Rudens vargonėliai
Apėjęs darželį, kol dienos dar žiba,
Ir vėl apsižvalgęs po visą sodybą,
Stebiu, kad nei rūtų, nei rožių vainiko
	Beveik nebeliko...

Po viso, kas verpės, ir raizgės, ir grūdos,
Vien drykso, vien klojasi samanos rudos...
Ir to, kas dar skursta, kas dar tebevysta,
	Širdis nepažįsta...

Štai, mano gegužės vyšnelė didžturtė –
Ją degino saulė ir darganos p u rtė...
Žiedais apsikrovus, ji tarpo kadaise –
	Nūnai ji bevaisė...

Ant, stūkso už vartų liepelė palaikė –
Pavasario kasos, gaurai išsidraikė
Ir skraistė nuskuro – kiek nori, dairykis,
	Tai visas laimikis!

Bet sveikink, širduže, ir delčią, kaip duoklę
Grąžins tavo žiedus slaptinga švytuoklė,
Atželdins voratinkliais klotas rugienas –
	Aš, skurdęs, ne vienas...
	

Baltrušaitis Jurgis
Eilėraščiai