ja dertil, hvis det ståri min magt at opfylde det.""Nej, jeg vil ikke sige det," sagde Ib."Så tal du hans sag, min Gjøngehøvding!"Ib tilkastede Svend et bønligt blik og rystede på hovedet, Svendsyntes ikke at lægge mærke dertil, men svarede:"Fordi denne mand, uden at betænke sig, ville gå i døden forat fremme Eders Majestæts mindste ønske, og fordi han så denunder øjne hver dag og time, siden skatten i Vordingborg blevgivet i vore hænder, derfor bønfalder han om, at kongen vil ladeham forlov at bære samme kjortel og mærke som Eders vagtmestre.""Hvorfor vil han just bære en vagtmesterkjortel?" spurgte kongFrederik."Jeg kender alene hans ønske, men ikke grunden," svaredeSvend smilende."Det var formedelst jeg syntes så godt om dragten," svarede Ibforlegen. "Men det er vist for meget forlangt for det, jeg har gjort,og så kan det gerne vente til en bedre lejlighed. Kanske får vimere at bestille for Eders Nåde en anden gang, da I så, det gik sågodt den første.""Nej!" svarede kongen godmodig, "vi har ikke nødig at vente,dit ønske kan blive tilstået straks, og endda vil vi være dig forpligtet.""å nej," udbrød Ib med strålende øjne og et lykkeligt smil."Nu har I gjort mig så sjæleglad; mangfoldig taksigelse derfor."Efter at Ib havde sagt dette, kyssede han sin flade hånd ogberørte med fingerspidserne den yderste flig af kongens klædning.Under den tavshed, som herved opstod, trådte en hofkavaler indad døren og udbrød:"Det bøje riges råd har nu forsamlet sig og ønsker Eders Majestætsnærværelse.""Godt," svarede kongen, "vi vil straks komme."Kavaleren gik. Kongen vendte sig mod Svend."Et ord endnu, Gjøngehøvding, før vi skilles. Vi ønsker at givedig et bevis på vor nåde, men ved ikke ret, hvorledes vi bedst skalgengælde din tjeneste.""Min tjeneste!" gentog Svend frimodig. "Jeg tænkte ikke denbehøvede nogen gengæld, siden kongen har ret til at forlange allesine undersåtters tjeneste.""Men du vovede ved denne lejlighed dit liv, på hvilket vi sætterlangt større pris end du selv.""Det tror jeg ikke, min bøje konge! Hvis mit liv har noget værdi Eders mening, så er det mig også for dyrebart til, at jeg skullesælge det, som en kræmmer sælger sine varer. Ligesom Ib her vistesig modig og brav for at fuldkomme sit løfte til Eders nådige frue,så gjorde jeg det for at holde mit løfte til Eder. Et løfte er engæld, som bør betales, og det er nu sket.""I sandhed, min helt! Du har gjort mere end fuldkommet ditløfte. Med den håndfuld folk, du havde, standsede du fjenden,gav os kundskab om hans planer, tilførte os hans munitionsvogneog opbrændte hans magasiner, - hvilket sidste var bedre end altøvrigt, siden engelske gesandten Meadowe beretter, at dette varen såre vigtig grund for vor krigeriske broder Karl Gustav til atslutte freden, og nu endelig i dag tilfører du os denne skat midtigennem hans lejr. Profecto! Hvem af vore undersåtter ville velvove at give os løfte på alt dette, og hvem ville vel have vovetat holde det, uden du? - Derfor ønsker vi at belønne dig.""Det kan være, Eders Majestæt! Men jeg ønsker det ikke.""Hvorledes?" udbrød Frederik den Tredie studsende. Svend slogikke sine øjne ned for kongens blik, hvor strengt og prøvendedet end var."I kender mig ikke ret, min høje konge!" svarede han og til-føjede smilende: "Hvis det også er sandt, at jeg bestandig hidtili landets tjeneste har hentet flere skrammer end belønninger, hvismine fortjenester er så store, som Eders Majestæt siger, og hvisingen anden ville have vovet, hvad jeg har vovet, hvormed ville Ida belønne mig?"Frederik den Tredie betænkte sig et øjeblik og svarede: "Gudhar lagt al jordisk magt i kongens hånd, og det beror på os atopfylde ethvert billigt ønske, vore undersåtter kan have.""I så fald har jeg et ønske, og jeg beder Eder om at opfylde det.""Nu vel!" udbrød kongen levende."Vil Eders Majestæt tænke på mig siden, når jeg kan blive Edertil nogen nytte.""Er det alt?""Ja," svarede Svend med ædel stolthed, "det er alt. Så skal denregning være betalt, som trykker Eder så såre, og som jeg først komi hu, da Eders Nåde mindede mig derom."Kongen var synlig bevæget over det trohjertige i Svends ord,hans øjne strålede, idet han betragtede dette ædle, åbne og mandigeansigt, og han rakte ham sin højre hånd. Idet Svend tog den, lagdekongen den anden kærtegnende på hans hoved og udbrød:"Gud være med dig, min ridderlige helt!"Svend følte sig grebet af den inderlighed, som lå i stemmen,hvormed kongen talte. Så slet en hofmand han endogså havde vistsig at være bøjede han ved denne lejlighed knæ og udbrød, idethan lod sine flammende øjne hvile på kongen:"Tak, min gode konge, tak! Til i dag har I kun forlangt mintjeneste af mig, næste gang må I forlange mit liv, thi kun meddet kan jeg betale den nåde, I viser mig."I dette øjeblik udbrød Ib, efter at han længe forgæves havdesøgt at få ordene frem:"Men ikke sandt, Kongelig Majestæt vil vel også tænke lidt påmig, når han skikker Svend i byen, at det bliver et ærinde, hvorvi kan være med begge to!""Jeg skal nok tænke på dig," svarede kongen, hilste og begavsig tillige med Gabel og Skeel ind i det tilstødende gemak, hvorrigsrådet var samlet. Gjøngerne forlod slottet.

Ibs bedrifter på egen hånd
Kongens befaling holdt Svend tilbage i København. Ib derimodrejste bort to dage efter audiensen, pyntet efter sit hjertes ønskemed en skarlagenrød kofte, besat med en hvid uldbort. Desudenbar han gule knæbenklæder og slagstøvler, opkrammet filthat medrød fjer på hovedet og en lang kårde ved siden. Det var dennedragt, der så længe havde udgjort målet for hans ivrigste håb,lønnen for alle hans bedrifter.Ib rettede sin march ned mod Holmegård, en gammel herregård,som ligger en mils vej fra Næstved. Undervejs mødte han fleresvenske regimenter, der allerede havde begyndt deres tilbagetogfra det nordlige Sjælland.Ib gik forbi dem uden at værdige dem et blik.Holmegård ejedes dengang af Skeelerne. Ved krigens udbrudflygtede familien til København og overlod omsorgen for slottettil en gammel foged. Denne mand, eller rettere sagt hans datter,gjaldt Ibs rejse.Fogden boede ved den ene ende af den store Porsmose, somomgav slottet på tre sider. Inger stod ved vinduet, hun slog hændernesammen, da hun så den pyntelige kavaler nærme sig huset,og hvis smilende ansigt tilnikkede hende, endnu før hun havdegenkendt ham. Fogden gik til døren og førte ham ind. Inger bredteen dug på bordet og satte brød, smør og ost og en kande mjødfrem, hendes øjne strålede, og en livlig rødme dækkede hendesrunde kinder. To ord af Ib havde underrettet hende om årsagentil hans komme.I de forhandlinger, som nu fandt sted, fortalte Ib, mens hanspiste og drak med den ypperligste appetit, hvor højt han elskedeInger, han skildrede denne kærligheds inderlighed og styrke medmunden fuld af mad, lod nogle vel anbragte ord falde om audiensen og denualmindelig høje gunst, hvori han stod hos kongen,dronningen og rigsrådet, og angav endelig summen af sine fremtidsudsigter idet håb, at Svend ville skaffe ham plads som skyttehos herskabet på Jungshoved.Inger var gået ind i det andet værelse, mens denne samtale fandtsted, men hun havde ladet døren stå på klem, så at hun kunne hørehvert ord; da endelig fogden, overvundet af Ibs veltalenhed ogvægtige grunde, rakte ham hånden over bordet og tilkendegav hamsit bifald, åbnedes døren, Inger styrtede ind, faldt sin fader omhalsen og rakte derpå sine små, røde hænder over til den lykkelige elsker."Nu siger jeg tak for mad," sagde Ib, "og hvis I ikke har nogetimod det, Kasper Dam, så trækker jeg min kofte af, det er syndat slide mere på den, end jeg har nødig.""å nej, behold koften på," bad Inger, "du ser så køn ud i den.""Nå ja, synes du det?" sagde Ib smilende. "Det kan gerne være.Ellers tænkte jeg knap at træffe jer her nede i eftermiddag. I erjo eneste mand på slottet og har forlov at vælge den bedste sal;I skulle flytte derop med lille Inger, Kasper! Det kunne jo være,at hun med tiden får sig et sådant slot at bo i, hvis Gud ellers givervilkår derefter."Over Ingers ansigt var udbredt et lykkeligt smil. I hendes tankerhavde Ib allerede nået et så uhyre udmærkelsestrin, at hun fra nuaf ikke længer holdt noget for umuligt.Fogden var af en anden mening."Du snakker, som du har forstand til," sagde han. "Skulle jeglade Inger blive boende oppe på slottet, mens de gale krigsfolkhåndterer der? Jeg er en gammel mand, Ib, og har haft min nødmed at begå mig selv, endsige at værge for et kvindfolk.""Jeg vidste ikke, her var krigsfolk," svarede Ib. "Hvad er detellers for karle?"Inger havde gentagne gange givet faderen tegn til tavshed,denne lod ikke til at forstå det, men udbrød:"Hvad mener du med dine gebærder, datterlil?""å, Herre Gud!" sagde Inger fortrydelig og rystede på sit smukke hoved,"jeg syntes, vi i dag kan tale om noget bedre end omsvenskerne.""Der kommer en af høvedsmændene ridende," sagde fogden også ud ad vinduet."Ved min himmerigs part!" udbrød Ib, da han så officeren stigeaf hesten og gå op i slottet. "Nu behøver I ikke at spørge om grunden tilIngers gebærder, Kasper Dam! Hun ved bedst, hvad jeg harat afgøre med disse folk."Fogden forstod ikke et ord af denne ytring."Ib mener, at folkene af det regiment har forsyndet sig imodham, mens de plagede og pinte hans søster, den kønne Soffi Abelsdatter, tildøden. - Ak, lille Ib!" vedblev hun venligt. "Lad demvære i fred i dag, jeg beder så bønligt derom. Hellere skulle vi tovære glade og komme i hu en salme til Vorherre, som har gjortdet så godt for os.""Jeg tænker vel, Ib lader dem fare," sagde fogden spottende,"de sidder seks mand i rad og svirer og dobler deroppe.""Ikke flere," sagde Ib flegmatisk, idet han rettede sine vældigelemmer og stillede sig hen foran fogden. "Der vil jeg sige jer forsandt, Kasper Dam, at om de end er seks deroppe, så skal jeg dogvove mig ind til dem, hvis det kom an derpå, og lægge hovedetved deres fødder inden en time til ende, som jeg står her. I kendermig ikke rigtig. - Men lad nu din sorg fare, lille Inger, i dag skalde være fri for mig, skønt jeg svor den dyre ed. I dag er jeg såfornøjet."Efter disse ord gik Ib hen til Inger. Den gamle foged skottedetilfreds hen efter ham. Skumringen var begyndt. Ved genskinnetaf ilden fra ovnen så han Ib sidde på bænken med begge Ingershænder i sine. Elskeren var efter den sidste bemærkning stegetoverordentlig i hans gode mening. Lidt efter hørtes fodtrin udenfor.En svensk soldat åbnede døren og trådte ind."Eja, kujon!" udbrød han, "er I der? Jeg har gået og søgt efterjer hele slottet igennem. å, I har fremmede!" tilføjede han, daIb rejste sig fra bænken i krogen, som hidtil havde været skjultham. "Så meget desto bedre. De strenge herrer deroppe forlangermere vin, og vagtmesteren følger vel med og hjælper os at bringedem flaskerne op.""Ja, jeg følger med!" sagde Ib."Og den lille pige!" sagde soldaten. "Tusind djævle, nu kan jogildet blive muntert, hun følger vel også med?""Hun?" gentog Ib."Ja, medmindre vagtmesteren ønsker, at herrerne skal kommened og hente hende, for det koster kun et ord.""Hun følger også med," sagde Ib.Den gamle foged tilkastede ham et forbavset og spørgende blik.Inger lagde sin skælvende hånd på hans arm for at holde hamtilbage, men Ib syntes ikke at lægge mærke dertil, han rettede påsin kofte og gned et støvgran af sine opslag."Lad os gå," sagde han med en rolighed, som han for resten varlangt fra at føle.Fogden tog et nøgleknippe, tændte lyset og gik foran de andreud af døren. Straks efter så man Ib med en stor kurv flasker påarmen gå op fra kælderen til anden etage, hvor officererne varsamlede. Kasper Dam havde en lignende kurv, som Inger hjalpmed at bære, og efter dem gik soldaten, der for sin egen regninghavde hentet to flasker, som stak frem af lommerne på hans kofte."I kan vel finde vej ind i salen uden min hjælp?" sagde densvenske, da de var uden for døren."Det tænker jeg nok," svarede Ib med et venligt nik.Soldaten gik tilbage til sine kammerater og holdt dem triumferendeflaskerne i møde uden for vinduerne til kælderen, hvor dehavde deres vagtstue.Da fogden og Ib kom ind, strømmede der dem en tæt og bedøvende tobaksrøg imøde. Midt i denne så man omkring et bordde glødende ansigter af seks svenske officerer, hvis manerer ogstive, stirrende blikke vidnede om den første grad af beruselse.To af dem havde trukket uniformen af og sad i skjorteærmer.Latter, sang og lydelig jubelråb hilste de indtrædende, da de fyldteflaskekurve blev sat frem på bordet. Fogden forlod straks eftersalen. Ib og Inger blev tilbage."Flaskerne frem!" råbte en af officererne i en dialekt, som røbede hanstyske herkomst. "Fyld eders bægre, vi vil drikke en skålfor djævelen."Dette indfald vandt almindeligt bifald, enhver af gæsterne togen rytterpistol, der lå foran hans plads på bordet og fyldte løbetmed vin. Pistolerne blev benyttede i stedet for bægre og stødteimod hverandre, hvorefter man under latter og vilde, bedøvendeskrig drak djævelens skål."Kors!" skreg en af officererne, idet han efter skålen lod sigfalde tilbage i sin lænestol. "Hvad er det for en køn lille pige,vagtmesteren der bringer os?"Dette spørgsmål gjorde de øvrige opmærksomme på Inger, derhidtil havde holdt sig tilbage i skyggen af Ib. De forlod bordet ogilede hen til den ulykkelige pige."Det er min kæreste," sagde Ib, idet han trådte hen foran hende."Din kæreste, kujon!" råbte manden med skægget, idet han togInger ved hånden. "Hun er min kæreste!""Ja, og min!""Og min!""Ud med dig, slyngel!"Under disse ord trængte høvedsmanden Ib hen mod døren. Vagt-mesterens små, sorte øjne funklede som to lynstråler, idet hansprang til side og greb sin kårde, men en af officererne forekomdenne åbenbart fjendtlige hensigt og udbrød:"Manden har min tro ret, og han skal beholde sin pige. I aftenvil vi drikke og ikke gantes med kvindfolk. Gå ned og kald påfogden, vagtmester, at han kan bringe os nok en kurv flasker; jegskal imens tage vare på den lille."Ib betænkte sig et øjeblik, derpå stak han sin kårde i skedenog gik.I samme øjeblik han satte foden uden for dørtærskelen, blevdøren slået til efter ham med en skoggerlatter."Nu tilhører hun os!" råbte officeren, der havde lokket ham ud."Endnu ikke!" skreg Ib rasende og stemmede sin skulder med ensådan kraft mod døren, at den bragende i alle sammenføjningernefløj tilbage på svenskeren, som forgæves søgte at skyde slåen for.Ib trådte et skridt ind i salen, greb Inger ved hånden og stilledesig foran hende med ryggen dækket af væggen."I djævelens navn!" råbte han og slog et hjul med sin kårde,der trængte de nærmeste tilbage. "Lad os da lege krig, siden Iønsker det, så skal vi få at se, hvem hun hører til!"Et almindeligt skrig besvarede denne opfordring."En skål for vagtmesteren!" råbte den skæggede og sprang hentil kaminen efter sin kårde. "Han vil lege hare med hundene, detkan blive morsomt."De andre havde allerede dannet en halvkreds omkring Ib, dermed rynkede bryn og sammenbidte læber, men for øvrigt i enstilling, som ikke ville blive tålt i fægtesalen, ventede deres udfald.Pludselig skiltes den truende kreds, og en officer trådte frem forande øvrige. Denne mand kom til syne fra et hjørne af salen, hvorhan havde tilbragt tiden som tilskuer på et leje af tre sammenstillede stoleuden at tage del i sine kammeraters drikkelag. I hånden bar han et lys, somhan havde taget fra bordet, og hvis skinfaldt hen over hans ansigt. Ibs udtryk forandredes ved synet afdisse alvorlige og bestemte træk."Kender du mig?" spurgte manden."Ja.""Så gå, og lad kun din lille pige blive tilbage.""Ja!" svarede Ib og stak sin sabel i skeden, vendte de målløse ogforbavsede drikkebrødre ryggen og forlod salen.Den mand, hvis uformodede mellemkomst så pludselig endte dettruende optrin, var kaptajn Kernbok.Da Ib kom ned i gården, så han fogden, som bleg og rystendestirrede op til riddersalens vinduer. Ibs første følelse var harmeover, at Kasper havde listet sig bort, men da han kastede et blikpå den gamle mands svage og henfaldne skikkelse og bemærkededen angst, som alle hans træk i dette øjeblik udviste, lagde hansin hånd på hans skulder og udbrød:"I skal ikke være bange for Inger. De gør hende ingen fortræd.Jeg traf en mand deroppe, som har sagt god for hende.""Hvem var det?" spurgte fogden forundret."En svensk høvedsmand.""En svensk?" gentog fogden sukkende. "Det skal nok hjælpe os.""Lad eders frygt fare, Kasper!" sagde Ib tillidsfuldt. "Hvad denmand lover, vil han holde, han er så brav som nogen af os, jegså ham engang handle mod sine fjender sådan, som vi vil tøveat handle mod vore venner. - Men hun kommer jo ikke," vedblevhan, talende med sig selv, "og han er ene mod seks, og støjen tiltagerderoppe, - jeg skulle dog måske ikke være gået bort."Som Ib bemærkede, tiltog støjen i riddersalen på en foruroligende måde,latter og sang afvekslede med skrig og højrøstede stem-mer. Lidt efter lidt syntes disse at ophøre for en ny underholdning, underhvilken man så drikkebrødrene fare forbi vinduernei taktmæssige bevægelser og med brændende lys i hænderne. Entiltagende frygt bemægtigede sig Ib."Nu danser de runddans," hviskede fogden, "de gale menneskerbryder sig hverken om lys eller ild; de skulle blot ane, at en enestegnist af deres lys var nok til at gøre det af med dem allesammen,siden vi nede i kælderen har forvaret fire hundrede pund krudt..""Hvad siger I, mand?" hviskede Ib og greb fogden i armen."Hvor er det krudt kommet fra?""De mener, at kongen og rigsrådet har skikket det ned til Præstøog Vordingborg, to hundrede pund og seks lispund bly til hver by.Dengang så hr. Rosenkranz flygtede med sine ryttere op til København, toghan det med sig, at det ikke skulle falde fjenden tilgode. Han lod det meste blive stående hos hr. Grube på Tollerupholm, men hr.Grubes frue, Jytte Gyldenstjerne, skikkede det igenover til os, formedelst hun ikke havde lejlighed til at forvare det.""Lad os komme lidt ind til krudtet," sagde Ib."Det lader sig ikke gøre på denne tid," sagde fogden, "det liggeri den inderste kælder bag kammeret, hvor høvedsmændenes folkhar deres kvarter.""Ja hvad gør det?" mente Ib trohjertig. "Vil I hjælpe mig, såjager vi folkene ud. Hvor mange er de?""Fire.""Lad os gå.""Ak, lille Ib! Hvad tænker du på?" hviskede fogden skælvendeaf angst, mens han holdt ham tilbage i armen. - "Og hvad hjælpskal jeg vel kunne give dig? Jeg er så gammel og svag.""Ja vist," gentog Ib som i tanker, mens han kikkede ind adkældervinduet. "I er så gammel og svag, det er vist."I dette øjeblik tiltog larmen i riddersalen og blandede sig medet langt og gennemtrængende skrig.Ib sprang hen til kældertrappen. Fogden anstrengte sig for atholde ham tilbage. "Ib, betænk dig dog, du arme menneske! Hvadhar du i sinde?"Ib sled sig løs og svarede:"Hørte I ikke, at Inger skreg? Jeg vil ned til dem, for nu mådet have en ende.""Vil du vove dig derned, du alene?""Ja, jeg alene," gentog han og lod den blege og skælvendefoged tilbage uden for vinduet, hvorfra han kunne se alt, hvadder foregik i kammeret.Ib åbnede døren og styrtede ind. Med et vældigt spring stod hanmidt i kælderen, greb to af soldaterne hver i sin arm og kastededem over mod væggen. Den ene blev liggende bedøvet af faldet,den anden udstødte et kvalt skrig og forsøgte at rejse sig igen.Ib gav ham et slag for brystet med hælen af sin støvle, mens hangreb de to andre og holdt dem fast."Gør I modstand, slår jeg jer ihjel allesammen, er I stille, skalI ingen skade komme til," sagde han.Soldaterne følte sig grebne af rædsel, mens de stirrede ind idette ophidsede og lidenskabelige ansigt, hvis øjne flammede, oghvis årer stod stive og spændte. Ib lagde sit knæ på den ene, menshan bandt den andens hænder og fødder med sabelbæltet. Denførste af de to soldater havde imidlertid rejst sig og krøb påknæene frem til bordet efter sin sabel. Idet han udstrakte hånden,greb Ib, som ikke turde slippe den mand, han havde under sig,en mjødkande og kastede den i hovedet på soldaten. Svenskerenudstødte et dumpt brøl og sank omkuld. Ib spændte sabelbæltet afden næste og bandt hans hænder. Derpå rejste han sig. En af soldaternesprang op på samme tid, han havde ubemærket fået lejlighed til at drage sinkniv og fo’r ind på Ib. Den gamle foged,som uden for vinduet havde været tilskuer til alt, hvad der sketeudstødte et skrig, da han bemærkede faren. Ib vendte sig og sprangtil siden, idet soldaten stødte efter ham. I samme nu slyngede hansin venstre arm omkring hans hals og stødte ham kniven i brystetlige til hæftet. Den sårede ravede nogle skridt fremad, en blodstrømstyrtede ud af munden, og han sank omkuld med en hæsrallen."Jeg troede ikke, du ville have det så groft," sagde Ib.Den fjerde var blevet liggende ved bordet, tilsyneladende be-vidstløs efter slaget med mjødkanden. Ib snørede hans hændersammen med sit halstørklæde."Se så!" sagde han, idet han trådte ud til fogden og strøg hårettilbage fra den fugtige pande. "Lad os nu komme ind til krudtet.Vejen er åben.""Ak, svigersøn," hviskede Kasper, "hvad har du gjort?""I har kun set en lille begyndelse, foged!" svarede Ib, menshans øjne med tilfredshed gled hen over valpladsen. "Resten vilfølge efter. Før lo I, da jeg lovede at gøre det af med seks. Nu viljeg tage dem alle sammen på min samvittighed, hvis jeg ellerskan det."Han tog lampen og lyste for den gamle, mens denne fremsøgteen nøgle af sit knippe og åbnede en dør til den næste kælder, hvoribegge forsvandt.

