Buitis
Kas kartą saulė nubrenda per dangų
Ir obelys nusninga žiedais ant takų.
Praeina ta buitis, kaip sapnas vienas
Ir nesugrąžint anų dienų.

Ta buitis, kaip ilgos kasos,
Kurių nepabaigė dar nieks supint,
O čia pabiro greit šaltos rasos
Ir nieks negali jų surinkt.

Todėl, jei pinsit tuosius plaukus, –
Indėkite tikrų gėlių.
Sutirpsta viskas, kaip saulėj sniegas
Ir nesugrąžint jaunų dienų.

Cvirka Petras
Eilėraščiai