Žmogus ir levas
Po žaliąsias girias vaikščiojo žmogus, 
Ir tenai jį levas sutiko smarkus. 
Abudu nemažu: viens girių ponas, 
O antras laukų ir kaimų valdonas. 
Tarp tokių, kaip sako, meilės nerasti, 
Tą tiesą ir dabar galim suprasti. 
Nesang žmogus levą kaip tikt pažino, 
Tuojaus iš piktumo velniu vadino, 
O kirviu, su kuriuom medžius kapojo, 
Metė ing levą ir pažeidė koją. 
Po kiek metų (taip jiems dievas priliko)
Tas pats levs ir žmogus vėl susitiko.
Tuomet levas: „Žinok tai, o žmogau galingas!
Piktesnis ir už kirtį žodis neteisingas.
Užmiršau skausmą ronos, kad ir daug kentėjau,
O piktą žodį, kurį nuo tavęs girdėjau,
   Pakol mirsiu,
   Neužmiršiu.“

Simonas Stanevičius
Pasakėčios