En afbrudt duel
I salen fortsattes imidlertid den afbrudte munterhed. Officerernehavde troet en ny list i Kernboks ord til Ib. De blev derfor særdelesoverraskede ved at se ham tage sin hat for at føre Inger udaf salen."Tøv en kende!" udbrød den skæggede og stillede sig i vejenfor ham. "Vel har I først ret til den lille, siden I så snildt joghendes Goliat bort, men hvad der skal ske, det må ske herinde.""Hvad der skal ske, kan ikke ske herinde," svarede Kernbok,mens han roligt hæftede sit sabelbælte fastere, "fordi jeg agter atføre hende ud til ham, som stolede på mit ord.""Hvad for noget?" råbte forsamlingen. "Og vor morskab -?""Vi lader den fare, kammerater!" svarede Kernbok sørgmodig."Eders morskab har allerede kostet den mand såre meget.""Vi har aldrig set ham tilforn.""Det var hans søster, I lod omkomme nede på ørremandsgård,fordi hun ikke ville røbe, hvor madmoderen gemte sine penge.""Ah, ah," råbte den hvervede tysker. "Ti tusinde bomber springeover mit hoved, om ikke Kernbok er den kedeligste prædikant,jeg kender.""Ingen strid, kammerater, ingen strid!" råbte en anden. "Kern-bok skal have lov til at prædike og vi til at beholde pigen, så harenhver fået sin fornøjelse.""Eders dom er partisk, kaptajn Ziegler!" svarede Kernbok, "mendet gør intet til sagen, siden det aldrig falder nogen ind at underkaste sigden.""Min allerkæreste hr. kaptajn!" vedblev Ziegler med et spottende smil, "jegmener kun, at når man har en så ubegribelig lystsom I til at ville spille hovmester for sine kammerater, bør manogså besidde evnen til at gøre den gældende.""Og denne evne forekommer det eder, at jeg fattes?""Jeg har i det mindste aldrig set beviser på den.""Lad det ikke forundre eder, kaptajn!" svarede Kernbok. "Jegbenytter kun mine evner, hvor jeg tror, de vil være vel anvendte,og kaster ikke perler i havet."Endskønt det fra begyndelsen af havde været Kernboks ønskeså vidt muligt at undgå striden, lykkedes det ham dog ikke at vedligeholdeden rolighed og kulde, hans hensigt fordrede. Zieglersord og endnu mere de hånlige miner, som ledsagede dem, bragteefterhånden hans blod i bevægelse."Min hr. kaptajn!" sagde Ziegler, "vi spilder vor tid med atkløve ord, og den lille pige der finder det besynderligt, at seksbrave høvedsmænd har tøvet så længe med at bevise hende vorhyldest. I nægter os forbov dertil, og vi beder eder derfor godvilligt atforlade salen. Jeg siger godvilligt, da I ellers vil tvingeos til at sætte eder uden for døren med magt."Kernbok trådte et skridt nærmere mod Ziegler. "I!" udbrød han.Ziegler så smilende hen på officererne og svarede: "Jeg trorvirkelig, at vi vil være i stand dertil. Jeg nævnede også blot døren,fordi det faldt os bekvemmere end at kaste eder ud igennem vinduerne. SkulleI imidlertid foretrække at blive her, kan det kunske på eet vilkår."Kernbok bed sine læber til blods; hans øjne flammede, og hanfølte sine tindinger banke; hans selvbeherskelse var forsvundet."Jeg forstår eder, Ziegler!" sagde han med en stemme, der skælvede aftilbagetrængt raseri. "I vil slås, og I skal få eders lyststyret.""Endelig!" udbrød tyskeren og gned sine hænder. "Den kærekaptajn er ellers noget tungnem.""Jeg vil slås med eder," vedblev Kernbok og målte ham fra issetil fod med et foragteligt blik. "Men det sker ligeledes på eenbetingelse.""Hvilken?""Jeg kan ikke slås med eder alle og tiltror eder også så megenære, at I ikke alle vil anfalde mig; lad det da blive Ziegler, somfor nyhedens skyld kommer til at måle sig med en ærlig svenskklinge. Men hvis jeg sejrer i kampen, tilhører pigen mig, og Ilader hende fare."Denne betingelse blev enstemmigt antaget, så meget villigere,som Ziegler var bekendt for at være en god fægter."Men hvis I mod forventning ikke skulle sejre?" vedblev hanmed et ondskabsfuldt smil."Så bliver jeg i det mindste fri for at se den niddingsdåd Iagter at udøve.""Vi kan altså begynde, når det skal være," udbrød Ziegler, "ogjeg foreslår som den udfordrede, at vi tager et skærf og lader osbinde til hinanden ved den venstre arm, mens vi bruger vore daggerter medden højre. Jeg har prøvet den måde nogle gange tilforn." vedblev han med enforfærdelig kulde, "og bemærket, atman sparer mange vidtløftigheder derved og frem for alt megen tid."Kernbok indvilligede. Kammeraterne tilkendegav jublende deresbifald. Tyskerens idé lovede at give det forestående optrin forhøjetinteresse. Pistolerne blev fyldt på ny og en almindelig skåludbragt for Ziegler."Se så, min store hr. kaptajn!" råbte denne efter at have besvaretskålen med at tømme en halvfyldt vinflaske, "hvis I har en lidenbøn at gøre, så forret den kun, ret snart skal jeg skynde mig såmeget mere."Han bandt sit skærf fast om det venstre håndled og rakte denanden ende til Kernbok. Hver af officererne tog et lys fra bordetog stillede sig i nogle skridts afstand frå de to modstandere.Hele den ene side af salen var nu indhyllet i mørke. Lysenesskin faldt derimod hen over Kernboks blege og sørgmodige trækog det påtagede spottende smil, der svævede om Zieglers bævendelæber, mens han strøg det højre ærme tilbage på sin vams.Pludselig hørte man en dump larm i retning af døren, ligesomet tungt møbel blev flyttet uden for denne. En af officererne spranghen til døren, låsede den og vendte leende tilbage med nøglen."Denne fornøjelse vil vi i det mindste beholde uforstyrret,"ytrede han. "Se der, Kernbok! Gem nu nøglen, siden det er dig,der har i sinde at benytte den."Dermed stak han nøglen i Kernboks kofte. Mens denne sidstehandling fandt sted, hørtes lette og hurtige trin i den mørke delaf salen."Guds hellige død!" råbte officeren. "Hvor er pigen?"Alle blikke søgte Inger, hun var forsvundet. I det samme bevægede sig endør, og et lysskær kom til syne ved siden af kaminenfra en åbning inden for parielværket. En af svenskerne sprang henderimod, men standsede, før han nåede åbningen, ved at se Ibmed lange og smidige skridt træde frem i salen."Et ord, I ædle herrer!" sagde Ib, "lad os først prøve på at komme tilrette i mindelighed, siden efter kan vi slås.""Kanalje!" råbte officererne, "hvor har du gjort af pigen?""Hun er, hvor hun bør være, men det var ikke om hende, viskulle tale. Ret nu vil I få nok at gøre med at tænke på eder selv."Den forunderlige kolde, næsten højtidelige tone i Ibs ord blevikke uden virkning på tilhørerne. Ziegler løste skærftet af hånden,trådte hen til ham og udbrød, idet han svingede sin daggert:"Og ved du, hvad jeg vil gøre? Jeg vil nagle dig fast til dørstolpen medmin dolk og lade dig piske til blods af vore tjenere.""Det vil vare en stund, før de kommer," svarede Ib. "Eders tjenere liggerslagne ihjel eller bagbundet nede i kælderen."Drikkebrødrene studsede, en vis frygtsom anelse begyndte atvågne."Bagbundet!" råbte de."Ja, de to.""Dræbte!""De andre to.""Hvem djævelen har vovet det?""Det har jeg," sagde Ib. "Hør kun videre. Jeg lovede at fortælleeder noget, som kunne lade eder glemme den lille pige, og manmå holde sit ord. Jeg bandt og dræbte eders tjenere, som spærrede mig vejenfor os til den inderste kælder, hvor der ligger forvaret nogle fjerdingerkrudt.""Krudt!" råbte officererne."Fire hundrede pund," svarede Ib. "Jeg slog bunden ud på allefjerdinger og dannede en rende fra kælderen ud igennem gårdentil hin side af voldgraven."Denne ytring bragte pludselig drikkebrødrenes besindelse tilbage,de betragtede hverandre, tvivlrådige og frygtsomme. Ziegler varden første, der fattede sig."Hvad har du betænkt dermed?" spurgte han."At minde eder om en historie, der foregik nede i Jungshovedlen forgangen. Der var I samlede, så mange som i aften, der pinteI en gammel adelsfrue og dræbte hendes tjenestekvinde.""Vi kender den historie udenad," ytrede Ziegler med et spottendeblik på Kernbok."Dengang græd jeg over den døde.""Du græd, stakkels barn! Det var jo rørende og vil sige meget.""I aften hævner jeg hende," sagde Ib, "det vil sige mere.""Måske du dog ikke får stunder dertil," råbte Ziegler og spranghen imod ham. Kernbok stillede sig imellem og sagde: "Lad hamtale færdig." Ziegler skar tænder af raseri: "Er I en adelsmand,kaptajn Kernbok," sagde han, "at I holder med denne bonde.""Er I adelsmænd?" gentog Ib spottende, "I, der fører krig somen flok stratenrøvere, der skænder, ikke eders ære, for I har aldrighaft nogen, men den hæderlige svenske nations navn, hvorunder Ifægter!""Død og alle djævle!" skreg Ziegler, "gør plads, Kernbok! HørerI ikke, at han beskæmmer os?""Jeg beskæmmer eder ikke," svarede Ib, "men jeg sprænger ederi luften alle til hobe.""Du?""Gå hen til vinduet og se, om I har noget at udsætte på mineforberedelser."Krigsmændene ilede hen til vinduet og bemærkede en sort linjei sneen fra kælderen ud over broen på den anden side graven. Herstod den gamle foged posteret med sin lygte. Mens opmærksomheden varhenvendt herpå, lagde Ib sin hånd på Kernboks skulderog hviskede:"Følg mig!"Kaptajnen betænkte sig, men der gives et instinkt i mennesket,som i ethvert afgørende øjeblik tvinger ham til uden modstand atunderkaste sig den mægtigere, og Ib drog ham med sig hen tilblænddøren, trykkede på en af de små, ottekantede fyldinger ipanelet og skød kaptajnen ud igennem åbningen. Ziegler havdevendt sig om og sprang efter dem. Ib standsede i døren; da hanså tyskeren komme, trådte han et skridt fremad og drog sin sabel."Eder har jeg mærket mig fra ørremandsgård," udbrød han ogsprang med en lynsnar bevægelse lige ind på Ziegler, slog et hjulmed sin kårde, og da kaptajnen trådte tilbage for dette fortvivledeangreb mod alle fægtekunstens regler, bøjede Ib sig fremad ogstødte Ziegler sin klinge igennem brystet. To af officererne iledeham til hjælp, men Ib havde allerede nået døren og trak den tilefter sig. Da svenskerne kom hen til kaminen, hørte de skodderneblive skudt for på den modsatte side og en vældig stemme, sområbte:"Beder en from bøn til Vorherre, I ulykkelige! Ret nu vil I aldrigkomme til at bede mere."En blodstrøm flød hen over gulvet, hvor Ziegler var faldet. Densårede rejste stønnende sit hoved i vejret og strakte hånden fremfor sig, idet han hviskede:"Prøv den anden dør og lad os komme ned efter ham, før deter for sildigt."Det var for sildigt. Endnu mens den ulykkelige talte, farvede etblodigt skum hans læber, han udstødte en ed og sank tilbage medet dybt og langtrukkent suk, som forkyndte døden. En af svenskerneprøvede på at åbne hoveddøren, men afstod straks efter fra forsøget, idethan erindrede, at han selv havde aflåset den og givetKernbok nøglen i lommen; hans kammerat stak sin daggert indimellem karmen og låsen for at bryde den op med magt. Daggertenbrækkede, det næste forsøg gik heldigere. Døren fløj op, men udenfor havdeIb draget et stort klædesskab fra gangen hen foran åbningen. Det var dennelarm, som først afbrød striden mellemKernbok og Ziegler.Mens disse sidste optrin fandt sted i salen genlød kælderen afde bundne tjeneres skrig. Den anlagte mine lod ikke nogen tvivltilbage om, hvad der forestod, og Ib følte sig bevæget ved deresbønner til at føre dem ud af slottet."å, herregud!" udbrød den ene, da han kom op i gården, "derer endnu lidt liv i den stakkels Hans Alfsøn, som I slog med kanden, forbarmeder også over ham, nådige herre kaptajn!""Jeg er ikke kaptajn, endskønt du siger så," ytrede Ib og tilkastede fangenpå samme tid et venligt blik, "men hvis der er livi din kammerat, skal han også få lov til at beholde det."Kæmpen gik tilbage til kælderen, tog den sårede under armenog bar ham igennem gården ud på den anden side graven. Herventede Kernbok, Inger og fogden.De tyske officerer havde åbnet vinduerne i salen. I den almindeligetavshed, som hvilede over egnen, hørte man ekkoet af deresråb og bønner gentage sig ovre fra skoven. Himlen var skyfri ogoversået med stjerner, månen skinnede ned i gården. Nattens stilhed og freddannede en skærende modsætning til de sørgeligeoptrin på slottet.Ved forenede anstrengelser var det omsider lykkedes de indespærrede atkomme igennem døråbningen, men for enden af korridoren uden for salen fandtde atter en tillåset dør, hvis massiveegetømmer trodsede alle anstrengelser; de vendte derfor tilbage,åbnede vinduerne og udstødte bønner og råb om hjælp.Da Ib havde bragt soldaterne over voldgraven, tog han lygtenfra fogden."Giv nu Inger hånden, Kasper Dam," sagde han, "og gå medhende over til skolemesteren ved Vester Egede. Han låner edernok hus for i nat. I behøver ikke at være til stede ved det, somher vil ske."Kernbok lagde sin hånd på hans arm. "Har du også betænkt,hvad du agter at gøre?" spurgte han med en alvorlig og bevægetstemme."Spørg mig ikke derom, kaptajn; siden vi sidst taltes ved, harjeg vel haft stunder til at overveje, hvad jeg gør i aften.""Ib!" sagde Inger, "det kan aldrig gå godt med os to, når dersker en så sørgelig bedrift på vor trolovelsesaften.""Gå din vej!" svarede Ib og åbnede lågen på lygten. "Jeg haren søster, som ikke vil få fred i sin grav, før jeg har holdt mitløfte.""å ja, jeg kendte hende nok.""De pinte hende til døde, endskønt hun aldrig havde lagt nogetmenneske et halmstrå i vejen.""Hun var så from og så god.""Hvorfor siger du nu det?""Det er rigtignok en køn måde, du hædrer hendes minde på.""Jeg har svoret min dyre ed, og derfor skal de dø.""Men jeg siger, at de skal ikke dø," sagde Inger, idet hun pludselig bøjedesig ned og pustede lyset ud i lygten. "Vorherre bryder sig nok kun lidt omen sådan ed.""Inger! Hvad gør du?" ytrede Ib. "Du skulle jo holde med mig.""Det gør jeg også, min eneste, allerkæreste ven!" svarede Inger,idet hun grædende slyngede begge sine arme om hans hals. "Det erfor at vi to kan fare vel, at jeg ikke vil have den svære udådbedrevet. Gud Fader gav dig et godt hjerte, hvorfor vil du væreså hård og så grum på vor første helligaften?"Kernbok var trådt tilbage, han lænede sig op til brostolpen ogbetragtede begge, men tav, formodentlig fordi han indså, at Ingervar den bedste talsmand for hans sag. Ib var bevæget, hans øjneblinkede. Inger vedblev:"Og Soffi, som vi begge holdt så meget af, hun ville nok ikkevære glad i sin grav ved at vide dig handle sådan.""Ak, lille Inger!" sagde Ib og brast i gråd. "Hun har jo ikkeengang en grav, for jeg forvarede hende ude på marken i den dybesne, og når solen og foråret kommer, vil hun ligge der til føde forde vilde dyr.""Hun skal få sig en grav," svarede Kemboks alvorlige stemme,"det lover jeg dig.""Er det sandt?" sagde Ib."Hun skal få et ligtog, så prægtigt som en prinsesse. - Et ordendnu, de fleste af dine fjender, som handlede så grumt mod denarme pige, er desuden allerede døde på et strejftog mod SvendGjønges folk. Blandt dem hist oppe er der kun én tilbage."Ib vendte sig mod Kernbok, hans øjne var våde, og han rettedesin høje skikkelse i vejret, mens han med et triumferende smiludbrød:"Nej, kaptajn! Blandt dem deroppe er der ingen tilbage.""Jo, Ziegler!""Dræbt!" svarede Ib og viste Kernbok sin sabel, hvis klingeendnu var farvet med blod."Hvad vil du så forlange mere?" spurgte Inger."Jeg taler ikke til dig," svarede han i en streng og bydende tone,som dog hele hans ansigts udtryk modsagde. - "Du, som ikke vilvære på mit parti.""Nu ynkes jeg over dem," hviskede Inger, "jeg kan ikke gøreved det.""Så ynkes jeg også over dem," sagde Ib. "Lad dem da farei fred.""Kære, lille Ib!" råbte Inger, udbredte sine arme og styrtede tilhans bryst."Er du så fornøjet?" sagde Ib, mens hans læber skælvede."Jeg er så lykkelig og sjæleglad.""Ja, ja, gå du ned til din fader, Inger, og lad mig være lidtalene, siden kommer jeg over til skolemesterens til eder. Om ogsåde bliver fri deroppe, er det ikke værd, at I bliver her længer."Ib skyndte sig med lange og hurtige skridt bort fra stedet. Ingerog fogden gik den modsatte vej, ad stien langs med mosen vedRavnstrup.Kernbok blev stående alene tilbage."Fra vinduerne havde de fremmede officerer med en levendesjæleangst set og tildels hørt, hvad der var foregået ude på broen.

