Tautos pabėgėliams
„Oičizna“ jums kvepia, ne žemė-tėvynė, 
Maitinanti storus pilvus, 
Ne prosenių žemė, kurios užsigynę, 
Begarbinat lenkų dievus. 

Tradicijų savo nuo vakar dienos, 
Kultūros skelbikai užkimę! 
Negarbūs pabėgėliai mūsų tautos! 
Prabočių ainiai išsigimę! 

Kiek kartų man virė iš skausmo krūtinė, 
Tylėjau tačiau kaip naktis!.. 
O išgamos! Pirštinę štai geležinę 
Dabar jums metu į akis! 

Žinau, nesupraste jūs skausmo giesmės, 
Jūs kūnai be dvasios, be žado! 
Be atbalsio žodžiai pro ausį skambės, 
Širdies neberas, kaip nerado. 

Bet argi tylėsiu, kad prisikėlimo 
Giesmė sopulinga netiks? 
Miegoste? Tegul gi dėmė prakeikimo 
Ant jūsų per amžius paliks! 

Tėvų-didžiavyrių vaikai svetimi, 
Lyg kryžkeliais gimę dėl juoko! 
Kur motina jūsų? Nuraudus pati 
Nedrįs besisavint apuoko. 

Kur jūsų tėvynė? Ne Vilnius? Warszawa? 
Žinau ir suprantu dėl ko: 
Tam balet, teatry, tam Corso zabawa! 
O ko dar sulaukste ryto! 

Ten dukters po pensijas mokos sklandžiai 
Rojalį daužyti ir šokti, 
Kalbėti prancūziškai, juoktis gražiai... 
Ir ko ten negali išmokti!.. 

Lietuviškai, rods, neišmoks prakalbėti 
Ar austi, ar braukti rasas, 
Ar prosenių žemę, jos būdą mylėti, 
Bet... užduotį savo supras: 

Per pokylius kaip karalienės žibės, 
Barzdos nebijos net ir popo; 
Sau vyrą sugaus ir garsiai ištekės, 
Ir siūdinsis lopą ant lopo. 

Užstatę į banką tėvų palikimą, 
Puotaus kaip kiti per naktis; 
Užkinkęs pratėgminiais per įpratimą, 
Vežėjas bepauškins dar vis. 

Kai grašio „prie dūšios“ nebliks jau visai, 
Kai niekas neskolins ant galo, 
Tada bus nuskundžiami sunkūs laikai!.. 
Ir spiesis prie svetimo stalo. 

Duok, Viešpatie, pranašu būt melagingu: 
Nuo Volgos mužikai ateis; 
Už banko skolas, be derybų draugingų, 
Nuo žemės nustums jus pečiais. 

Tada „abrusėnija“ kaltinta bus, 
Ne jūs, savo dvarą užstatę; 
Paskui net kalmukų pamėgste ratus, 
„Krakiškius chomontus“ pametę. 

Juk štai jau ne vienas persiveža pačią 
Nuo Tulos ar Viazmos namo; 
Maišyti jų sūnūs po Lietuvą plačią 
Tradicijoms girsis ryto. 

O gal ir sveikiau bus tėvynei tada: 
Bent aiškūs tai bus jau maskoliai; 
Suprasme, kodėl tai kalba jų kita 
Ir kas tie vadinami „broliai“! 

Suprasme, kodėl jie be Dievo gyvena, 
Bažnyčiose bijo maldos, 
Kodėl jie paniekino pavardę senę 
Dėl blizgančios lenkų mados. 

Kodėl tai, pamėgę intrigas tamsoj, 
Pakampiais „danosus“, šmeižimą. 
Jie skriaudžia mums vardą Europoj visoj, 
Pasiekę net tolimą Rymą. 

O gal ta naujoji karta atėjūnų 
Taip mūsų kaip lenkai neskriaus; 
Gal vietą užėmę sūnų-palaidūnų, 
Bent vylium prieš mus nekariaus. 

Gal metais jie naują tėvynę pamėgs, 
Kaip josios vaikai susipratę, 
Ir siaust pinigų į Paryžių nelėks, 
Miškus į lombardą užstatę. 

Gal jie nesakys, kad vilties atgimimo 
Nebėra iš mūsų tautos; 
Nekrūpčios kaip pragaro pasišventimo, 
Ir saulė ant jų neraudos. 

Žinau, nesupraste jūs skausmo giesmės, 
Apsvaigę nuo lenkiško tvaiko: 
Sudieu gi tada, jūs vardai be garbės! 
Šešėliai, užklydę lig laiko!.. 

Maironis
Satyros