Pabaiga
Už lango jau ne vakaras, ne vėjas. Tai nakties negyvos akys 
Sustingę stebi sielos židiny begęstančius vaizdus,
Ir nerami širdis lyg paukštis, kurs kadais krantan saulėtan plakės, 
Šiąnakt virš tuštumos sūpuoja ilstančius sparnus.

O Nebūtis, skausmu išpuošus mintį paskutinę, 
Paženklina šiais žodžiais išsakytas svajones, 
Ir šios nakties keleiviai, josios veidą atpažinę, 
Iš siaubo metasi į nuodėmės gelmes liūdnas.

Žinau: ne jiems kovot prieš ją tą kovą sunkią ir nelygią, 
Ne jiems praeiti žemę išdidžiai ramiu žingsniu, 
Bet štai širdis vėl klieda apie naują ir prasmingą žygį, 
Ir, degdamas liepsnoj, aš vėl regiu,

Kaip nykią naktį dykumų keliu smėlėtu, 
Skausmingų abejonių lydima, 
Tačiau be aimanų, be skundo, susikaupus ir iš lėto 
Į priekį smelkiasi naujoji milžinų karta.

Jinai netrokšta pergalės. Ir žino, kad lauktoji pažinimo saulė 
Pro nežinios tirštuosius debesis jai niekad nenušvis, 
Bet išvidinio nerimo pilna ji veržias, nugali pasaulį 
Ir pagaliau sumerkia tamsoje šviesos pasilgusias akis,

Aš ją regiu šiąnakt, senolių kambary prie lango susigūžęs, 
Bet štai atėjo paskyrimo valanda:
Kurčioj tyloj nuaidi laikrodžio lediniai dūžiai,
Ir aš keliuos ir praveriu duris. Į veidus padvelkia tamsa.

Iš vienišų svajonių tik pakilęs, nuo regėjimo vaizdų apsvaigęs, 
Iš karto netvirtai, parinkdamas žingsnius, einu, 
Bet pamažu tvirtėja eisena ir netikrumas baigias, 
Ir jau po kojom dunda vieškelis, vedąs ligi didžiųjų aukštumų.

Eilėraščiai