"Højt at flyve, dybt at falde"
Med det begyndende forår fløj rygtet om freden overalt igennemDanmark. I marts måned indskibede Karl Gustav sig til Helsingborg. Det blevoverdraget rigsadmiral Wrangel at føre de svensketropper bort fra Sjælland; men endnu før denne befaling kunnefuldbringes, bragte Erik Dalberg, Karls fortrolige, et hemmeligtbudskab, som pålagde ham at standse med indskibningen og søgepåskud til at holde krigsfolkene tilbage. Wrangel adlød, og noglerytterregimenter, til hvilke vor bekendt Manheimer hørte, lagdesig i kvarter i Vordingborg. Man var ikke forlegen for at findegrund til at retfærdiggøre denne adfærd. De svenske underhandlere gjorde nyevanskeligheder, derved opstod stridigheder, ogkrænkelsen fik et skin af ret.Imidlertid begyndte rolighedens og fredens sysler igen på øerne.Herremændene vendte tilbage til deres godser. Dronning Sophie,hvis magt og højtflyvende planer hele vinteren havde været begrænset afpalisaderne omkring Københavns volde, rustede sig attertil jagt, hun forlod hovedstaden, omgivet af en skare lykkeriddere,som hendes tilbøjelighed havde kaldt ind i landet, og som trivedesypperligt i hendes nådes solskin.Det var i slutningen af marts måned, da Svend en eftermiddaggik ned til Jungshoved igennem Hestehaven, som man kalder denstore og mørke skovstrækning, der uden for Bønsvig dækker kystenlangs med Præstø bugt. Lærkerne sang, sneen var smeltet, på markerne så manhovfolkene drive deres stude foran ploven, efterfulgtaf den rødbenede, stork, som søgte orme i fugerne. Alt var dennedag et billede på foråret med dets poesi, dets friskhed og milde,velgørende luft.Også i Svends indre boede foråret med håb og lykkelige anelser.Hans ophold i hovedstaden havde været en fortsat række af udmærkelser ogtriumfer, som han hidtil kun havde fejret i drømme.Han vendte nu tilbage til skuepladsen for sine bedrifter, opfyldtaf en længe savnet ro. Kærlighed og dens længsler opfyldte hanssjæl med de forskelligste billeder.Uagtet de hyppige bekræftelser, han havde modtaget på Julieskærlighed, var det dog hidtil ikke lykkedes ham at frigøre sig foren vis ængstelse. Hendes ord og den hensynsløse ømhed, hun vistei enhver af deres sammenkomster, var vel utvetydige beviser påhendes følelser, men ikke tillige beviser imod hans frygt. Forudende høje skranker, fremtiden stillede imod ham, fremkaldtes dennefrygt af de ulige forhold, af standsforskellen, der dengang var alt.I andre øjeblikke var det netop denne standsforskel og det, der iverdens mening adskilte dem, som mægtigst bandt Svend til hende."Siden skæbnen ikke vil mig noget stort," havde han sagt til sigselv, "men lod mig fødes i en hytte, for at jeg kun skulle være etredskab for andre, vil jeg selv se at gøre mig til noget."Derfor var krigen ham en kærkommen lejlighed til at iværksættesine planer og tillige det sandsynligste middel til at opfylde dem."Jeg kan ikke vinde midler og land," tænkte han, "men GudFader har givet mig manddom og mod. Jeg vil erhverve mig etnavn og en god lov blandt hendes frænder, så bliver jeg værdigerei hendes øjne, og hun vil da elske mig højere."Med denne beslutning drog Svend fra sin hjemstavn over tilSkåne og forenede sig med gjøngerne, disse modige folk, som slogesaf lyst og tilbøjelighed, ligesom Svend sloges for sin kærlighed.Lykken kronede hans håb. Kongen havde offentlig bevidnet hamsin velvilje, den gamle Kristen Skeel havde åbnet ham sit hus,adelsmændene tilgav ham i de første øjeblikke hans mangel pårang og den tvivlsomme stilling, han indtog i samfundet; de stilledesig under en autoritet som rigsrådens, idet de søgte Gjøngehøvdingensselskab. Han ilede nu tilbage til sin skønne elskede, hantænkte sig hende fornem og strålende, omgivet af al den pragtog yppige overflod, der havde så megen betydning i hans øjne,han tænkte sig endelig selv som elsker ved hendes fødder, øm oghengiven.Og dette billede skulle lige så uformodet som pludselig blive tilvirkelighed; thi ved en omdrejning af skovvejen, som Svend gikhen ad, hørte han stemmer og så straks efter Julie Parsberg kommeham i møde, lykkelig og leende, støttende sig til en kavaler, lyttende medforoverbøjet hoved og med et blik, som Svend såre velkendte og tidligere havde troet udelukkende tilhørte ham.Billedet var altså blevet til virkelighed, blot med en omvekslingaf personer. Det var kaptajn Lykke, der havde indtaget Svendsplads.Svend Gjønge stod som forstenet ved dette møde eller retteresagt ved at iagttage hendes blik. Men med en næsten overnaturligkraftanstrengelse betvang han de forskellige udtryk af smerte ogharme, der jog hen over hans ansigt som uvejrsskyer på himlen;vant til at beherske, hvad der mødte ham, vedblev han at gå videreog hilste alvorligt og ærbødigt, idet han kom forbi dem.Julie havde allerede bemærket Svend. Også på hende var en visubestemthed og forvirring synlig, men hun beherskede sig og smilede venligt,mens hun hilste, og udbrød, idet hun gik forbi:"Ah, er det eder, Svend Gjønge! Velkommen tilbage."Derefter fortsatte hun sin spadseretur med kaptajnen.Den, som havde set Svend Gjønge nogle øjeblikke før, menshans åbne og mandige åsyn strålede af glæde og håb, skulle næppehave genkendt ham i den blege skikkelse, som med rynket pandeog sammentrukne bryn langsomt og grundende skred ud af skovenOmgivet af krigen og indesluttet på Jungshoved tilbragte Julieen højst kedelig vinter og havde for længst angret sin bortrejse frahovedstaden, til trods for de opmærksomheder og den ridderlighed, hvormed desvenske høvedsmænd bestandig kom en skønhedaf rang i møde. Med budskabet om freden indfandt kaptajn Lykkesig på slottet. Kai, der kun behøvede at vise sig for at sejre, medbragte enopmærksomhed, en hyldning, som hun uden betænkningmodtog, ligesom hun ville have modtaget ethvert andet middel,der kunne råde bod på denne tilstand af kedsommelighed, i hvilkenhun hverken vidste, hvortil hun skulle bruge sine øjne, sin skønhedeller sin pynt.Julie havde nydt en sørgelig opdragelse. Som yngste datter, altsåsom den mest forkælede, havde man udviklet hendes legeme påhendes sjæls bekostning. Hun besad et ydre, der var i stand til atvinde alle, men ikke ånd nok til at fastholde en eneste af sineerobringer. Denne ørkesløse tilværelse havde ladet hende skabe sigen rigere verden i sine drømme. Svend Gjønge var i længere tidhendes drømmes helt, han var så forskellig, ikke blot fra sine egne,men fra alle hendes omgivelser, ved sin dristighed, sin djærvhedog sit romantiske mod, endelig ved sin skønhed, thi denne sidsteaf hans fortjenester var den første, der gav ham betydning i hendes øjne.Hvad der endnu gjorde begyndelsen til denne roman så megetlettere var, at Julie Parsberg havde kendt ham fra sin barndom ognæsten lige så længe havde bemærket al den hengivenhed og beundring, hannærede for hende.Hvis verden havde kendt hendes tilbøjelighed, eller hvis manhavde foreslået hende Svend til gemal, ville hun have rødmet oversig selv.Selv i de øjeblikke, hvor Julie syntes mest indtaget i Svend,havde hendes fortrolighed indskrænket sig til et blik, et ord, ethåndtryk. Hun elskede, som Ib hin aften sagde, med sit hoved,han med sit hjerte.Da hun vendte tilbage fra hovedstaden og atter sluttede sig tilham, den undselige og tilbageholdende, der bedre forstod at værgesig mod en kårdespids end mod et blik fra to sorte øjne, og somaldrig havde vidst at finde lejlighed, endsige ord, til den erklæring,hun forlængst havde læst i hans miner, - sagde hun til sig selv;jeg vil forkorte ensomheden, som omgiver mig, jeg vil give mintilværelse farve med hans beundring og kærlighed.Og Svend, der var så modig og uforsagt, som ville have begyndten kamp mod hele verden for Julies skyld, dalede lige over forhende ned til en ubetydelighed, blev forlegen og undselig, lykkeligover en håndbevægelse og skælvende for et blik.Da Svend vendte tilbage til jægerhuset, var han tavs og rolig.Stormen havde i denne mellemakt udraset. Under det havblik, somfulgte efter, påtvang han sig sit ansigt det kolde og udtryksløsepræg, der så vel egner sig til at skjule vore tanker og planer.Desuden håbede han endnu, kærligheden ender nemlig ikke, fordiden indgyder fortvivlelse; tværtimod næres den endog af smerten.I tre dage ventede Svend forgæves at se Julie eller at modtagenoget bevis på, at han endnu var erindret af hende. Den fjerdedag forlod han sit hus og begav sig til Jungshoved. Han kunneikke længere udholde den pinlige tvivl, han ønskede vished, dødeller frelse.Jørgen Reedtz havde stedse behandlet Svend med agtelse og velvilje. I hanshus glemte man skyttens underordnede stand, det varmere vennen, hvis selskab man søgte på rideture og udflugter, endet tyende, man nedladende tillod at tage del deri.Denne dag syntes lensmanden at modtage ham med endnu størreopmærksomhed end nogen sinde tilforn. Rygtet havde forlængstudbredt hans bedrifter i omegnen, og hvad der i lensmandens øjneendnu gav disse en forøget betydning var den nåde, Svend havdefundet hos kongen. Bekræftelsen herpå blev, som sagt, bragt tilJungshoved af kaptajn Lykke, som straks efter oberst Sparres bortrejse kom ibesøg på slottet tillige med ridder Kørbitz, og ligesomtidligere mødtes disse to adelsmænd også denne gang som hinandens rivaler iet og samme anliggende: en dames gunst.Julie Parsberg kom ikke til syne, hvilket hun ellers altid plejede,når Svend var til stede på slottet, og dog var hun vidende om hansnærværelse; da han gik ind over vindebroen, havde han kastetblikket op til vinduerne og set hende træde tilbage fra ruderne.Svend tog afsked og gik. Hans sidste håb var svundet. Dødens håndhavde lagt sig over hans kærlighed. På tilbagevejen skjulte han sigi et buskads, som lå på den venstre side neden for slotsbakken.Vejret var ualmindelig mildt. Solen skinnede, bogfinken og droslenfløjtede inde i skoven. Gjøngehøvdingen vidste, at en sådan eftermiddagplejede at lokke Julie ud. Han ventede på hende.Lensmanden og Kai Lykke red bort fra slottet. Jægerdrengenførte tre hunde sammenkoblet i en rem foran dem. De drog på jagti Ræveholms moser. Tiden gik, solen forsvandt efterhånden bagskoven. Svend lagde ikke mærke dertil. Hans blik var ufravendthæftet på et vindue i slottet, billede på billede svævede forbi hanserindring.Pludselig åbnede Julie et vindue og stirrede ud. Det var næppetanken på ham, der fremkaldte dette triumferende og kokette smilpå den unge hofdames læber, mens hendes mørke, strålende øjnefulgte den vej, som lensmanden og Kai Lykke havde taget.Lidt efter forlod Julie vinduet og gik ned i haven.Svend sprang op fra sit skjul og fulgte efter hende. Da han komned i haven, sad hun i et lysthus på en skråning af slotsbakken,fra hvilken man havde udsigt hen over den lange moseegn, derfortsætter sig fra indsøen. Julie hvilede tilbagelænet på en bænk.Hun så i vejret ved lyden af hans skridt, men blev siddende udenat forandre den skødesløse stilling, hun havde valgt. Hun begreb,hvad der foregik i Svend, og behøvede ikke engang at lægge mærketil den heftige stemning, som han skjulte så slet. Hun ventede på atmodtage den forestående kamp.Efterhånden som Svend kom nærmere, lykkedes det ham at beherske sinstemning. Deres øjne mødtes, han betragtede hendesopmærksomt, men fandt hverken vrede eller kærlighed i dennesikre holdning eller i det fremmede blik. Det udtrykte en fuldkommenligegyldighed.Hvis han havde haft lejlighed til at overveje, ville det havekunnet sige ham alt."Jeg kommer," sagde han, "for at erfare årsagen til det, som herforegår, thi jeg vil hellere fæste lidt til eders ord end til min egenfrygt og mine egne øjne.""Og hvad fortalte da eders frygt, Svend Gjønge?""At jeg endnu ikke havde gjort nok, hverken dengang jeg tilfornfor eders frænders skyld holdt mit jaord med Ane Marie, at Ikunne blive reddet, eller nu, da jeg kommer for at lægge minkonges gunst og alle menneskers bifald for eders fødder, for at jegkunne være eders kærlighed mere værdig. Jeg har vist ikke gjortnok endnu; thi der må voves meget for at vinde meget."Hans skælvende stemme og bedende blik besad i dette øjeblikmere veltalenhed end nogen sinde før. Men for Julie var den spildt,og hun svarede:"Sandelig! I har gjort alt for meget, og da jeg længe følte, atjeg stedse kom i dybere gæld til eder og aldrig ville være i standtil at forskylde de ofre, I vedblev at bringe mig, så besluttede jegikke at modtage flere.""Og hvorfor just nu," sagde Svend sørgmodigt og dæmpet, "dajeg nærmer mig det mål, jeg så længe stræbte efter, nu, da jeghar nået den hæder, som I tilforn satte pris på?""Lad mig tale ud, Svend!" svarede hun. "Hvorfor just nu, spørger I; fordidet ikke tidligere lykkedes mig at bringe denne kamptil ende mellem min pligt og min tilbøjelighed, og fordi jeg agtedeeder for højt til at hykle en kærlighed, når jeg ikke længereføler den.""Sig ikke så, man elsker enten altid eller aldrig, det fornemmerjeg hos mig selv.""Jeg ville ønske, at jeg aldrig havde elsket eder," svarede hun."Ak nej, Julié Parsberg!" ytrede Svend. "Tal ikke dette sprog;har end hele vor fortid kun været skuffelse, så lad os i det mindstevære sanddru nu, da I vil, at vi skal skilles. I elsker mig ikke mere,fordi I elsker en anden.""Hvad vover I at sige?""I elsker en anden!" gentog han med skælvende læber og etfunklende blik. "Dermed vil jeg sige, at I bedrager en anden, somI har bedraget mig."Svends heftighed gengav Julie hele hendes tidligere overlegenhed."Ak nej, Svend Gjønge!" svarede hun med et skuldertræk. "Jeghar ikke bedraget eder, jeg bedrog kun mig selv."Mens Julie sagde dette, havde hun rejst sig fra bænken, hunhilste fornemt og koldt og gik op mod slottet.Svend blev stående nogle øjeblikke og stirrede efter hende.Derpå forlod han haven og gik tilbage til sit hjem.Han var opfyldt af bitre og sørgelige tanker.Næste morgen mødtes Svend og Ib i hytten ved Roneklint. Svendstod ved vinduet og stirrede ud på træerne i skoven. Ib sad vedbordet og havde udbredt en mængde trykte blade foran sig. Afdisse blade, der var udrevet af en bog, afklippede han forskelligebogstaver, som han derefter satte sammen til ord og fastklæbedepå et stykke papir med gær. Han havde taget et af Ane Mariesforklæder på for ikke at plette sin smukke uniform.Ingen af gjøngerne talte til hinanden, hvor ubehagelig denneuafbrudte tavshed end forekom Ib. Derimod gled vagtmesterensøjne gentagne gange fra arbejdet over til Svend og heftede sigsørgmodigt og deltagende på hans blege og lidende træk.Da Ib endelig fandt stilheden for trættende, samlede han de afklippedeblade sammen, holdt sit brev hen for ilden på skorstenenfor at tørres og udbrød:"Se så, nu er jeg færdig.""Hvad er det, du tager dig for?" spurgte Svend."Jeg danner et kærestebrev til min lille Inger, at hun kan tænkepå mig. Vil du høre, hvad jeg har lagt sammen?""Jeg elsker dig så inderlig, min kære, søde ven. - Det skal jegskikke hende i morgen, så bliver hun fornøjet."Svend svarede ikke."Hvor er Ane Marie i dag?" vedblev Ib."Hun gik til byen i aftes for at våge over en syg.""å, lad nu din sørgmodighed fare, du! Se lidt på mig, så bliverdu glad over min kønne uniform. Vi to har intet at sørge over.""Ja, ikke sandt. Hvem er det ellers, der har været dig imod?Gjorde kongen og høje rigens råd dig kanske ikke nok til godeinde i København?""Er der da noget i vejen mellem dig og Ane Marie?""Nej.""Så må der da være noget galt mellem dig og hende deroppe,"tilføjede Ib med et forskende blik. - "Nå, det er der ikke," vedblevhan, da Svend rystede på hovedet. "å, jo, lille svoger! Nu trordu at kunne dølge mig sandheden, men det går ikke an længere.Skamme dig må du, at vildfremmede skal have større tillid til migend du; kongen vovede at gøre mig til sin vagtmester, og du voverikke at betro mig din sorg, skønt jeg godt ved besked om den iforvejen. Jeg ville blot se, hvor meget du holdt af mig, derforlirkede jeg først så småt med list og behænde; men nu siger jegfor sandten, at jeg ved mere om den ting end du.""Det var meget.""