Taip maža paramos
Taip maža paramos ant žemės:
Daug verksmo, skausmo ir kančios! 
Retai dangus, rūsčiai aptemęs, 
Prašvinta ant našlės-galvos.

Bet kas pažino įkvėpimą, 
Jo aukštus, dangiškus jausmus, 
Kas gavo brangų atminimą, 
Tas čia našlaičiu nebebus.

Tam ir nakčia žvaigždelė švies, 
Tarp skausmų jam saldžiai kalbės;
Nors tarp žmonių neras širdies, 
Bet nemylėt jų nemokės.

Tas iškentėjusią krūtinę 
Apkaitins giesmėmis dangaus, 
O ašarėlę sidabrinę 
Ant veido meilė teišspaus.

Maironis
Eilėraščiai