Uosis ir žmogus
Amžiaus ilgus metus
Augo uosis gražus,
Ir augo, ir lapais žaliavo;
Tarp pakalnių plačių, 
Tarp beržų, drebulių 
Viršūnės jis nelenkė savo.

Daužė jį vėsulai, –
Nedrebėjo jisai,
Puikiai ir iš aukšto žiūrėjo;
O kai žvaigždės nušvis 
Per žvainąsias naktis, 
Jautriai apie meilę šlamėjo.

Jam prie šono tada 
Iš šaknų jo greta 
Uoselis žalsvutis išdygo:
Skleidė uosis šakas, 
Per naktis ir dienas 
Iš džiaugsmo siūravo, nemigo.

Jau nerūpi miškai,
Taip nežiūri aukštai,
Vien sūnų prie šono sau glaudžia;
Baidos šiaurio aštraus, 
Nes jam gaila sūnaus, 
Ir dūmą niūniuoja jau griaudžią.

Dvelkia oras minkštai,
Auga jaunas aukštai
Ir skleidžias platyn, ir didžiuojas
Uosis lenkias žemyn,
Jėgos eina menkyn,
Kas kartą mažiau belapuojas.

Štai atėjo žmogus, 
Blizga kirvis aštrus, 
Pakirto ilgmetį užgavęs;
Jauno uosio pečiai
Sudrebėjo baisiai,
Žaliuoja tačiau kaip žaliavęs.

Iš kamieno tiesaus 
Dročiai karstui išpjaus 
Lentų, nes tėvai susenėjo;
O viršūnę tašys: 
Vygė bus ir lopšys,
Nes kūdikis klykti pradėjo.

Bėga metai kiti,
Supa lopšį pati
Ir pirmgimiui savo dainuoja:
„Auk, maželi gražus,
Kaip tas uosis puikus,
Kurs slėnio atkrantėj svyruoja.“

Maironis
Eilėraščiai