å nej, det er kun såre lidt, hvad du ved. Men i går aftes, dajeg fandt din husdør lukket, listede jeg mig op på slottet for atspørge noget nyt. Inde i haven kom den vældige ridder, hr. Kørbitz, og fruElse Parsberg forbi det sted, hvor jeg lå skjult, og hanfortalte fruen, at han havde stået bag ved den gamle lind vedlysthuset og hørt alt, hvad der blev talt om mellem dig ogfrøkenen."Svend vendte sig om mod Ib, hans bryn trak sig sammen, menhan beherskede denne ytring af heftighed, satte sig ned på bænkenog udbrød:"Nå, så lad ham have hørt det, det er dog ikke det værste.""Nej, vist ikke," bemærkede Ib bifaldende, "det var værre, athan lo så spotsk derover, men det værste var, at jeg stod på springtil at lade ham vederfares en ulykke for sin historie. Men så faldtdet mig ind, at det ikke skikkede sig for mig som vagtmester, ogmens jeg bar min skønne kofte, derfor lod jeg skroget fare. Alligevel tænkerdu ikke, svoger min, at det ender sådan.""Hvad mener du?""Ja, lad det nu være godt," svarede Ib med et nik og et selvtilfreds smil."Hvad jeg mener, er min hemmelighed, og jeg forstårlige så godt at gemme den, som du gemmer dine. Jeg går mineegne veje, og du kan nu le ad mig, som du vil, eller lade være,men siden jeg fik denne kofte på, er jeg blevet til et helt andetmenneske. Jeg vil fuldbringe en bedrift, jeg vil virke noget påegen hånd for dig, at du skal have fornøjelse af din svoger. Ser du,lille Svend, deri stikker min hemmelighed.""Men siden du har i sinde at virke for mig," ytrede Svend smilende, "såsynes mig dog -""Ikke et ord mere," afbrød Ib ham. "Du har gjort så meget formig, at jeg kunne komme frem og blive til noget stort i denneverden, nu vil jeg også gøre noget for dig, at din kærlighed kan fåfremgang. - Ja vist!" vedblev han, da Svend atter afbrød ham,"det skal lykkes, for hvad jeg har i sinde, er noget af min egenopfindelse og overmåde vel udtænkt."Ib pakkede sit brev sammen, tog Ane Maries forklæde af, nikkede til Svendog forlod stuen. Svend hensank atter i den sløvefølelsesløshed, hvori han havde tilbragt dagen.Samme eftermiddag så man vagtmesteren vandre fra skoven nedtil Jungshoved slot med lange og drabelige skridt, stiv holdning ogtilknappet kofte.Inde i gården standsede han og så over til hundehuset med etsmil og et betydningsfuldt hovednik, som gjaldt mindet om denaften, da han frelste Svend. Derpå skred han op ad trapperne tilslottet.Den første, Ib traf, var ridder Kørbitz, i færd med at gå ud.Ib gjorde en stiv og afmålt hilsen og udbrød:"Eders Nåde ville gøre en god gerning, om I skaffede mig jomfruParsberg i tale.""Hvem er I?" spurgte Kørbitz forundret."Kongelig Majestæts vagtmester," svarede Ib. "Mindes strengeherre mig ellers ikke?""Jeg ved aldrig, at vi har mødt hinanden før.""Jo, én gang," svarede Ib smilende."Når var det?" spurgte Kørbitz gabende."Vi gjorde kammeratskab et stykke vej, den gang I vandredeher ind i landet på eders fod og med ranselen over ryggen. Detvar før I blev ridder, og før jeg blev ærlig," tilføjede han med enpåtaget enfoldighed."Og hvad fører dig herop i dag? Med jomfru Parsberg antagerjeg da ikke, at du har gjort kammeratskab.""Nej, det er kun et ringe ærinde, jeg skal forrette.""Jeg tvivler om, at hun vil modtage dig. Imidlertid, der kommerhendes pige, til hvem du kan forebringe dit ærinde."Ib tog et sammenfoldet papir op af sin lomme og gik hen modden indtrædende pige."Jeg ville så gerne tale med den lille piges jomfru," sagde han."Den strenge herre der mener, at det ikke kan ske, men jeg menerjo, om lille pige blot vil levere hende dette papir."Denne sidste ytring var blevet opfanget af Kørbitz, som endnuikke havde forladt værelset. Ib havde talt tydeligt og med en sikkerhed, derbragte ridderen til at studse.Pigen tilkastede vagtmesteren et venligt blik og gik. Kørbitzfulgte efter hende."Tøv en kende, du!" sagde Kørbitz, da de var kommet ud i korridoren. "Denstakkels vagtmester sætter al sin fortrøstning til atfå din jomfru i tale. Jeg er ham sær gunstig stemt og vil se athjælpe lidt på hans sag, lån mig hans bønskrift, at jeg selv kanbringe det. Tag denne penge til vederlag!"Pigen leverede Kørbitz papiret og tog sølvpengen, idet hun bøjede sig ogkyssede hans kappe. Derpå forsvandt hun. Ridderen trådtehen i en vinduesfordybning og åbnede brevet.Et udbrud af overraskelse ledsagede et triumferende og skadefro smil, idethan atter lagde brevet sammen. Derefter gik han indi Julies værelser.Imidlertid sagde Ib til sig selv:"Nu tror han at narre mig, den tyske ridder, han taler med pigenog læser mit brev, men jeg tænkte nok forud, hvordan det villegå, og leverede hende et brev derefter."Da Kørbitz kom tilbage til Ib, viste hans ansigt forekommendeog smilende træk. "Du kan godt følge med mig, vagtmester!" sagdehan venligt, "så skal jeg føre dig til jomfruens kammer. Jeg lagdeselv et godt ord ind for dig hos hende."Kørbitz åbnede ham døren til de næste værelser. Allerede mensde skred igennem forværelset, følte Ib sit mod synke. Da han såJulie Parsberg, slog han øjnene ned og vedblev forvirret og undselig atstirre på det hvidtavlede gulv. Hans kæmpeskikkelse mistedesin holdning og sank sammen lige over for den blege og spinklehofdame, hvis hoved næppe nåede op over den højryggede egestol,hvori hun havde taget plads foran vinduet."Nådige jomfru!" stammede Ib, idet han midt under sin forvirring dogerindrede at holde hatten således, at den prægtigehejrefjer kom til syne. "I kender mig vel ikke mere?""Nej, min ven!" svarede Julie."Jeg har også forandret mig noget i udseende og især i klædersiden den første dag, jeg kom på slottet. Dengang tog jeg min søsterAne Marie ved hånd og førte hende herind, formedelst salig fruKirsten, eders moder, ville gøre Ane til eders terne og gav os håndog mund på at blive hende et nådigt herskab."Da Ib var nået så vidt, standsede han, trak vejret og ledteefter ord."Nu vel," ytrede Julie. "Dette løfte - finder I måske, at vi ikkehar holdt det?""å jo, endda - på eders måde." sagde Ib. "I giftede Ane Mariebort med Svend Gjønge. Jeg behøver vel ikke at sige, hvordan detgik til, hvorfor denne ulykke skete?""Ulykke?" gentog Julie."Ja, I ved bedst selv besked derom. Men anden dagen efter komjeg igen op på slottet og førte min søster bort. Den første gangfaldt lettere end den anden, Ane kom hertil med et fornøjet sindog glade miner, og jeg mærkede mig den dag med kridt på bjælkeni vor stue. Hun gik herfra i bedrøvelse og med tårer på sine kinder.""Det skrev du vel også op på bjælken i din stue," ytrede Julie."Nej! Det skrev jeg op i mit hjerte.""Men hvorfor fortæller du mig alt dette? Lider Ane nød, oghvormed har hun min hjælp nødig?""Ja, vist lider hun nød," svarede Ib med et suk. "Men for denkan mennesker ikke hjælpe, hun vil bære derpå, til de kaster jordenover hende. Dengang Ane drog sin vej, græd I så bitterlig ogsagde: "Ak, lille Ane, om der nogen sinde kommer en tid, da jegmægter at gøre dig eller din slægt noget til gengæld, kan du væreforsikret om at finde en taknemlig skyldner i mig. - I sagde, fordig eller din slægt, nu er tiden kommet til at holde eders løfte,ikke for Ane, men for hendes mand, for Svend Gjønge. Det er omham, jeg vil tale med eder."Julie fo’r op af stolen. "Hvad siger du?" udbrød hun heftig."Du kommer altså som bud fra ham?""å nej," svarede Ib, idet han med et sørgmodigt smil rystedepå hovedet. "Svend skulle før bede Gud Fader om forlov at blivestum end at skikke mig herop med bud til eder. I kender ham ikke,som I burde, det fornemmer jeg nok, ikke som hans venner kenderham, der kalder ham en mand, eller som hans fjende, der kalderham en helt, eller kongen, der kaldte ham sin kæreste søn. Blivikke vred, men Svend har også gjort eder noget til gode, og ligesom mod minstakkels søster har I mod Svend - jeg mener kun,"stammede han forlegen og uden at turde møde disse sorte, mørkeog forskende øjne, der ufravendt dvælede på ham, "jeg mener, atI også mod ham har nogen uret at gøre god igen, - en lille uret,"lagde han hurtigt til, ligesom for at mildne sine ord."Min gode vagtmester!" sagde Julie, "hvis I ønsker, at jeg skalforstå eder, må I tale tydeligere og fatte eder lidt kortere.""Jeg vil lægge et godt ord ind for Svend; han sidder hjemme ogsørger.""Hvad angår det mig?""Om I bare ville, blev han nok glad igen."I denne ytring, hvor ydmyg den end forekom, så Julie en fornærmelse."Jeg har intet med Svend Poulsen at gøre," svarede hun fornemtog afvisende.Ib betragtede hende alvorligt, idet han svarede:"Hvis Svend havde sagt de samme ord den aften, han for edersfrænders og eders skyld gik hen og giftede sig med Ane Marie?""Hvad forlanger I da af mig, vagtmester? Endnu har jeg ikkeforstået eder.""Jeg tænkte, at det kunne blive godt igen med eder og Svend,giv ham blot et venligt ord, lad det blive som det har været før, såsynger alle fugle for ham, og solen vil skinne i hans hjerte, i stedetfor at han nu sidder og sygner hen og kerer sig om intet.""Ah! Nu begriber jeg eder," udbrød Julie smilende og med etudtryk af ironi, som Ib var for ringe kender til at fatte. "I mener,at jeg skulle gå til Svend Gjønge?""Ja, å ja!" svarede Ib ivrigt, "han ville blive sjæleglad derover.""Dernæst skulle jeg give ham gode ord, bede ham om forladelse,hvis jeg havde været så uheldig at mishage ham, ikke sandt?"Ib glemte at svare, mens han forbavset vedblev at stirre på hende.Han begreb endnu ikke ret, at denne blide og fortryllende mineskjulte en hjerteløs spot."Det ville I, at jeg skulle gøre," vedblev Julie med glødendekinder og flammende blik. - "Jeg! - Min kære vagtmester! Syneseder dog ikke, at I fordrer noget for meget?""Om så er," svarede han bedrøvet, "da vidste jeg ikke bedre,jeg holder så meget af Svend og talte af mit hjertes enfoldighed.""Jeg regner eder det heller ikke til last," svarede Julie leende,"men hvad I forlanger, hører virkelig til umulighederne.""Ak ja, det får da være; jeg troede, I ville røres af min bøn,og at Svend ikke havde forspildt al eders kærlighed, siden I dogbestandig vil beholde så megen grund til at agte ham.""Så megen grund?" gentog hun."Ja, hvorledes turde I vel ellers give ham så mange af edershemmeligheder at bære? Men I ved vel, hvad I gør," vedblev hanheftig, "når I sætter eders lid til mænd som os, der er for ringe tilat være eders lige, men mægtige nok til at holde eders velfærd ogliv i vore hænder.""Virkelig?""Ja, som Svend og jeg gør.""Men der fortæller I jo noget aldeles nyt og truer mig tillige.""Nej," svarede Ib rolig, "jeg er kun kommet for at bede og gårmin vej igen, ret nu, da jeg ser, at det ikke fremmer mig noget.""Og dette brev?" sagde Julie, idet hun tog papiret, som Kørbitzhavde bragt hende."Nu ja," svarede Ib ligegyldigt. "Det var et middel til at kommeherind.""Hvorledes er det kommet i eders hænder?""Som jeg sagde," svarede Ib, "skæbnen føjede det så, at jeg ogmine skulle blive herrer over alle eders hemmeligheder, og brevetder beviser kun, at han, som I nu skænker, hvad der tilhører Svend,tilforn har villet lade sig nøje med en langt ringere gunst uden dogat kunne nå den.""En ringere?" gentog Julie med en heftighed, som det kostedemegen møje at beherske."En fattig tjenestekvinde. Hun afslog hans bønner, fordi hunbedre end Svend vidste, at det kun volder fortræd og kummer,hver gang vor stand slutter sig til eders.""Hvem var det?""Min søster. Hun tjente på en af Kai Lykkes gårde og var ærbaraf sæder og køn at se til. Så bejlede Kai Lykke til hende i løndommed skænk og fagre ord, og da hun ikke ville fremme hans vilje,jog han hende bort fra sin tjeneste. Den stakkels pige! Hun varså from, og hvert et menneskes ulykke gik hende til hjerte, derforkunne hun heller ikke ret trives hernede, og Vorherre var også sågod at løse op for hende.""Og I har endnu flere breve?" spurgte Julie."å ja," svarede Ib, idet han åbnede sin kofte og fremtog denpakke, som han havde omtalt til Ane Marie, da han fortalte hendesøsterens sørgelige endeligt. Blandt brevene udsøgte han et, der varmærket med et rødt kors, og leverede det til Julie."Her ser I et brev, som betyder mere end det første."Julie læste brevet.Det var hint for Kai Lykkes senere skæbne betydningsfulde brev,hvori han hensynsløst søgte at give sin forsmåede kærlighed størrebetydning ved at prale af tidligere lykke og påstå, at ikke enganglandets mægtigste dame havde nægtet ham den gunst, han søgtehos Soffi Abelsdatter."I fatter vel, hvem kaptajnen mener, og begriber også, hvordandet ville blive modtaget af den høje frue.""Jeg begriber, at det ville koste dig dit liv, hvis det skete.""I mener vist hans liv," svarede Ib. "Jeg tænkte mig det samme;hans liv som eders ære ligger begge i vore hænder.""Men jeg beholder dette brev," udbrød Julie pludselig og lagdesin hvide hånd over det.Ib trådte et skridt nærmere og sagde: "Nej, det vil I aldrig gøre."Han ledsagede disse ord med et bestemt og truende blik og lagdesin brede hånd oven på hendes.Julie drog sig tilbage."Det behøves ikke heller," ytrede han og skjulte brevet i sinkofte. "Jeg har forvaret dem hidtil og kan gøre det endnu. Det varikke på den måde, jeg tænkte at overtale eder.""Hvad har du da i sinde at gøre med disse breve?""Jeg vil gemme dem troligt," svarede han, "og hver gang jegser dem, skal det rinde mig ihu, at afstanden mellem os endda erkortere, end I mener.""Nu vel," sagde Julie beroliget, "den triumf vil jeg lade dig,men glem ikke dit løfte. Kløgtig er du, som jeg i dag, har erfaret,derfor vil du selv kunne udregne, hvad der er mest værd, dit liveller din tavshed, det ene vil i sandhed bero på det andet.""Vær I kun rolig," svarede Ib. "Min tunge har aldrig kendtvejen til mit hjerte. - Giver I mig slet ingen hilsen at bringe tilSvend, ikke et eneste venligt ord?""Jo! Bed ham hilse sin hustru fra mig."Da Ib kom udenfor, fandt han Kørbitz siddende på en stol i forværelset,tilsyneladende ivrigt beskæftiget med Arild Hvidtfeldtskrønike, som dog ikke forhindrede, at han jo havde hørt hele samtalen, derblev ført i det næste værelse. Idet ridderen fulgte Ib indtil Julie, lod han døren til hendes værelse blive stående på klemog belurede dem for at komme på spor efter den hemmelighed,som Kai Lykkes brev allerede havde givet ham nys om, og hvorvedhan blot søgte en længe savnet lejlighed til at ydmyge sin rival,uden at ane, af hvad natur eller hvor vigtig denne hemmelighedkunne være."Nå, vagtmester!" udbrød han, da de kom ud i korridoren, "harI nu forrettet eders ærinde? I taler min tro godt for jer.""Så Eders Nåde hørte, hvad der blev sagt?""Hvor kunne man andet? Det var næsten ikke muligt at læse etord i den rare krønike, så højt som I talte."Ib tilkastede ridderen et mistroisk blik."Således fik jeg da at vide, at vagtmester gemmer på noglebreve fra min kære ven, kaptajn Lykke. For hans skyld ville jegnødig, at de skulle komme videre.""Jeg tror heller ikke, det var ham tjenligt," svarede Ib."Lad os gøre en handel, min gode vagtmester, som to gamlekammerater handler.""Hvorom mente den nådige herre, vi skulle købslå?""Om min vens breve. I lader mig få dem alle sammen, og jegbetaler et guldstykke for hvert brev.""Nådige herre. I er for ædelmodig og ville tabe for meget vedden handel, desuden har jeg besluttet aldrig at skille mig veddisse breve.""Hvorfor?""Og hvorfor vil I købe dem?""For ikke at volde kaptajnen ulykke, om de kom i andreshænder.""Nej, så synes jeg dog bedre om at forvare dem selv.""Men hvorfor, min kære vagtmester og gamle kammerat?""For ikke at volde kaptajnen ulykke, om de kom i eders hænder."Efter disse ord gjorde Ib en dyb hilsen og gik ned ad trapperne.

Krig i fred
Vagtmesteren forlod slottet med en mindre sikker holdning, endhan var kommet, og med et åsyn, hvis dybe sørgmodighed udtrykte hele hansfejlslagne håb. Han tog vejen ned mod Gjerderødfor at træffe det bud, der skulle bringe brevet til Inger.Han blev afbrudt i sine betragtninger ved lyden af hestetravinde i skoven. Straks efter viste sig to damer, ledsaget af en tjener,som fulgte dem i nogle skridts afstand. Den yngste af damerne varkommet forud; ved at se vagtmesteren bragte hun sin hest til ethurtigere løb og red hen imod ham.Det var en ung pige med et friskt og barnligt ansigt, hvis finefarve det hurtige ridt havde forøget. Hendes store, mørkeblå øjneskuede så tillidsfulde og sorgløse omkring og vidnede om størreblidhed end ånd. Den lette og tvangfri holdning, hendes dragt ogden ærbødige afstand, hvori tjeneren fulgte, betegnede den adeligedame.Det var fru Elsebeth Buchwald til Høfdingsgård og hendes datterKaren, som her kom Ib imøde. Fruen var enke efter den forrigelensmand på Jungshoved, Jørgen Kås til Gudumlund.Efterhånden som Karen nærmede sig Ib, viste hendes ansigt enlevende glæde, og hun standsede sin hest med det udråb:"Ib Abelssøn! Er det virkelig eder?"Ib svingede sin fjedrede hat og strakte den anden hånd op tilhende, idet han udbrød:"Nådige lille jomfru Karen! Gud velsigne eders kønne øjne, forI kender mig igen.""Men hvordan kommer I i denne dragt, hr. vagtmester?" sagdeKaren leende."å ja, ikke sandt! Det har haft god fremgang med mig sidenden første vinter, jeg kom til eder, og vi købslog sammen om desmå skovskader og sidensvanser. - Eders nåde rider vel i besøgtil Jungshoved denne eftermiddag?" vedblev han henvendt til fruElsebeth."Gud nåde os for, hvad besøg vi rider til," svarede fruen. "Vikommer som flygtninge hjemme fra vor gård, den svensken harbesat og spiller mester i.""Svensken!" gentog Ib forbavset. "Men nu har vi jo fået fredi landet; tilmed siger folk, at de alt er draget over til Fyn ogHolsten.""Nogle af dem, men i Vordingborg ligger dog to tyske regimenter, det må vibekende til vor nød og jammer, siden de bliverskikkede ud dag for dag for at søge proviant og foder i omegnen.De øver nu krigen på egen hånd og brandskatter og plyndrer påalle gårde. Og da de hørte, at jeg sad enke til Høfdingsgård, alenemed Karen og vort tyende, kom de til os, en kaptajn med syvmenige ryttere, som svor på at tænde gården i brand på alle firehjørner, om vi ikke viste dem, hvor vi havde forvaret vort sølvtøj,og gjorde dem til gode med vor bedste vin. Hvad skulle vi svare?Jeg skikkede dem nøglen til vinkælderen, og mens de drak, bødjeg sadle vore heste og flygtede bort, det snareste vi kunne.""Ak, nådige frue!" svarede Ib. "Ingen har dog bedre vilkår endI, siden en lille Guds engel står i forbund med eder." Han blevblodrød over sine egne ord og vovede ikke at hæve sit blik optil Karen.Den unge pige smilede. Fru Elsebeth vedblev:"Svenskerne fornam, at vi drog bort, og satte hart efter os, ligetil vi kom op i skoven på denne side Tågeby.""Og hvorhen agter nådigfruen nu at drage?""Til hr. Jørgen på Jungshoved, siden det tilkommer ham atværge om vor ret og skaffe fred i lenet.""Gud bedre det, for hvad fred han kan skaffe eder," ytredeIb med et skuldertræk. "Nu nys forleden har han selv måttet værgesig for overfald og indbrud af ugerningsmænd og det hvervedefolk, som fulgte med svenskehæren tilbage. De skændte og røvedeoppe hos os, hvor de kom frem, de brød ind i husene og jog folkeneud, imens de tog, hvad der fandtes i kister og læddiker. østerpåligger nu Kjøng og Snertinge gårde forladt, i Nørre Mehrn liggerseks gårde og i ørsløv syv gårde plyndrede, men i Almbæk erhele byen afbrændt og ødelagt. Således ser det ud i Jungshoved len.""Min Gud!" udbrød fruen. "Hvad skal vi da gribe til?"Ib lod til at overveje, han følte sig pludselig behersket af entanke."Om fru Elsebeth tillader det," sagde han, "da kan jeg giveeder et godt råd og nævne eder to mænd, der kanske bedre endlensmand Jørgen vil være i stand til at skaffe eder fred til huse.""O, nævn mig dem!""Kender I noget til Svend Gjønge?""Skytten på Jungshoved? En ufri, der hverken fører skjold elleradeligt mærke.""Har da skjold eller adeligt mærke hidtil været i stand til atværge for den nådige frue?" spurgte Ib krænket."Min kæreste moder!" udbrød Karen livlig. "Sig ikke så, SvendGjønge er min helt, om ham taler jo alle i disse dage. O, lad oskomme til ham, jeg føler en inderlig længsel efter at få ham atse, måske vil han hjælpe os, når han hører vor nød.""Ja, det vil han nok," svarede Ib i en tone, der vidnede om denfuldkomneste overbevisning, "for aldrig har jeg kendt den mand,der mægtede at sige nej, når lille jomfru Karen sagde ja.""Hvem var den anden, I mente?""Hans navn tør jeg ikke nævne, siden I vragede Svends.""Sig det alligevel, Ib Ahelssøn," sagde Karen smilende. "Nævndet til mig.""Den anden er en ringe person, der i dag har mærket, at handuer til ingenting, hvor ikke Svend er til stede.""Det er vist dig selv," sagde Karen smilende."Ja, nådige lille jomfru!" svarede Ib undselig. "Det er mig selv,formedelst jeg kender ingen bedre.""Så lad os da komme til at tale med denne Svend Gjønge!"ytrede fru Elsebeth. "I en nød som vor griber man selv efter ethalmstrå.""Ja, men man bliver ikke frelst ved et halmstrå," svarede Ib."Her vil mere til."De to damer satte deres heste i gang. Ib holdt skridt med dem."Om nu nådigfruen vil agte på mit råd," ytrede han lidt efter,"så taler I til Svend med blidhed og med fagre ord. Han er nogetkort for hovedet imellemstunder, og når så er, gælder ingen personsanseelse.""Jeg håber dog, min gode vagtmester, at han kender den agtelse,han skylder sine foresatte og høje overmænd," svarede fruen fornemt. "Migsynes også, at vi viser ham sær gunst ved at læggevor sag i hans hænder.""å nej," svarede Ib smilende. "Det er han vant til før i dag.Skikkede selv Hans høje Nåde kongen i vinter sit bud ud for atfinde Svend Gjønge og lægge en stor del af rigets sag og velfærd i hanshænder.""Nu, og Svend?""Ja, Svend skikkede budet tilbage, da det ville give ham råd,hvordan han skulle handle.""Det vovede han!" udbrød fruen forbavset."Ja, det vovede budet.""Nej, det vovede Svend?""Ak, Svend!" gentog Ib leende. "Han gav manden, som ogsavar af høj stand, den besked tilbage, at når kongen og rigets rådnæste gang havde hans hjælp behov, så gjorde de bedst i entenat have fuld tillid til ham eller også at se sig om efter en anden.Derpå tog Svend og hans kammerat, ham, jeg før nævnede, fatpå arbejdet, de vovede, hvad de andre ikke havde villet vove, ogVorherre gav dem en håndsrækning med, så ærindet blev velforrettet.""O, min kære moder!" bad Karens blide stemme, "lad os følgeIb Abelssøns råd og ride ned til Svends bolig. Vi skal nok ogsåvære venlige imod ham," vedblev hun med et nik til Ib, "siden vibegge erindrer, at det ikke er hans overmænd, men to betrængtedamer, der kommer for at bønfalde om hans hjælp."Fru Elsebeth tav, lige overrasket over begges ytringer."Jeg synes, Eders Nåde sagde noget," udbrød Ib med en poliskmine."Hvor bor da denne skytte, mod hvem man har så mange hensynat tage?""Ja, lad os kun drage videre," svarede Ib med et veltilfredsnik, "nu forstår jeg nådigfruens mening."Straks efter drejede de ud fra skovvejen, opad mod landsbyenRoneklint."Nu har jeg dem, hvor jeg ville," tænkte den listige vagtmester,mens han skred foran med de længste skridt, han mægtede at tage."Og jeg har da alligevel virket noget godt i dag, så slet den endbegyndte. Når lille jomfru Karen først kommer og beder med sinbløde stemme, så siger ban ja, og vi får ham lokket til en bedrift,hvormed han glemmer den sorg, han nu sidder og piner sig medderhjemme.Samme eftermiddag, to timer senere, sås flere mænd i små hobekomme ud fra Gjerderød og Rekinde, to landsbyer, hvor gjøngerneunder krigen især havde deres tilhold. De drog nedad mod Høf-dingsgård og var alle bevæbnede med musketter og korte bredesabler.Den foregående dag havde Svend sammenkaldt sine folk og uddelt penge blandtdem. Dette gjorde en overordentlig virkning pågjøngerne, og Svend steg særdeles i deres agtelse. De nøjsommeanså for en gunst, hvad der tilkom dem som en ret. Det var desudenførste gang, de havde modtaget løn for deres tjeneste.Da de nåede den lange skovstrækning, som den gang gik fraNeble rundt om Høfdingsgård i lige retning ned til Ulfssund, stegmændene over gærdet og forsvandt mellem træerne. På samme vejkom straks efter et ryttertog til syne, bestående af to mænd ogto damer. Det var fru Elsebeth og hendes datter, ledsagede afSvend Gjønge og Ib.Svend red ved siden af Karen. Over hans blege og sørgmodigeåsyn svævede et venligt smil, hver gang den unge dame talte, ogdette skete temmelig hyppigt. Fruen derimod sad stiv og ordknappå hesten og stirrede frem foran sig, som om hendes sidemand, denstakkels vagtmester, aldeles ikke havde været til stede.Det var gået med Svend, som Ib formodede; hans livlighedvendte efterhånden tilbage. Hans hoved hævede sig, og hans rygblev mere rank, mens han overvejede faren og midlerne til atbeherske den.Under tavsheden, som imidlertid opstod, betragtede Karen hamnysgerrig og frygtsom og anstillede sammenligninger med originalen og detbillede, som hun selv allerede forlængst havde dannetsig af Gjøngehøvdingen under de hyppige samtaler, som hans bedrifter gavanledning til i hendes hjem."Men betro mig dog den plan, I nu så længe har grundet over,"udbrød hun, da de kom ind i skoven, hvortil svenskerne samme formiddag havdefulgt dem. "I lovede at føre os fri og frelste tilbagetil Høfdingsgård, og man fortæller om eder, Gjøngehøvding, at Ier en mand, der holder eders løfter. Jeg begriber kun ikke måden.""å, hvad!" svarede Svend, "sagen er ikke så farlig; der givesendog tre måder, hvorpå det vil kunne ske. Den første og lettesteer, hvis svenskerne allerede skulle være draget bort, når vi kommertil gården.""Desværre, jeg tvivler derom.""Ja, så bruger vi den anden måde og taler dem til i mindelighed;siden vi har fået freden tilbage i landet, må man fare noget medlempe.""I mindelighed!" gentog fruen spottende, "og tror I, det vilkunne hjælpe?""Nej, frue!" svarede Svend, "det tror jeg ikke; men så har vi isinde at bruge magt. Det var den tredje måde, jeg mente. Før vifanger an på noget, skal jeg bringe eder i sikkerhed ned til Mehrn."Mens Svend talte, bøjede Ib sig forover på sin hest og lyttede."Der kommer en rytter ridende bag efter os," udbrød han. Svendvendte sig om og så straks efter i nogen frastand en rytter visesig på en tværvej."Altså ved vi da, at de endnu ikke er redet bort," sagde han rolig."Hvad agter I nu at gøre?" spurgte fruen, hvis venlighed syntesat forøges med faren.Svend smilte. "Jeg agter at bruge det andet middel, jeg nylignævnede," svarede han.Dragonen var nu kommet så nær, at man kunne bemærke en byltklædningsstykker, som han havde fastspændt med en læderremforan sig. Over begge pistolhylstrene hang to store, drevne messingfade. Bagpå sadlen var sammensnøret et levende får, som fleregange ved en ynkelig brægen tilkendegav, hvor ubekvemt detfandt sit leje. Dragonen selv var en høj, sværlemmet skikkelse,hvis kulsorte hår og skæg, brede næse og fremstående kindbenrøbede hans slaviske herkomst. Hatten sad tilbage fra panden påbaghovedet, hans blodrøde ansigtsfarve og usikre holdning syntesat vidne imod en fuldstændig ædru tilstand. Da han kom nærmere,hørte man ham uafbrudt synge:"Gebe Gott, dass es immer,es smmer so ware."Rytteren bemærkede ikke fru Elsebeth og hendes ledsagere, førhan befandt sig i nogle få skridts afstand fra dem. Han standsedesin hest og syntes at betænke sig; men straks efter red han fremadigen og hilste de to damer med pallasken, mens han gentog sinevers, denne gang i mere gennemtrængende toner og med en aldelesforandret melodi."Gud i vold, I gode niennesker!" udbrød han, efter at sangenvar endt, i en næsten uforståelig blanding af svensk og tysk. "Sidenvi har fået fred, kan vi vel nok ride et stykke vej sammen; jegholder meget af godt kompagniskab.""Den oppakning, I fører med, tyder just ellers ikke på fred,"bemærkede Ib."å, hvad!" svarede dragbnen, idet han kastede et tilfreds blikned på sit roy, "et par klædningsstykker, lidt til pynt og en smuletil føden. Vi trænger hårdt til alle dele, og når man ikke kan få,hvad man holder af, må man holde af, hvad man kan få. Det ermin religion.""I farer da fort med at røve og plyndre, efter at freden erkommet?"Dragonen syntes ikke ret at have fattet denne ytring; han sukkede ogudbrød:"Desværre ja! Vi har fået fred; jeg ville lade mig male sort,om denne rare krig kunne vare blot et halvt års tid endnu. Detsværger jeg til den hellige jomfru, og hvad nu alle de andre godehelgener hedder, som hjælper en brav krigsmand, at jeg aldrighar truffet på et bedre og agtværdigere folk end dansken. Krigedejeg i Spanieland, så vægrede de sig som desperate, sloges om dagenog myrdede os om natten; kom jeg til Italien, drak vi døden i deresforgiftede vin; førte krigen os i et fattigt, forhungret land, led vinød og svar elende, indtil halvparten af vore folk døde af sult.""Ak!" udbrød Ib, "hvorfor døde ikke også den anden halvpartaf sult?""Den døde af tørst, min brave kammerat! I dette land befinderman sig derimod som i hitnmerig, blandt lutter fromme og ærligesjæle, de slås ikke, de værger sig heller ikke, løber bort, når vikommer, men sørger altid først for at samle kister og læddikerfulde til os.""Hvor har I drevet hærværk i dag?" spurgte Svend."Ak ja, denne dag glemmer jeg aldrig," vedblev soldaten. "Nårjeg engang kommer hjem, vil jeg skære den ind på bjælken i minstue, så dybt, at mærket skal gå igennem på den anden side. Viførte vore heste ind i bondens storstue, trak dragkisten ud og gavdem havre af skufferne, så udsøgte vi os de bedste af fårene, drakmjøden og spildte, hvad vi ikke mægtede at drikke. Da bondenomsider begyndte at kvække, bandt vi ham fast til bilæggerovnen.klædte ham af, og en mand fugtlede ham med sabelskeden, mensde andre under pryglene tvang ham til at synge:Gebe Gott, dass es immer,es immer so ware.Manden græd og sang på én gang, imens tog enhver af os, hvadhan syntes bedst om. Hellige jomfru! Jeg siger det med grædendetårer, så lykkelig en dag har jeg aldrig oplevet. Min gode skytsengel skalhave ret til at gøre mig til en hvalfisk, om han lyster,hvis det ikke er sandt.""Hvorfor just til en hvalfisk?" spurgte Ib."For så tog jeg den lille jomfru der og satte hende på min rygog svømmede bort med hende," svarede dragonen med et nik overtil Karen. "Men I har ret, derfor behøver jeg da endelig ikke atblive til en hvalfisk. I rare mennesker lader mig vel nok få hendemed det gode. Hun skal også være mit bytte."Svend kastede et blik på Karen. Hendes ansigt var blevet blegtog vidnede om frygt, men denne mine forsvandt, da deres blikkemødtes. Disse fromme, mørkeblå øjne antog da et udtryk af tryghed og en fastfortrøstning til hans nærværelse, der var mere veltalende og tillige meresmigrende end de bedst valgte ord."Hun kan måske gøre sig forhåbning om at følge med til mithjemland og blive så godt som min hustru, når vi drager ud aflandet.""Ja, det kommer dog an derpå," sagde Svend."På hvad?""Om I får lov til at tage hende med.""Hvad for noget, kammerat!" udbrød dragonen med en virkeligfølt overraskelse. "Hvem skulle vel kunne forbyde det? Er I kanskeden lille piges broder?""Hun er min datter!" ytrede fru Elsebeth i en tone og med enværdighed, der fuldkommen egnede sig til at betegne den uhyreforskel mellem at være Svends søster og hendes datter."åh, det forstår jeg nok, gamle frue! Han er da eders mand."Fru Elsebeths ansigt rødmede af harme, idet hun svarede:"Jeg er fru Elsebeth Buchwald til Høfdingsgård, en dame af denhøje adel, og denne mand er en ufri.""Ufri!" gentog dragonen uden at fatte dette ords betydning."Det vil sige, at I slet ikke står i slægtskab til ham?"Svend smilte og vedblev at tie."Han er et tyende," sagde fruen, "som vi tillod at ride ved vorside, fordi han pralede med at kunne beskytte os mod de råhederog fornærmelser, vi befrygtede undervejs.""Om så er," sagde dragonen, "da har jeg jo frelst min samvittighed, og jegtror, at jeg tager begge disse to små fruentimmer, denunge for hendes kønne ansigt, den gamle for hendes kønne klæder.I skal være vidner, I gode mænd, når mine kammerater kommer,at jeg har lagt beslag på dem.""Hvor har I da gjort af eders kammerater?" spurgte Ib."Ja, jeg begriber ikke, hvad de tøver efter," svarede rytteren,idet han standsede hesten, "men jeg må være kommet forud fordem. Tys, stille! Jeg hører nogen råbe inde i skoven, det er vistdem; der kommer de!"Nede på skovvejen kom tre ryttere ridende i skridtgang og syngende af fuldhals."Hvor mange var I da ialt, da I drog ud fra Vordingborg?"spurgte Svend."Først var vi tolv, men kaptajnen lod de fire af os gøre en afstikker iomegnen, mens han selv red til herregården, som vort ærindegjaldt.""Tolv!" gentog Svend og Ib på én gang, idet de vekslede ettalende blik."Den brave kaptajn, han ville, at vi alle sammen skulle væreglade og enhver af os få sin del af byttet. Om I nu vil gøre mignoget til behag, min gamle kone!" vedblev han og greb fruens hesti tøjlen, "så har I intet imod, at vi rider ind bag træerne, mensjeg drager denne rare kåbe af eder og pakker den sammen, førkammeraterne får øje på den. Ved min ære, når de ser eders kostbareklædning, ville de rive stykke for stykke bort af den, så dertil sidst ikke bliver noget tilbage for mig. Kom, gamle, kom!" vedblev hanmed et ryk i hestens tøjler. "Det skal være bestilt i etøjeblik, og I skal få en mandfolkekofte til at hænge over jer istedet for."Fruen tilkastede gjøngen et bedende blik. Frygten havde omsider fortrængthendes stolthed, og hun udbrød:"Vil I da ikke hjælpe mig, Svend?""I er fru Elsebeth Buchwald til Høfdingsgård," svarede han, "oghar at søge hjælp hos den bøje adel, men ikke hos en ufri mand.""Min kære Svend Gjønge! I må ikke regne mig disse ord til last!"hviskede hun grædende."Nådige frue glemmer sig selv lige over for den fremmedemand." vedblev Svend, "et tyende kan ikke være eders kære, ogden beskyttelse, jeg lovede, var kun praleri.""Kommer I så?" vedblev dragonen, som var redet nogle skridtforud."Jeg skal frelse eder," sagde Ib, "hvis I vil sige ja til, hvad jegfortæller, og vedgå alt, eftersom talen kan falde.""O, min Gud! Jeg vil gøre hvad som helst, I forlanger.""Så er det godt," sagde Ib. "Lad manden kun komme.""Min gode dragoner," vedblev han, "vi lader nu den sludderfare, og fruen der skal ikke følge med eder.""Hvordan, kammerat! Hvem vil forhindre det?""Jeg er den nådige frues mand.""I, vagtmester!" råbte dragonen."I kan jo spørge hende selv."Dragonen vendte sig forbavset om mod fruen."Ak ja!" svarede hun, "det forholder sig således.""Og den lille pige?""Det er vor kære datter," svarede Ib, "og det kan jeg sige jergod for, at enhver fader kan lægge sine hænder sammen og takkeVorherre for et sådant barn. Vi giftede os såmænd af kærlighed,jeg og den rare frue, forrnedelst hun aldrig havde kendt en mand,der var mere efter hendes sindelag, og som havde så køn en kofteat bære som jeg. Er det ikke sandt, hvad jeg siger, nådige frue?"Hun nikkede. Under disse kvaler svigtede hendes stemme, oglæberne skælvede, idet hun betvang gråden. Karen vendte sig omog tilkastede Svend et bebrejdende blik."Ak, Gjøngehøvding!" udbrød hun sørgmodig, "er det således,I holder eders løfter? Jeg ventede mig bedre af eder.""I skal heller ikke blive skuffet," svarede Svend godmodig. "Endnu har detingen fare."

Hvorledes teologien kan opfordre til uforsonlighed
I samme øjeblik, den svenske rytter vendte sig om mod fru Elsebethog greb hendes tøjler for med magt at føre hesten ind mellemtræerne, blev han anråbt af sine kammerater, der nu havde nærmetsig på få skridts afstand. Dragonen opgav sin hensigt og slaptøjlerne.De tre sidstankomne førte ligesom deres kammerat en oppakning, der bestodaf klædningsstykker, tinfade, dræbte gæs og høns.En af dem havde en stor messingkedel hængende foran på hestensom en pauke. Man havde ikke vraget eller forsmået nogen somhelst genstand, der kunne lade sig gøre til penge nede i Vordingborg.Rytternes usikre holdning og glødende kinder vidnede tillige omden opmærksomhed, de under toget havde haft lejlighed til atskænke bøndernes mjød og brændevin. Fra nu af fulgte Ibs øjneuafbrudt enhver af Svends bevægelser; han havde en dunkel anelseom, hvad der forestod, rettede sig i sadlen og klirrede med sinsabel."Hvad djævelen er det for et kammeratskab, du her har gjort,Wentzel?" udbrød den ene af rytterne."Det er et meget godt kammeratskab," svarede Wentzel. "Denlille jomfru der skal være min kone, den gamle er hendes moder,hende har jeg også ærlig og redelig gjort til bytte, før I kom,hvorpå jeg har taget de gode mænd, som rider med os, til vidne.""Sikke kostbare klæder, den gamle har på," udbrød den ene."Ja, og en lang sølvkæde om halsen med en skilling i," ytredeWentzel, "hvad giver du mig for den?""Hendes kåbe vil jeg købe af dig, at jeg kan give min kæresteden nede i byen.""Men hvad er det for to mænd, der rider med? Den ene ser joud, som om han var vagtmester blandt krigsfolket.""Ja, jeg er vagtmester," svarede Ib forekommende."Og den anden i den grønne kofte med jægerhornet ved siden.Hvad er jer håndtering?""Jeg er skytte," svarede Svend, "og kan tude i hornet for de godekrigsmænd.""Så tud os et stykke!" sagde Wentzel."Ja, nok!" svarede Svend. Han satte hornet for munden og udstødte trestærke og langtrukne toner, der gentoges af ekkoet dybtinde i skoven; derefter blæste han en jagtmelodi, som jægernebruger, når de samles til jagten. Wentzel smilte og kastede et tilfreds blikomkring sig. Da Svend tav, bøjede vagtmesteren sig for-over på hesten og udbrød med den største ligegyldighed, som hankunne give sin stemme:"Der nede på vejen kommer en mand gående, og han er klædti en kofte.""Jeg ser det nok," sagde Svend."Nå, hvad bliver der så af vor handel, Wentzel, skal jeg købeden rare kæde, din kones moder bærer?""Nej, den skal sælges, som den vejer til. Hendes kåbe vil jeghellere skille mig ved, og jeg mener, at tre sølvdalere er en spotpris forden.""Tre sølvdalere!" gentog rytteren, "ja, men for den pris får jegvel hendes fjerhat med?""Det skal du," sagde Wentzel."Vil hun også sig mig god for, at det er rigtig fint tøj, hun harsat i sin kåbe?" vedblev rytteren, henvendt til fruen.Den ulykkelige dame tav, hendes tidligere selvtillid var aldelesforsvundet. Hun kastede et lrygtsomt og bønligt blik over til Svend."Vær barmhjertig, Svend Gjønge!" bad Karen hviskende, "serI ikke min stakkels moder? Hvor længe vil I lade hendes strafvare?""Jeg tænker ikke på nogen straf," svarede Svend. "Da hun hånede mig, sagdehun kun, hvad hun tænkte, og hun tænkte somalle de andre af hendes stand. Jeg tøvede blot, fordi jeg ville seat blive af med disse folk på en fredelig måde, uden at vor stridskulle gøre larm og vare dem dernede.""Men de vil jo berøve min moder den kåbe, hun bærer," vedblev Karen. "O,for min skyld! Læg eder derimellem og forhindre det.""Nu vel da!" sagde Svend. "For eders skyld. I skal blive detteselskab kvit.""I gode mænd!" vedblev han, henvendt til dragonerne, "hold nuop med den sludder! I handler jo som børn og købslår om sager,der aldrig vil tilhøre eder.""Eja!" råbte dragonerne, lige meget forbavsede over disse ordog det truende ansigt, som ledsagede dem, "hvem vil forhindre det?""Det vil min tro jeg!" svarede Svend, og i samme øjeblik kastedehan sin hest til siden og sporede den til et rasende spring ind modde to ryttere, der red ham nærmest. Den ene af disse veg tilbage,Svend huggede den anden i hovedet med sin hirschfænger. I sammeøjeblik, Ib bemærkede Svends første fjendtlige bevægelse, holdthan sin hest tilbage, hvorved Wentzel kom ham et skridt forud;Ib bøjede sig over mod ham, greb ham i skulderen, hævede hamud over sadlen og kastede ham med al kraft ned mod jorden. Deto andre dragoner greb deres pistoler, men inden de kunne gørehylsteret fri for de pakker af klædningsstykker, som hang overdem, hørte de Svend råbe:"Se eder om! Ved det første skud, I løsner, er I dødsens!"Rytterne studsede. På begge sider af vejen kom tre mænd tilsyne fra træerne og rettede deres bøsser mod dem. De begreb, atal modstand ville være unyttig. Wentzel havde rejst sig op eftersit ublide fald, han rakte Ib sin sabel og udbrød:"Det var et godt kammeratskab, vi sluttede.""å ja," svarede Ib, "på alfarvej skal man se sig for.""Læg eders våben fra jer," sagde Svend. "I fornemmer vel, vihar overmagten."Rytterne kastede deres våben. To af gjøngerne nærmede sigstedet med geværløbene rettede mod de våbenløse svenskere ogsankede våbnene sammen."I binder deres hænder, Tam og Jens," vedblev Svend, "og førerdem og hestene op på Jungshoved slot. Holder de sig rolige, så gørdem intet ondt, prøver de på modstand, så skyd dem ned. Hvis Ikan komme så betids tilbage, så ved I, hvor vi mødes hernede."Efter disse fyndige befalinger gav Svend Ib et vink, og de fireryttere satte sig atter i bevægelse.Karens ansigt var blevet blegt under det foregående optrin; dade red videre, trængte hun sin hest nærmere hen til Svends; hunville tale, men idet hun hævede sit hoved op mod ham, stråledehendes øjne af tårer, og hun lod den ytring af taknemmelighed,han allerede læste i ethvert træk, bero ved at lægge sin lille håndoven på hans.Ibs hele ansigt viste et uafbrudt smil, han gned sine hænder,rettede på sin uniform og vendte sig flere gange om i sadlen forat se, hvorledes det gik de overvundne. Gjøngerne havde alleredebundet deres hænder og førte dem tilbage ad vejen til Jungshoved."Hvem har vi der?" udbrød Svend og pegede hen på vejen, hvorman så to mænd komme ud fra en tværsti og nærme sig rytterne."Den ene er Abel," svarede Ib, "den anden kender jeg ikke.""Her bringer jeg dig en mand," udbrød Abels dybe basstemme,endnu inden han nåede dem, "som gik og forhørte sig efter dighos vore folk, og som lod sig forstå, at han havde et vigtigt ærindeat besørge."Svend betragtede nogle øjeblikke den fremmede, han genkendteikke dette blege, intetsigende ansigt. Ib havde en bedre hukommelseog udbrød efter at have kastet et blik på manden:"Det er jo den fromme kapellan, som vi mødte i Vordingborgden dag, vi gik at skrifte for præsten.""Ja, det er mig," svarede Tange. "Jeg har søgt efter eder denhele dag, og -""Det er godt," sagde Svend, "ret nu skal vi tales ved om edersærinde." Han vendte sig mod Abel og udbrød:"Har I set noget til dem dernede?""Der ligger otte mand på Høfdingsgård og støj er som besatte.Vi var alt kommet ned i byen, da vi hørte dig tude i hornet.""Om nådigfruen så behager," vedblev Svend, henvendt til fruElsebeth, "skal denne mand føre eder til præsten i Sønder Mehrn,hvor I kan vente, til svenskerne drager bort fra Høfdingsgård. Jeghåber ikke, det vil vare længe."Fru Elsebeth var villig hertil og førte sin hest efter Abel meden særdeles høflig hilsen mod Svend. Idet Karen fulgte sin moder,rakte hun ham hånden og ledsagede denne hilsen med et smil oget dvælende blik."Nå, præst!" udbrød Svend, "hvad nyt kan I så have at bringemig? I må fatte eder kort, der er ikke længe til aften, og vi skalendnu være færdige med et stykke arbejde forinden.""Det er just for samme arbejdes skyld, at jeg kommer. Kanskejeg kan være eder til nogen nytte.""I!" udbrød begge gjøngerne forundrede."Hvorfor ikke? Jeg har i de sidste dage haft tilhold hos ridefogden påHøfdingsgård, hvor svenskerne nu huserer. Jeg skal viseeder en løngang, hvorfra I uformærket kan komme op i gården,og jeg skal levere dem alle i eders hænder, folkene og kaptajnen,at I kan handle med dem, som I lyster.""Og alt dette vil I gøre, en gejstlig og fredens mand?""Det vil jeg," svarede Tange bestemt."Ved I hvad, kapellan; jeg tror eder ikke.""Det kan være, men når denne aften er forbi, skal I få bedregrund til at tro mig, end I har haft tilforn.""Hvad mener I dermed?""Ak, Gjøngehøvding! Ulykkeligvis var det mig, der kom til atrøbe eder, dengang I drog bort med skatten fra Vordingborg.""Ja, folk sagde det rigtignok," svarede Svend, "men jeg troedeikke, at I selv ville vove at fortælle mig det.""Jeg kan ikke tabe mere derved, end jeg alt har tabt. Præstenjog mig bort fra sit hus, hans datter gav mig min trolovelsesringtilbage, og jeg forlod byen, tiggefærdig og hånet af alle. Så drogjeg op til København for at lade mig stille blandt landets krigsfolkog få lejlighed til en bedrift, der kunne slette den forrige ud, menfreden kom forinden, og jeg vandrede af sted igen på min fodfor at søge mit ophold, hvor jeg kunne; det har jeg nu fundet hosmin kære mosters søn, fogden på Høfdingsgård, hvor jeg lærerhans små børn kristendom og at skrive på tavle. Alt som jeg sidderved mit arbejde i morges, kommer han, denne nedrige kaptajn,årsagen til alle mine genvordigheder, ridende ind i gården for atrøve og plyndre; da løb galden mig i blodet, jeg længtes efterat forskylde ham de ulykker, han havde bragt mig i, og gik for atopsøge eder, så snart fruen var redet bort.""Hvad er det for en kaptajn?""En hvervet mand, tysker af fødsel, hans navn er Manheimer.""Manheimer!" udbrød begge gjøngerne."I tager fejl," udbrød Ib."Ak nej!" svarede Tange, "jeg har endda årsag nok til at erindremig hans person.""Men han blev skudt oppe ved Køge.""Ja, jeg har hørt det fortælle af Bodil Ebbesdatter, hende, dekalder Kulsoen. Men kaptajnen bar en brystharnisk under sin køllert. Da Iaffyrede eders pistol på ham i et par skridts afstand,sank han til jorden, bedøvet efter slaget af kuglen, der dog kunhavde gjort en dyb bule i brystpladen uden at trænge igennem den.""Og nu vil I altså forråde svenskerne til os, ligesom I før forrådteos til svenskerne?" ytrede Svend."Nu vil jeg gengælde ham det onde, han har bragt over mig,og gøre min uret mod eder god igen.""Ja, jeg siger tak! Men vi har ikke eders hjælp fornøden, I gåreders vej, jeg går min. Enhver af os vil stå sig bedst derved.""I afslår da min bistand?" spurgte Tange. "Hvorledes vil I komme ind påslottet, som kaptajnen holder besat?"Ib udstødte en hånlig latter."Hvorledes kom vi ud af kirken," svarede Svend, "da kaptajnenholdt den besat? Den gang stod endogså I på hans parti.""Ja, ja, Gjøngehøvding!" svarede Tange, som havde ventet siget andet udfald af denne samtale. "Jeg går da min vej, siden Ivil det så. På Høfdingsgård mødes vi igen, og I skal dog få at se,at min hjælp kan komme eder til gode.""Det kan være," svarede Svend ligegyldigt. "Men jeg menerikke, at vi skilles endnu; siden I har haft umage med at opsøgemig, så lad os følges, til vi kommer lidt bedre frem.""Jeg forstår eder. I mistænker min hensigt og har ingen tiltrotil mig.""Ikke megen tiltro, herre præst, ikke megen!"Derefter forlod de landevejen og fulgte en smal og banet stiinde i skoven. Høfdingsgård lå i Frederik den Tredies tid nærmerehavet end det nuværende sted af samme navn. Den var befæstetmed en høj jordvold, der omgav slottet på de tre sider. Tæt undermuren, på den fjerde side, løb åen fra Lekkinde sø, som dannedeet tilstrækkeligt værn og tillige fyldte de øvrige grave uden forvolden. Mod sydost var anbragt en bred vindebro midt foran beggegårdens fremspringende fløje. Bygningen selv var omgivet afskoven, som skjulte den i et bøsseskuds afstand. Derfra løb en bredallé af elm og popler op mod vindebroen.Da gjøngerne var kommet på hin side åen, så de slottet oplystaf den nedgående sols stråler og vindebroen draget op foran porten.De gjorde holdt, tog magisteren i deres midte og lejrede sig påstedet, mens Svend og Ib sneg sig videre hen ad alleen.For enden af denne stod en skildvagt med karabinen på skulderen og stirredemed et længselsfuldt blik op imod slottet, gennem hvis åbne vinduer enbedøvende larm af latter og sange ogutydelige ord trængte ned til ham.Svend lagde sin hånd på Ibs arm og hviskede:"Denne mand -"Ib forstod ham, nikkede og svarede:"Det er da altid én mindre. Træd over bag den gamle eg der,så kan du bedre se, hvor skønt jeg bærer mig ad."Svend smilede. Ib stak en pistol ind på brystet på sin kofte ogkrøb hurtigt og umærkeligt som en snigende kat fra træ til træ,nærmere til soldaten. Denne blev stående lænet op til et træ udenmindste anelse om, hvor pludselig han ville blive afbrudt i debehagelige tanker, som beskæftigede ham. Vagtmesteren nærmedesig, han syntes at glide hen over græsset og løvet uden at bevægedet. Da han havde nået træet, foran hvilket hans fjende stod,rejste han sig op i sin fulde højde, gjorde et spring og slyngedebegge sine arme omkring dragonen. Denne udstødte en ed, vendtehovedet og mødte Ibs listige ansigt. Han fattede endnu ikke ret dentruende virkelighed."Lad din karabin falde," udbrød Ib. Dragonen søgte at slide sigløs, men vagtmesterens arme klyngede sig bestandig fastere omkring ham. Denulykkelige udstødte et hæst skrig."Vil du tie stille!" hviskede Ib. "Ved det første kvæk, du vover,skal jeg dreje dit halsben i stykker, så du aldrig skal få det repareretigen. Sikken en! Man skulle vel gøre mange omstændighederfor hans skyld!"Efter disse ord hævede han dragonen i vejret, tog ham undersin arm og bar ham ind i skoven som en pakke tøj."Herre Gud Fader!" hviskede fangen i en grædende tone, "hvadhar I i sinde med mig arme menneske?""Jeg vil æde dig levende," svarede Ib, "om du ikke ligger stilleog lader fare at krølle min nye kofte. Tøv lidt, prøv nu på, omdet ikke skulle være dig muligt at gå de par skridt, vi har tilbage.Jeg tror, det bliver nok så bekvemt for os begge."Han lod dragonen falde til jorden og greb ham i kraven, idethan førte ham foran sig hen til stedet, hvor Svend ventede."Gud nåde mig syndige mand!" udbrød fangen og strakte beggesine hænder frem mod Svend. "Jeg er en ærlig tysk dragon, somikke står i ledtog med dem deroppe.""Og dette bæger!" ytrede Svend, idet han pegede på et fladtryktsølvbæger, som stak op af soldatens inderlomme."Ak, de andre havde tabt det på vejen, så tog jeg det til migfor at levere det til den rette ejermand," svarede soldaten med enskinhellig mine."Jeg kommer nok til at slå et par ben i stykker på dig," sagdeIb truende."Jeg vil sværge på, at det er sandt, så mange eder, I forlanger.""Giv mig bægeret, så skal det blive leveret til ejermanden,"sagde Svend. "Og læg nu nøje mærke til, hvad jeg siger, så skaldit liv blive skånet.""Gud velsigne jer, nådige herre! Om I vidste, hvordan jeg tiggede og baddem at lade den røven og plyndren fare -""Hold mund og hør efter," sagde Ib."Hvem fører rytterne?""Den strenge kaptajn Manheimer.""Godt," ytrede Svend henvendt til Ib, "i dette punkt har han dogfaret med sandhed. - Du går nu op på gården og hilser kaptajnenfra Svend Gjønge, at jeg har besat skoven med mine mænd, og atjeg giver ham orlov til at drage uhindret bort, dog uden at han førernoget roy med sig. Så længe solen skinner over de to skorstene påHøfdingsgård, vil vi vente; er han ikke borte til den tid, skal hanaldrig vende levende derfra. Kan du forrette dette ærinde?""Til punkt og prikke, nådige herre Gjønge!" svarede rytterenmed det venligste ansigt. Derpå gjorde han et dybt buk og forsvandt. Ibhavde glemt at tage karabinen med, rytteren bukkedesig, idet han løb forbi træet, og tog den op. Da han kom til vindebroen,udstødte han et gennemtrængende skrig, hvorved det lykkedes ham at overdøvelarmen i værelserne. Gjøngerne så kaptajnen træde hen til vinduet, straksefter gik broen ned, men blevdraget op igen, så snart soldaten var kommet over.Nogle minutter forløb i tavshed, derpå opstod et almindeligtskrig inde i gården."Vi vil dog vist få brug for det tredje middel," udbrød Ib."Det skal komme an på dem selv," svarede Svend, "men dethører Gud, at i så fald slipper Manheimer ikke levende fra mig."Endnu mens han talte, så han de svenske ryttere vise sig vedvinduerne. Manheimer råbte nogle ord, som det var umuligt athøre i den lange afstand, men som heller ikke behøvede anden forklaring endden truende hånd, han udstrakte mod det sted, hvorIb og Svend stod skjult. Derpå begyndte støjen igen, mere vild oggennemtrængende end før."Det er godt," sagde Svend, "nu forstår vi dem, de skal få dereslyst styret."

En opfyldt spådom
I midlertid var solen gået ned, og skumringen begyndte; den dybetavshed og fred blev kun afbrudt ved den fortsatte larm, de skrigog de sange, som lød oppe fra værelserne, og ved den lave, undertryktehvisken fra nogle mænd, der listede opad mod Høfdingsgårdfra træ til træ i alléen. Tange var ikke med, Svend havde givetham lov til at gå, da han kom tilbage med Ib. Efter at gjøngernehavde nået de sidste træer foran slottet, standsede de, Svend ogIb krøb derimod på hænder og fødder hver til sin side omkringgraven for at finde en overgang, de benyttede enhver busk ogujævnhed i jorden som dækningsmiddel. Ib havde ved denne lejlighed ikkefornægtet sin sædvanlige omhyggelighed for den smukke uniform; før han gikbort fra skoven, trak han koften af, hængteden op på en gren og krøb derefter bort i skjorteærmer. På sammetid blev det mere roligt på slottet. Svenskerne anede farens nærhed."Mord og bøddel!" råbte Manheimer, "vi vil spille dem en stregog derved tillige få at vide, hvor nær de er os."Han meddelte sine soldater et indfald, som blev modtaget medalmindelig jubel."Vi må prøve det på en anden måde," sagde Svend, da han ogIb vendte tilbage. "Gården har kun den ene indgang over broen.Mørket tager til, og månen kommer først op om lidt; en mand måsvømme over graven og liste sig ind over volden, at han kan åbneos porten. Hvem vil vove det?""Jeg," svarede Abels dybe stemme."Det gælder livet, hvis de ser dig," tilføjede Svend."Jeg ved det," svarede gjøngen, "men jeg lovede dig sådan nogeten aftenstund i vinter, og det har gjort mig ondt, at jeg ikke førhar kunnet holde mit løfte. Går det godt, kommer jeg igen, gårdet fejl, så tænk imellemstunder på konen og drengen derhjemme."Efter disse ord slog Abel et kors for sig og lod sig glide henover jorden ned mod graven. Straks efter så man en mørk genstandsvømme hurtigt over vandet og derefter krybe op ad volden. Svendfulgte enhver af hans bevægelser med åndeløs opmærksomhed."Pas vel på, alle mand!" hviskede han, henvendt mod gjøngerne."Så snart I ser en skygge bevæge sig foran vinduerne, giver I tonærmeste ild. Men tag først et nøje sigte."Straks efter så man virkelig en mørk genstand komme til syneog standse foran det åbne vindue. Svend gjorde et tegn, to skudfaldt, skikkelsen blev stående. En lydelig hånlatter svarede frasalen.Manheimer havde udført den list, han lidt tilforn meddelte sinefolk; svenskerne bandt en pude på en karabin og knappede en uni-form sammen om den. En mand lagde sig ned og bevægede dennefigur frem og tilbage forbi vinduerne. Begge gjøngernes skudhavde truffet. Kuglerne faldt ud af puden, da uniformen blevdraget af."Jeg tænkte nok, at de var os i nærheden," råbte kaptajnen meden tilfreds latter, "nu må vi finde på noget nyt; således forslår vitiden, og i morgen kommer der undsætning fra byen. Gå ned til fogden og forlang os en frisk kurv franskvin!"En af soldaterne tog et lys og forlod værelset."Korporal!" vedblev Manheimer. "Stil en vagt op ude ved broenog sørg for flittig afløsning, karlen kan tage en flaske vin med forat gøre sig til gode i nattekulden."En af dragonerne ladede sin karabin og gik. Manheimer standsede ham idøren."Du holder god vagt," sagde han, "dit eget liv beror derpå; ogom du mærker noget fordægtigt, så var os ad i tide."Dette optrin foregik i dagligværelset, der for øjeblikket var opfyldt afalle de forskellige genstande, som dragonerne havde fundetdet umagen værd at gøre til bytte. Efter at forsøget var til endemed den udklædte dukke, hentede de sengeklæderne fra fruensog Karens sovekammer og stablede dem op i vindueskarmen for atvære sikre for deres fjenders skud. Straks efter blev døren åbnet,og dragonen, som Manheimer havde sendt ned til fogden, komtilbage. Efter ham fulgte Tange, der bar en fyldt flaskekurvi armen."Mord og bøddel!" råbte Manheimer ved synet af kapellanen,"hvor har præsten været den hele eftermiddag? Jeg troede minsjæl, han var løbet sin vej.""Ak nej!" svarede Tange, "jeg har siddet oppe på mit kammer,at tage vare på min gerning.""Og nu kommer I herned, da I fornemmer, at det går løs påfruens vin.""Det er ikke grunden," svarede Tange med et uheldspående smil,"men som jeg før i mørkningen gik noget omkring på volden, blevjeg anråbt ovre fra den anden side af åen af en gammel kone, sombad mig sige eder, at de fire karle, I skikkede ned i bondebyen vedmiddagstider, var blevet overfaldet af Svend Gjønges mænd. Folkkalder den gamle kone for Kulsoen i daglig tale."Manheimer brød ud i latter. "Kulsoen," gentog han og slog i bordet. "Det erjo min gamle veninde, heksen, som spåede mig, atjeg hverken skulle finde min død på land eller i vand."I dette øjeblik blev døren åbnet, og en dragon styrtede ind."Vagten nede ved broen melder, at en af gjøngerne er kommerover graven og er krøbet op på porthvælvingen foran vindebroen.""Mord og bøddel!" råbte Manheimer. "Hvorfor giver den slyngelda ikke ild på ham?""Det var også hans agt, strenge herre! Men da gjøngen hørteham dreje hjulet om på karabinen, dukkede han ned bag den højemurkrans på portalen.""Nu, og hvad så?" spurgte kaptajnen. "Han må jo kunne rækkeham alligevel ved at stige op på volden.""Høvedsmanden glemmer folkene, som lurer på den anden side,"udbrød en fænrik."Det er jo mørkt nu, lad os komme derned. En dukat for den,der træffer manden."Dragonerne udstødte et jubelskrig og greb deres karabiner, idetde fulgte efter Manheimer ned i gården.Månen begyndte at sprede en svag lysning over trætoppene indei skoven, før man endnu kunne øjne den fra slottet. Dragonernelistede sig tavse og forsigtige ned i gården og stod dækkede afvolden, mens de undersøgte fængkrudtet på karabinernes hjullåse."Hvem vil prøve det første skud?" spurgte Manheimer.En mand trådte frem."Tøv Iidt," vedblev kaptajnen, "lad os engang se, hvor vagtsomme deslyngler er. Tag din hat af, sæt den på løbet af karabinenog hæv den op over voldkanten."Dragonen adlød. Straks efter faldt et skud fra den anden sidegraven, som rev hatten bort fra karabinløbet."Disse bønder sigter endda ikke så dårligt," hviskede Manheimer.Denne hændelse dæmpede for en del rytternes lyst til at kommeop på volden. Mens de tvivlrådige og tavse betragtede hverandre,hørte man en dyb og lydelig stemme råbe fra murkronen over porthvælvingen:"Agter vel på derovre! De er alle sammen kommet ned i gården."Jeg skal lade dig nagle levende til porten, når jeg får dig fat!"råbte kaptajnen rasende."Ja, når I får mig fat!" råbte stemmen spottende tilbage."Hent os en dyne," hviskede Manheimer, "så skal vi prøve detmed dem igen."En rytter gik op i værelserne og kom straks efter tilbage med endyne."En mand tager dynen og bærer den hævet i armene foran sig,gennem den vil ingen af deres kugler trænge. Efter ham følgeren anden med spændt karabin og holder sig vel dækket, mensI passerer op over volden."Dette påfund, som gav nogen sandsynlighed for et heldigt udfald, blevstraks udført. En rytter bar dynen op på volden, hævetover sit hoved, hans kammerat fulgte tæt bag efter ham og iagttogomhyggeligt ikke at give nogen legemsdel blot for gjøngerne. Pådenne måde var de kommet et godt stykke fremad og nærmede sigporthvælvingen. Manheimer iagttog forsøget med den ivrigste opmærksomhed,mens han med alle sine ryttere fulgte de to mændskridt for skridt neden for volden. Pludselig så man skjoldbærerenstandse, den anden støttede sit ene knæ mod jorden og hævedebøssen til anlæg. I det samme faldt et skud, dragonen tabte karabinen,udstødte et skrig og gjorde et højt spring. Derpå sank hansammen og blev liggende på stedet. Hans kammerat slog dynen omsig og rullede ned ad volden."Mord og bøddel!" skreg Manheimer, idet han sparkede til dennedrullede, "hvordan dækker du den stakkels Erik?""Strenge herre!" svarede karlen. "I regner mig det ikke til last.Den skinbarlige Satan må føre disse mennesker an, så vist somErik fik sin bekomst uden skyld fra min side. De sidder på luroppe i de høje træer, for jeg så ilden fra skuddet lysne fra en afde øverste grene."Svend Gjønge havde virkelig benyttet dette indfald og ladet toaf sine mænd stige op i træerne, fra hvilke de beherskede helegården med undtagelse af en ubetydelig strækning nærmest undervolden, mens de selv var usynlige og dækkede af grene. Manheimerindså straks det rimelige i dragonens forklaring og lod sine folktræde nærmere ind under volden."Vi må prøve på et nyt opspind," hviskede han til fænrikken,"og denne gang vil jeg selv vove pelsen."Efter disse ord så man ham gå langs med volden, og da han varkommet et stykke fra porten krybe på hænder og fødder op adtrappen til slottet, i hvilket han forsvandt.Dragonerne stirrede tavse og forventningsfulde efter, hvad derville ske. To af dem havde listet sig op på siden af volden ogdraget den dræbte ned efter sig. Ved at undersøge liget fandt manrytterens udsagn bekræftet. Det dræbende skud var gået igennemissen og ud af baghovedet.Straks efter blev opmærksomheden ledet hen til trappen, hvorfraen kvindelig skikkelse ilede ned og løb med hurtige skridt overgården. Den opfindsomme Manheimer var i færd med en ny listog havde iført sig fru Elsebeths klæder. Idet han kom ned til dragonerne,hviskede han til dem:"Bryder alle ud i et vældigt skrål, for at kæltringerne hist ovreikke skulle høre ham deroppe, om han får i sinde at råbe til dem.Så snart I ser, at jeg begynder at løbe, affyrer to mand dereskarabiner i luften. Skrig blot og støj, som I kan bedst."Dragonerne adlød uden at fatte kaptajnens plan, de skreg sombesatte. Oppe fra porten hørtes Abels dybe stemme udtale nogleord, som blev aldeles overdøvede. Midt under denne larm forlodkaptajnen sine folk og begav sig op på volden, modsat den sideaf porten, hvor de tidligere forsøg var blevet udført. Månelysetkastede sit blege skin hen over hans klædning. Dragonernes skrigfordobledes, eftersom de begyndte at fatte deres anførers hensigt.En af dem affyrede sin karabin. Kaptajnen ilede hurtigt hen overvolden, synlig for alle, han udstødte et ængsteligt råb om hjælpog lod, som om han søgte at komme bort, mens han vedblevat nærme sig porten. På hin side af graven herskede en dødsstilhed."Skyd dog, skyd i Jesu Kristi navn!" skreg Abel med en stemme,der blev bestandig ængsteligere, eftersom han fattede Manheimerslist og så den truende fare komme nærmere; men dette råb overdøvedes afdragonerne, der på samme tid afskød endnu en karabin.Da skuddet faldt, sank Manheimer i knæ, bøjede sig fremad ogaffyrede sin pistol. Før krudtrøgen havde fordelt sig, krøb hansammen og lod sig rulle ned ad volden.Men fra porten lød et højt og sørgeligt skrig, og Abels skikkelseblev synlig for alle; hans hævede arme bevægede sig krampagtigt,idet han faldt fra gesimsen ned på volden og derfra ned i gårdenforan Manheimer, som stod lænet op til muren med den endnurygende pistol i hånden.Fra den anden side graven syntes et klageråb at besvare denjubel, dragonemne udstødte, da de så deres fjende bleg og livløshenstrakt på jorden. Manheimer alene delte ikke den almindeligeglæde; siden han vendte tilbage fra volden, var hans ansigt mørktog tankefuldt. Fænrikken nærmede sig med en strøm af lovtaler.Kaptajnen afbrød ham."Det lader til, at det skal være alvor her," sagde han. "Siden enkunne liste sig over, skal vel flere af disse sataner ikke være ræddefor det samme vovestykke. Vi må se at komme bort.""Jeg grundede nys derover og fandt på en ny list, der vil skaffeos af med nogle af de mest besværlige.""Fortræffeligt!" ytrede kaptajnen. "Lad os høre.""Vi stiller vore folk på hver side af trappen, således at skyggendølger dem. Om nu nogen går åbenlyst hen over gården, vil gjøngerne læggemærke dertil og give ild på bam.""Det vil sige at dræbe ham.""å ja, måske," vedblev fænrikken leende, "men ilden af fjendensskud vil tillige give vore mænd et sikkert mål at rette deres karabinerimod, og når vi først er blevet færdige med dem i træerne,kan vi bag brystværnet vel pille de andre bort.""Måske!" svarede Manheimer. "Men hvem gør vi til offeret fordenne plan? Har fænrikken selv i sinde at lade gjøngerne rettederes skud på sig, mens I går over gården?""Jeg tænkte, at den blege præst også kunne være god dertil.""Nej!" sagde kaptajnen, "den plan er ikke en krigsmand værdig.Lad os drille dansken, så godt vi kan, lad os have løjer med hamfor at forslå tiden, men aldrig skal de kunne sige kaptajn Manheimer på, athan førte krigen som en kryster og stillede en andenfrem, hvor han ikke turde vove sit eget skrog. Denne gang vigerjeg pladsen for Svend Gjønge, hidtil har han måttet gøre det formig; det båder kun lidt at fægte mod fjender, som er krøbet i skjulfor at fælde os, siden de ikke vovede at møde os ansigt til ansigt.""Men han lader os jo intet middel til at komme bort, herrehøvedsmand!""Midlet, fænrik, det står her," svarede Manheimer og pegedepå sin pande. "Følg med til salen, så skal I lære det nøjere atkende."Manheimem befalede sine dragoner at holde porten bevogtet,derpå sneg han og fænrikken sig op på slottet.Da de kom ind i salen, fandt de Tange siddende ved bordet meden tømt vinflaske foran sig."Synk godt, kapellan!" råbte Manheimer. "Han drikker, og vislås, det er, som det bør være. Hvis han ellers har bevaret nogetaf sin samling, så tænk efter, om der gives anden udgang fra gårdenend den hist nede ved vindebroen?""Tilvisse ikke det jeg ved af at sige," svarede Tange uden betænkning."Hvilken af gravene holder han da for den mindst dybe?""Jeg tror, det må være den, som løber mod vest, hvor volden erborte, thi de fortæller, at der midtvejs over graven skal have gåeten stensat gang i gammel tid, som siden blev afbrudt. Vist er det,at man i klart vejr og på solskinsdage endnu kan se spor af steneneunder vandet. Men om kaptajnen tænker på at snige sig bort,"tilføjede han, "vil I have møje med at nå ned til samme grav,eftersom udgangsdøren for længe siden er muret til.""Mod vest, siger I, altså må slottet skygge over den side, sidenmånen endnu ikke står så højt. Kan I vise mig graven heroppe fra?""å ja, der vender et vindue fra jomfru Karens kammer udimod den.""Kom da, lad os gå!"Tange rejste sig og fulgte Manheimer ind i et af de tilstødendeværelser.Straks efter hørtes en tiltagende larm og et højt skrig nede igården, og to skud faldt efter hinanden. Kaptajnen ilede tilbagetil salen."Der har vi dem allerede," råbte han; "vi får ingen tid til atflygte. Følg mig, fænrik!" Med disse ord drog Manheimer sin langestødkårde og sprang hen mod udgangen. Her blev han standset afsine folk."Mord og bøddel!" råbte han. "Hvad er på færde?""Vi er om en hals, strenge herre!" svarede en af dragonernebleg og åndeløs. "To mænd listede sig bag på os, uden at vi fornamdet mindste til det. Den ene var i skjorteærmer og styrtede midtind imellem vore. To skød, men knap tror jeg, de traf. Hele voldenvrimler af fjender. Hør blot! Nu rasler kæderne, de lader vindebroen gåned.""Det gælder da om at komme bort," ytrede Manheimer. "Kanhan skaffe os et reb, præst, langt nok til at nå jorden neden formuren fra det vindue, han viste mig!""Hvor skulle jeg vel få så langt et reb, strenge herre!" svaredeTange. "Fogden sidder i sit kammer hist ovre i gården, og vi kanjo ikke komme udenfor.""Hent lagenerne fra de to senge derinde," bød kaptajnen.Rytterne bragte fire lagener, som blev skåret i strimler på enhalv alens bredde og derefter knyttet sammen. Mens dette arbejdestod på, hørtes en tiltagende larm uden for døren. Manheimertrådte hen til vinduet og lyttede. Han hørte Svend befale og opmuntre sinefolk og genkendte stemmen."Drag dynen lidt bort fra vinduet," befalede han, "og prøv, omI kan få ram på dem med eders karabiner."To af rytterne adlød befalingen, men de forsigtige gjønger holdtsig så tæt under muren, at dragonemne ikke kunne få sigte, derimod blev etskud affyret fra gården, som sårede en af svenskernearmen. Den ulykkelige tabte karabinen og sprang tilbage medet smerteligt klageråb. Manheimer lod dem tildække vinduet igenog opgav forsøget.Larmen tiltog bestandig, man hørte døren brage for de heftigeog tunge slag, der blev slået på den. Så snart rebet var færdigtog tilstrækkelig langt, tog Manheimer et lys dg vinkede ad sinefolk. Over Tanges ansigt fo’r et lumsk smil, idet rytterne forlodsalen. Manheimer vendte sig i døren og udbrød:"Det er bedst, han går med, Tange, at han kan give en håndsrækning, om detgøres nødigt."Denne befaling syntes at være Tange ubelej lig. Smilet døde påhans læber, idet han rejste sig og fulgte efter svenskerne. Det sted,hvorfra Manheimer havde besluttet at iværksætte flugten, vendteud til den side af slottet, hvor man som sagt havde anset jordvoldenfor overflødig og derimod udvidet graven indtil omtrent to favneneden for muren. Denne mur var meget tyk og ikke gennembrudtaf nogen åbning til værelserne i stuen; i øverste etage vendte alenedet lange smalle vindue fra Karens soveværelse ud mod graven, ogfra dette vindue skulle flugten prøves.Som kaptajnen havde tænkt sig, dannede slottet her en bred ogmørk skygge hen over vandet. Skoven lige overfor var indhylleti en tæt og grålig tåge."Sluk lyset!" hviskede Manbeimer, "og hold eder tavse, et uforsigtigt ordeller et skrig er nok til at røbe vor list. Så snart I kommer ned, opsøger Ivadestedet over graven, og om I ikke kan findedet, så svømmer I over. Jeg kommer til sidst."Under disse befalinger havde han åbnet vinduet og løftet det af.En rytter steg op i karmen, lagenet blev bundet om hans liv, derefter tog tomænd fat i linen og hissede ham ned. Det første forsøglykkedes, de følgende gik lige så heldigt. Kaptajnen smilede, idethan gned sine hænder og hviskede til fænrikken:"Det går jo prægtigt, jeg tænker, vi skærer den gode SvendGjønge en fløjte i nat."Omsider var alle rytterne kommet ud af slottet, uden at detringeste uheld havde mødt dem. Alt foregik i en uafbrudt stilhed,i ti skridts afstand ville man ikke have anet det ringeste om denneflugt.Da den sidste nåede jorden, vendte Manheimer sig om til Tange.Denne stod tavs og spejdende med sammenslyngede arme og iagttog fra en krogaf kammeret, hvad der skete ved vinduet."Nu får han hjælpe mig!" hviskede kaptajnen."Det skal jeg," svarede Tange beredvillig."Om jeg lykkelig og vel kommer i behold, går jeg i morgen optil præsten og lægger et ord ind for ham, at alt kan blive godt medkæresten igen. Bærer han sig derimod uforsigtigt ad, skal hanaldrig leve den dag, hvor han glemmer Manheimer eller hans ryttere. Lån migførst en dyne."Tange tog en dyne fra sengestedet. Manheimer kastede den udad vinduet, således at den blev liggende neden for vinduet."Nok en!" hviskede han."Hvorfor gør I det?" spurgte Tange."å jo, for at falde blødere, om linen skulle gå i stykker."Efter at Manheimer havde kastet alle sengestedets dyner ud advinduet, listede han ind i salen og kom straks efter tilbage med ensammenbundet dug, som indeholdt alle de forskellige genstande,han om eftermiddagen havde udset til sin andel af byttet. Dennepakke bandt kaptajnen omkring sin hals og steg derefter op ivindueskarmen, hvor han fastgj orde linen under sine arme."Ræk mig nu et bæger vin, og lad os drikke på en lykkelig rejse.""Synk godt!" sagde Tange, idet kaptajnen drak. Derpå tog hanlinen og begyndte at hisse Manheimer ned."I glemmer vel ikke eders løfte, at lægge et godt ord ind for mighos præsten," hviskede han, idet han gjorde et ophold."Nej, visselig ikke," svarede Manheimer, "lad blot linen gå.""Ja, ja, giv stunder," vedblev Tange med hævet stemme. "Jegtror alligevel ikke, at det vil nytte stort, I kan vel tvinge hr. ChristenNielsen til at tilgive mig, men kan I også tvinge hans dattertil at holde af mig igen?""Vist kan jeg så," svarede Manheimer, ikke uden nogen ængstelse, "jeg skaltale for ham, som var han min kære broder. Ladblot snoren gå ned.""Ret betænkt," sagde Tange, "så har I forsyndet eder svært imodmig. Det var eder, som først fristede mig til spil, I vækkede minelidenskaber og truede mig, når jeg søgte at bekæmpe dem.""Hvorfor siger han det nu?" ytrede Manheimer, blegnende ved athøre disse ord, der blev udtalt med en bestemt og truende stemme."I bliver så tung, kaptajn! Jeg tror knap, at jeg kan holde ederlængere.""Fordømte skurk! Han pønsede altså dog på svig; men jeg anededet nok, og derfor lod jeg puderne falde i forvejen.""Nej. I anede det ikke, kaptajn Manheimer!" gentog Tange,der nu havde hævet sin stemme således, at slottets mure gav genlyd af den."Jeg har heller ikke i sinde at slippe snoren, som I formoder, tværtom, vilader os nøje med at binde den fast her tilposten af karmen."Han lod handlingen følge efter sine ord, derpå udstødte han etlydeligt og gennemtrængende råb: "Kom herhid, I gjønger! Komom på den venstre side, så skal I finde et mål for eders kugler ogse, hvordan præsten holder ord."To skud faldt fra de flygtende ryttere, som allerede var kommetover graven ind i skoven. Tange holdt sig dækket af muren, menshan vedblev sine skingrende og gennemtrængende skrig. Derimellem hørte mankaptajnens bønner og glimrende løfter.Månen kom frem over slottet og beskinnede den ulykkeligeskridhvide ansigt og de fortvivlede anstrengelser, han gjorde for atløse knuden på linen. Straks efter så man flere mørke skikkelserforsigtig strække hovederne frem over volden, som løb i flugt medbegge murenes sidefløje. Manheimer udstødte et angstråb. Fra denhøjde, hvor han befandt sig, så han gjøngernes bøsseløb glinse imånelyset, idet de blev rettet imod ham. Fire skud faldt. Kaptajnens legemebøjede sig sammen, mens hans arme fægtede i luften.Derpå hørte man et dybt og klagende suk, og Manheimer havdeophørt at leve. Hans lig hang stift og ubevægeligt ned ad muren.Men ovre på den modsatte side af graven skinnede månen påsamme tid hen over en krumbøjet og mager skikkelse, som sad påen sten, hvorfra hun havde været vidne til det sidste optrin. Hendesrynkede ansigt viste et modbydeligt udtryk af spot og skadefroglæde. Da Manheimer havde udstødt sit sidste klageråb, rejste hunsig og mumlede for sig selv:"Jeg vidste jo nok, at det måtte komme, som jeg sagde: Hanskulle hverken dø på jorden eller i vandet. Den gang lo han admin spådom. I nat har han måttet græde blod over den."Efter disse ord forsvandt Kulsoen i skoven.

Et offer
Otte dage efter toget til Høfdingsgård lå Svend i sit hjem, såret afet skud i armen, som havde ramt ham, idet han og Ib afvæbnedede dragoner, Manheimer stillede til vagt for porten; Ane Mariesad og spandt på en håndten, Ib polerede hæftet på en lang sølvkårde."Nå, Svend!" udbrød Ib, "tal så lidt til os. Du ligger der ogstirrer ben på mig. Kanske du er misundelig over min rare kårde,som jeg arvede efter den salige kaptajn Manheimer. Men du fikjo også din del af byttet.""Hvad fik han da?" spurgte Ane Marie."Dengang vi om morgenen havde gjort ryddeligt i slottet ogsat tøjet og husgerådet på deres forrige plads, gik vi ned og hentedefru Elsebeth og den lille Karen hos præsten i Mehrn. Da skulle duhave set den gamle frues ansigt, Ane, det smilede så venligt, somom vi var hendes bedste kammerater, hun holdt en lovtale for os,der varede lige fra præstegården, til vi kom ind på vindebroen.Lille Karen smilede også, kan jeg tro, men på en anden måde. Davi bød dem farvel, vendte hun sig mod Svend og gav ham enblomst, som hun havde fået af præstekonen. Det var hans del afbyttet, og det var også godt.""Blot doktoren ikke lader sig skræmme af regnen og glemmerat se ind til os i aften," ytrede Svend, som ønskede at afbryde dennesamtale. "Min arm værker, og han lovede at ride herind, hvis hankom til Jungshoved.""Ved middagstid så jeg ham ride ned ad Smidstrup banke,"sagde Ane Marie, "og han var let at kende på sin røde kappe.""Ved du hvad," sagde Svend, "vi skikker et bud til Jungshovedfor at høre, om han kommer. Ib gør mig nok den vilje at gåderned.""Hør Svend!" sagde Ib, "jeg vil gå for dig til verdens ende ogendda et stykke længere, men til Jungshoved skikker du mig ikke.""Så går jeg," sagde Ane."Jeg begriber ikke den ulyst, Ib har til at komme på slottet, deter nu anden gang, han undslår sig derfor. Der må være kommetnoget i vejen mellem dig og folkene.""Ikke det mindste," svarede Ib fripostig."Det regner endnu," sagde Ane, idet hun gik fra vinduet."Tag min store rytterkappe og min filthat på," sagde Ib, "så skalregnen ikke gøre dig noget."Ane svøbte sig ind i kappen og satte filthatten på sit hoved. Idenne dragt kunne man have antaget hende for en mand, mensdet dog i hin tid var almindeligt, at fruentimmerne bar filthatte tilderes hovedbeklædning. Da hun kom til døren, blev hun standsetaf Svend."Hvis du ser lejlighed dertil," sagde han, "så forhør, om kaptajnLykke endnu opholder sig på slottet."Ane tilkastede ham et bebrejdende blik. "å nej, Svend!" sagdehun, "lad mig være fri derfor. Det ærinde falder tungere end detførste.Svend rystede på hovedet, han rakte hende hånden og tilføjede:"Du behøver ikke at være bange for at besørge det. Gud hørermine ord, lille Ane! Mellem hende og mig er alting endt. Og omhun bad for min fod, det var dog forbi mellem os."Konens ansigt beholdt sit tvivlende udtryk, men hun svaredeintet, nikkede og gik. Idet hun åbnede døren, hørte man regnen ogstormen, som tudede ind fra Præstø bugt."Jeg tror, kaptajnen er rejst sin vej," ytrede Ib noget efter, "jeghar ikke set ham i de sidste dage, derimod har ridder Kørbitzendnu sin gang på slottet. I morges gik han nede i Orremandsgårdsskove, side om side med Kulsoen, den slemme kvinde. Da de såmig, gjorde ridderen et skridt forud og standsede talen, men Kulsoen grinedeog hævede sin knyttede hånd imod mig. - Tak forsidst, Ib Abelssøn! skreg hun. - Nu har vi mødt hinanden to gange,tænk på mig, om det sker den tredje gang, så skal jeg have ditlivsbrød skåret.""Hvor har I da truffet hinanden før?""Husker du det ikke? Første gang var oppe ved Lellinge denaften, vi tog over Køge bugt med vore penge, da bandt jeg hendeshænder og fødder og puttede hende min halsklud i munden, menshun blev stillet op ved siden af Manheimer, som vi alt troede velbesørget den gang. Anden gang var forgangen nat. Mens vi listedeomkring uden for Høfdingsgård for at finde en overgang, traf jegKulsoen inde i krattet, slæbende på en bylt sammenrøvede sager,som hun havde set lejlighed til at få fat i oppe på slottet, idet hunsneg sig bort ad den løngang, præsten omtalte. Jeg tog godset frahende og gav det siden til fogden, derfor er det vel, at hun erblevet mig så fjendsk."Svends lille søn havde under samtalen siddet ved bordet ogstavet sig frem på et stykke træ, hvori alfabetet var indridset, ogsom man kaldte et fibelbræt. Under den tavshed, som opstod efterIbs sidste ord, hængte drengen brættet på væggen og gik hen tilSvend."Hør lille fader!" sagde han, "siden de nu gør dig fortræd, nårdu går ud, så bliver du vel længe hjemme hos os.""Hvorfor, min dreng?""For mutter er så bedrøvet, hver gang hun siger, at du er udepå togt, og så går hun til vinduet, når der kommer nogen forbi,og ser ud, om det er dig. Så læser hun sin bøn og lærer mig enmed, og hun græder tit om natten, når du tror, hun sover. Nårdu er hjemme, lader hun nok som ingenting og taler og ler, menså snart du er gået, er fornøjelsen også forbi.""å, hvad, det er ingenting at tale om," sagde Ib, "og nu bliverSvend længe hjemme.""Lad kun drengen tale, Ib!""Men du må heller ikke tale om hende deroppe," vedblevdrengen."Om hvem?" spurgte mændene lige forbavsede."Ja, jeg kender hende ikke, og mutter siger kun hende, og såbliver hun også bedrøvet, men som jeg engang spurgte, hvad hunsad og græd over, klappede hun mig på kinden og sagde: å, deter ingenting, lille dreng! Le du kun i aften og vær fornøjet; nårdu bliver stor, kommer du også til at græde eller volde, at andregræder.""Stormen og blæsten tager til," ytrede Ib og trådte hen til vinduet, "deter så mørkt udenfor, at man ikke kan se to skridtforan sig.""Den stakkels Ane," svarede Svend, "gid hun blot ville kommetilbage: nu brænder såret ikke længer, og hun får dog knap doktoren til attage ud i det vejr.""Tys! Hvad er det?" spurgte Ib, "jeg synes, at der faldt et skud.""å nej, det er kun stormen, som dundrer ude fra havet."Lidt efter hørtes skridt udenfor. Døren gik op, og Ane trådte ind.Regnen flød ned fra rytterkappen, hvori hun var indsvøbt."Lille fatter!" hviskede drengen, bøjet over mod Svend, "nu harhun grædt igen, det ser jeg grant på hendes sørgmodige ansigt,vær lidt venlig imod hende."Svend lagde kærtegnende sin hånd på drengens skulder, idethan udbrød: "Traf du den kloge doktor?""Nej," svarede Ane med en forunderlig mat og afkræftet stemme. "Han varredet sønderpå, lidt før jeg kom, men jeg traf jomfruParsberg. hun lovede, at der straks skulle gå bud efter ham ogkomme hjælp til dig endnu i aften.""Tak. Ane," svarede Svend og strakte sin hånd ud imod hende."Tak for den gerning, som for enhver anden, du har øvet for mig.Kom og sæt dig hos mig, og lad fare din sørgmodige mine."Ane betragtede Svend med et overrasket blik. "Hvorfor talerdu sådan til mig i aften?" spurgte hun og satte sig på bænken vedhans side."Fordi drengen her fortæller mig, at jeg har en stor uret at gøregod imod dig.""Og hvad har du fortalt?" spurgte hun barsk og heftigt."Ak, mutter, mutter! Jeg har ingenting sagt, andet end at dugræd alle de salte tårer, og fatter skulle være god imod dig,"hviskede barnet."Det er kun snak," svarede Ane, "jeg har aldrig klaget overdig, Svend!""Nej, det er just ulykken, lille Ane! Om du forlængst havderøbet dit hjertes sindelag, da havde vi også bedre kendt hinanden;men det er tids nok endda, har vi døjet sorg før, så skal vi nukun kende til glæde.""Gud bedre det," svarede Ane sagte for at skjule en bevægelse."Jeg vil aldrig lære glæden at kende.""Du må ikke sige sådan noget," bemærkede Ib, "når et menneskeblot selv rigtig vil en ting, så hjælper Gud Fader altid med, dethar jeg mærket, ellers var jeg aldrig blevet den karl, jeg er."Svend slyngede sin arm om Anes liv og trykkede hende op tilsig. "Lad fare at sørge," hviskede han. "Alting skal endnu blivegodt for dig.""Ja, kanske," svarede hun med et blidt og hengivent smil, "hosVorherre er der ingen nød.""Hvorfor tænker du på døden?""Og hvorfor tænker du på livet, Svend, mens jeg bærer dødeni mit hjerte?""Hvad mener du?""Du hørte skuddet nys, her ser du mærket."Med disse ord kastede hun kappen til side, og Svend udstødteet skrig, idet han så hendes tærnede korsklæde farvet med blod,som randt ud fra et sår mellem skulderen og det venstre bryst. Anelænede sit hoved op mod Svend."Himmerigs Gud!" råbte Ib. "Hvad er det?""Det er døden med sin stævning," svarede hun mat. "Dengangjeg gik tilbage fra slottet, syntes jeg at høre skridt, som bestandigvedblev at følge efter mig på den anden side vejen. Ovenfor Ambæk skinnedelyset fra præstegården ud af ruden, og jeg syntes,jeg kunne se en fruentimmerskikkelse, men jeg gik i mine egnetanker og kerede mig ikke videre derefter. Her oppe i skoven komhun mig nærmere på siden og stod pludselig stille, mens hun togtil orde: - Er det jer, Ib Abelssøn? - Hvad vil I Ib Abelssøn?spurgte jeg, så grov jeg kunne gøre min stemme. - Huske ham påsit løfte og sige ham tak for sidst, svarede hun, og inden jeg begrebhendes mening, så jeg glimtet af et skud og følte ligesom et stikher over brystet. Men kvinden slog en skoggerlatter op og løb sinvej, uden at jeg endnu ved, hvem hun var.""Kulsoen," udbrød de to mænd enstemmig.Ib greb sin hat."Se, hvad du kan gøre ved Ane," råbte han, "imens tager jeg dingrå hest og rider doktoren op. Du kan tro, jeg skal snart bringeham med tilbage."Han fo’r ud ad døren, og straks efter hørte man hovslagene afhesten, idet den i strakt galop fløj ned ad vejen til Jungshoved.Ib holdt ord; en time efter vendte han tilbage, og foran sig, påden usadlede hest, holdt han en mand omslynget med den enearm. Det var lægen, som meget mod sin vilje var blevet hævet oppå hesten og bortført, endnu før vagtmesteren fik lejlighed til atunderrette ham om årsagen.Ib løftede doktoren ned, bandt hesten og styrtede ind i stuen."Her bringer jeg den tyske doktor," udbrød han dæmpet. "Hvordan har hundet?"Svend gjorde en bevægelse med hånden, idet han trådte hen tilsengen og drog et lagen til side. Under dette lå Ane Marie, blegog ubevægelig, med armene korsvis foldede og en bønnebog underhagen."Død!" skreg Ib i den dybeste smertes tone og kastede sig nedforan hende."Ja," svarede Svend, "død.""Ak, Kinder! I ved ikke, hvad I siger," ytrede lægen, idet hanidet han med en charlatans vigtighed udbredte sin forbindstaske på bordet."Lad mig komme til at undersøge såret, først da skal I få at vide,hvordan det forholder sig."Han trådte hen til sengen, men Svend lagde sin hånd på hansskulder og svarede:"Vi lader det være. Med et skudsår som dette lever man ikke,det har jeg set nogle prøver på tilforn. Ane Marie opgav sin åndi mine arme en halv time før I kom; lad os unde hende den fred idøden, som vi ikke kunne skaffe hende, mens hun levede."Lidt efter forlod lægen huset og red bort på Svends hest. Deto mænd blev alene hos den døde. Der forløb en lang tid, hvoringen af dem talte til hinanden. Ib sad på sengekanten og holdtAnes hånd i sin. Lampens matte skin faldt hen over Svends blegeog bevægede ansigt. Fra en krog i stuen hørte man det hurtige ogregelmæssige åndedræt af den lille dreng, som var faldet i søvn.Udenfor havde stormen lagt sig, et mat stjernelys skinnede nedmellem skyerne."Tal til mig Svend!" udbrød endelig Ib med en lav og skælvende stemme,"hvorfor sidder du der og betragter mig så stift? -å ja, du mener vel, at det var min skyld; Gud Fader lod hendedø, som hun havde levet, bestandig et offer for andre." Da Svendikke svarede, vedblev han: "Jeg red ind på Jungshoved slot, dengang jegsøgte doktoren, og fortalte dem, hvad der var sket. FruElse lovede at skikke os hjælp ned, det snareste hun kunne.""Gud bedre det for hjælpen! Gid de ville lade komme vor gamlepræst, at han kunne læse hende Herrens velsignelse, så har hunintet videre fornødent.""Jeg tror, jeg hører hestetrav," ytrede Ib lidt efter, "om detskulle være hr. Jørgen selv, som rider ud i den mørke nat?"Han rejste sig og gik hen til vinduet. Svend lagde den dødeshånd til rette og bredte lagenet ud over hende. Straks efter nærmede siglyden af stemmer. Døren gik op, Ib udstødte et forundringsråb, det var JulieParsberg, som trådte ind i stuen. Rideknægten blev stående udenfor med beggehestes tøjler i hånden."Jomfru Parsberg!" udbrød Svend forbavset, idet han rejstesig, "I her?"Julie gik hen til Svend og strakte ham begge sine hænder i møde."Finder I måske, at dette offer er større end dem, hun har bragtmig?" spurgte Julie med den bløde og indtagende magt, hun vidsteat lægge i sin stemme."Nej!" svarede Svend, "men nu har hun fuldbragt alle sine ofre,og I kommer for silde.""Til at hjælpe hende, ja, det ved jeg. Straks efter at vi var redethjemmefra, mødte vi lægen, der fortalte os denne sørgelige tildragelse. Mitansigt, Gjøngehøvding. og mine tårer kan sige eder,hvad jeg føler.""Men hvorfor er I da kommet?" spurgte Svend.Ib tog ordet."Den nådige frøken begærer vel endnu engang at se hende,hvem hun er kommet i tanker om at skylde så meget."Julie syntes ikke at fatte det spottende i disse ord. Hun svarede:"Hvad jeg skyldte hende, har jeg aldrig glemt, endskønt I beggetænker anderledes. Jeg får at finde mig deri; den sag vil Guddømme mig og hende imellem. - Nej, Svend Gjønge! Jeg redherhid, hvor ubekvemt end sted og tid var valgt, for at give diglejlighed til at tage al den hævn over mig, som du fordrer.""Men jeg har jo aldrig fordret nogen hævn," svarede han sagteog klangløst. "Kender I mig ikke bedre?""Eller for at bede dig om forbarmelse og frelse for et menneskeliv, detskæbnen gjorde dig til herre over.""Et menneskeliv?" gentog Svend."Hvad siger jeg, en hel slægt, hvis vel og rygte du kunne frelsefra undergang og vanære. Endskønt jeg ved, hvor opfyldt dithjerte er af bitterhed mod mig, vover jeg denne bøn her forandin døde hustrus leje, og kunne hun høre mine ord, ville hun ligesom jegrække dig sine hænder bedende i møde.""Jeg fatter ikke, hvad I mener, Julie Parsberg!" svarede Svendforbavset. "Hvilket menneskeliv er det, Gud har lagt i minehænder?""Kaptajn Lykkes, en mand, der om få dage ikke vil have andrevilkår end flugt eller døden.""Hvad ondt har han da bedrevet?""Din ven der vil kunne sige det," vedblev Julie og pegede påIb. "I en samtale kom han til at røbe hemmeligheden af noglebreve, hvori kaptajn Lykke, letsindig og uklog, som han er, harvovet at omtale en af landets mest højtstående personer i lige såslet valgte som fornærmelige udtryk. Man har beluret denne samtale, og alter der kommet befaling til at lade sagen undersøge ogat affordre ejermanden de breve, hvori kaptajnen har tegnet sindødsdom.""Hvem røbede ham?""Den ærlige ridder Kørbitz," svarede Ib; "han tilstod selv athave lyttet til mine ord og tilbød mig svære penge, hvis jeg villesælge ham brevene.""Han behøver nu ikke længere at købe dem," svarede Julie."Til lensmand Jørgen kom Kongelig Majestæts befaling til at ladevagtmesteren dem affordre. Derfor red jeg hid i aften.""Hvorledes skulle jeg da kunne frelse kaptajnen?" spurgteSvend."Ved at formå din ven til at levere mig brevene.""Det gør jeg aldrig," svarede Ib. "Hvis man vil tænke så slet,kunne det gerne træffe sig, at I bad mig om dem af samme grundsom nys forgangen ridder Kørbitz.""Jeg!" udbrød Julie forbavset, "hans eneste ven!""Ak, jeg kender en fornem jomfru, der før har forrådt sin enesteven!" svarede Ib.Svend rystede på hovedet. "I dette hus må vi ikke tale så," ytredehan sagtmodig. "Ib, min ven, lad hende få disse breve.""Nej, jeg kan ikke skille mig ved dem," svarede Ib, idet hanslog øjnene ned for Svends blik."Vil du have dem til at tro om os to, at vi forvarer hans brevesom en trusel eller som et våben?""Og i morgen," tilføjede Julie, "når lensmanden lader dig demaffordre?""Å, lensmanden!" svarede Ib med et hånligt skuldertræk. "Hankan komme.""Ib!" sagde Svend, "jeg beder om disse breve.""Men det er jo min ejendom, Svend! Den eneste arv, Soffi harefterladt mig.""Lad jomfru Parsberg alligevel få dem, min kære kammerat, atdet kan være os, som bestandig giver, og hende, der bestandigmodtager."Ibs sorte øjne funklede, idet han rettede dem mod Julie."Ja," svarede han pludselig i en bestemt og tilfreds tone, "detteskal være grunden, den, Svend nu nævnede, og derfor skal I fåmine breve!"En levende glæde udbredte sig over Julies ansigt, hun tilkastedeSvend et dvælende blik, hvis udtryk ville have kunnet formildemegen uret, men Svend mærkede det ikke. Ib gik hen til et skabi væggen og udtog en pakke, indsvøbt i et tørklæde. Han lagde denpå bordet, som stod tæt under vinduet."Se!" sagde han og udbredte brevene foran lampen, "her har Idem alle sammen, benyt dem nu, som I tykkes bedst."I det samme øjeblik blev en pistol udefra trykket ind igennemruden, der faldt et skud, som slukkede lampen. Julie udstødte etgennemtrængende skrig, men Ib rev en bøsse ned fra væggenog fo’r ud.Da Svend atter havde fået tændt lampen, kom Ib tilbage."Det gjaldt nok mig," udbrød han og hængte bøssen op på sitsted. "Denne gang var der to på færde. Da jeg kom ud, så jegdem ride ind i skoven, så stærkt deres heste kunne løbe."Julie var sunket tilbage mod væggen; da hun slog øjnene op,faldt hendes første blik på bordet, og hun udstødte et skrig."Brevene!" råbte hun, "min himmerigs Gud! De er borte!"Bordet var tomt. Endnu mens krudtdampen af skuddet opfyldteværelset, strakte en hånd sig ind igennem den sønderslagne rude oggreb alle de breve, som Ib havde lagt på bordet.Rideknægten, der ventede udenfor, havde ikke bemærket ellerhørt andet end skuddet og straks efter hovslagene af de to rytteresheste, idet de sprængte bort fra hytten.Man har uden tvivl gættet, at det var Kørbitz, der ved en såuværdig list tilvendte sig kaptajnens breve, som Ib overlod til JulieParsberg. Allerede straks efter at han var kommet til kundskabom disse breves tilværelse, havde man ved hoffet hørt nogle ytrin gerderom. I den kamp, der for øjeblikket fandt sted mellem Kør bitz og KaiLykke, benyttede ridderen sig af erhvert våben for attilintetgøre sin medbej ler, og så meget mere hensynsløst, som hanhidtil måtte erkende at være den uheldige og besejrede. Kais brevesyntes ikke alene at sikre ridderen den overvægt, han savnede, menvar endog blevet ham aldeles nødvendige til at retfærdiggøre sineytringer og til at forøge deres vægt. Så snart Kørbitz havde frem lagtbrevene, antog sagen større offentlighed. Frederik den Tredieudnævnte en ret til at undersøge Kais brøde og derefter at over give sageni generalfiskalens hænder. Blandt hovedmændene idenne ret var Rantzau, som kort i forvejen havde tabt en procesmod Kai Lykke, og rentemester Gabel, for øjeblikket dronningensbegunstigede ven, det vil sige kaptajnens fjende. -Endskønt skyerne således trak sig sammen over den ulykkeligeshoved, kunne dog uvej ret måske endnu være drevet bort, idetgeneralfiskalen, Søren Kornerup, gjorde indvendinger mod brevenesægthed, men Kai var engang kommet under en uheldig stjernesindflydelse og forøgede den første ubesindighed med en endnustørre. Fra sit ukendte skjulested sendte han dommerne et bønskrift, hvorihan vedkendte sig brevene og tilstod, at hans fornærmelige ytringer var sketi en "ubegribelig drukkenskab". Ifølge enanden beretning skal han have tilbudt en bøde på 100.000 rigsdaler,for hvilke han pantsatte sine godser Gisselfeldt og Rantzausholm,nu Brahe-Trolleborg på Fyn. Med dette bønskrift var så at sigehans skæbne beseglet. Kuglen rullede ned ad bakken, kastet af densamme hånd, som havde hævet den så højt. Man forudså, at denførst kunne standse i afgrunden.
Mens dette terningspil om Kai Lykkes liv og ære begyndte i
hovedstaden, var offeret selv forsvundet, man havde forgæves
opfordret ham til at fremstille sig for sine dommere, man havde
ladet ham eftersøge på alle hans godser, hos alle hans slægtninge.
Kais skjulested var hidtil blevet uopdaget.
En aftenstund gik Svend gennem ørremandsgårds skove. Solen
gik ned, luften farvede trætoppene med et rødgult skær. Egnens
kirkeklokker ringede til aftenbøn, man hørte hundene gø i landsbyen og den
klare lyd af frøerne ned i Gravdammen. Da Svend
var kommet længere ind i skoven, så han Ib ile sig i møde med et
smilende åsyn og et stort brev i hånden.
"Se her!" råbte vagtmesteren, "dette dokument er kommet til
dig, imens du var borte fra hjemmet. Det bærer kongeligt segl
og mærke."
Svend brød seglet og læste.
I dette brev forlenede kong Frederik den Tredie Svend Poulsen
og hans efterkommere med Lundbygård og gods til belønning for
de tjenester, han havde ydet fædrelandet.
Svend rakte Ib brevet. Aftensolen kastede sit skær over dette
ædle og mandige ansigt. Ib så ham smile med et sørgmodigt og
bittert udtryk, idet han sagde:
"Ak, lille Ib! En ringe mand som jeg kan tvinge dem til alt, disse
fornemme, man kan tvinge dem til at hade, til at frygte, til at beundre os,
min kære broder! - Kun ikke til at elske os."
Svend tav, det var Ib, som bøjede hovedet til siden for at skjule
sin bevægelse, mens Gjøngehøvdingen slog armen om hans skuldre,
og de forsvandt i skumringen mellem træstammerne.

1853
Romaner