Sielos aiškinimas


ENSOMATOZIS

Sielos nusileidimo - puolimo iš aukštutinio į žemutinį pasaulį
ir įsikūnijimo (ensomatosis) mitas seniai žinomas įvairiose
tautose. Du skirtingus šio mito aiškinimus galima rasti Platono
veikaluose (Phaed.66b-67b, Phaedr.246c-249b, Krat.400c,
Tim.30a-b; šią prieštarą Platono kūryboje pabrėždavo Plotinas).
Vidurinysis platonizmas, padaręs įtaką krikščionybei, taip pat
interpretavo ensomatozį prieštaringai. Vieni šio laikotarpio
platonikai mokė, kad sielą į žemę pasiuntė dievai Visatos
tobulumo vardan, o kiti, pvz. Albinas (sąsajų su jo kūryba yra ir
traktate apie Aštuonetą ir Devynetą) manė, kad sielos puolimas
yra jos klaidingo sprendimo rezultatas (Stob.Ecl.1.37). Šis
požiūris vyravo 2 m.e.a. ir tik 3 m.e.a. pesimistiškos
gaidos ėmė nykti. Tačiau 2 m.e.a. kūnas prilyginamas sielos
karstui. Senovės graikų kalboje šie žodžiai panašūs net
morfologiškai: soma - kūnas; sėma - karstas. Tokį šio mito
aiškinimą pateikia vienas Nag-Hammadi traktatų - anoniminis
"Sielos aiškinimas". Siela čia - moteriškos prigimties, ji turi
net įsčias. Nukritusi į kūną ir taip patekusi į pasaulį ji
susiteršia su aibėmis
meilužių. Jie yra plėšikai ir elgiasi su siela kaip su
prostitute, o po to pameta ją. Savo kančiose ji ieško kitų
meilužių, kurie elgiasi lygiai taip pat, padarydami ją lytinio
geismo verge. Tai tęsiasi kol ji nesuvokia savo padėties ir
neima atgailauti...Šis sielos likimas - alegoriškas kiekvienos
sielos likimo pirmavaizdis.

Šis kūrinys, kaip ir visos Nag Hammadi biblioteka, buvo
parašytas graikiškai (tai, greičiausiai, įvyko Egipto
Aleksandrijoje), o vėliau buvo išverstas į koptų kalbą.
Koptiškuose gnostiniuose traktatuose daug graikiškų sąvokų -
dažnai nerasdami leksinių atitikmenų autoriai, dažniausiai
vienuoliai, daug žodžių perėmė tiesiai iš Naujojo Testamento ar
Septuagintos. 

Šis traktatas įdėmiai tyrinėjamas ir visgi visi jo aiškinimai
lieka lengvai sugriaunami. Nors jis yra apibūdinamas kaip
įvairių krypčių krikščioniškas ar gnostiškas, platoniškas,
orfiškas, pitagoriškas, įtakotas apokrifinio judaizmo ar
helenistinio romano ir kt., tačiau traktate nėra ryškių
charakterio bruožų, leidžiančių priskirti jį vienai ar kitai
religinei ar filosofinei tradicijai. Jį turbūt lengviau
apibūdinti negatyviniu būdu. Jame nėra techninės gnostikų
terminijos (archontų, eonų, Pleromos, Sofijos, Demiurgo ir kt.),
veikalas paprastas, neapsunkintas įmantriomis mitologinėmis
metaforomis, neturi dualizmo idėjų bei dichotomijos tarp
Aukščiausiojo Dievo ir Pasaulio Kūrėjo ir kitų panašiems
gnostiniams mitams būdingų motyvų. Taigi, galima būtų daryti
išvadą, kad šis veikalas greičiausiai ne gnostiškas, jeigu
neatkreiptume dėmesio į vieną detalę. Apie esminių mite
pavaizduotų įvykių priežąstis telieka tik spėlioti. Susidaro
įspūdis, kad toks buvo mito autorių tikslas - suintriguoti
skaitytoją, paskatinti ieškoti arba "iš tikrųjų" susimąstyti
apie svarbiausius siužeto išeities taškus. Štai sielos puolimas
- jo priežąstys nepaaiškinamos, o tik lakoniškai konstatuojama,
kad ji puolė... Tai gnostinio mito stilius, ryškus svarbiausiame
gnosticizmo traktate - Jono Apokrife. Galima būtų teigti, kad
sielos puolimo priežąstis - bausmė už kažkokias klaidas arba
neteisingo naudojimosi valios laisve rezultatas, tačiau tai būtų
neaiškių dalykų "aiškinimas" dar neaiškesniais, Jokių abejonių,
kad tokių vietų "Sielos egzegezėje" yra daugiau, todėl belieka
pasiūlyti ir skaitytojui įsijungti į jų ieškojimą...

SIELOS AIŠKINIMAS (NHC 2,7)

Aiškinamasis traktatas apie sielą.

Senovės išminčiai davė 20 sielai moterišką vardą. Iš tikrųjų ji
buvo moteris ir savo prigimtimi. Ji net turėjo įsčias. Kol ji
buvo viena su savo tėvu, buvo skaisti ir androgino formos. 25
Tačiau, kai ji nupuolė į kūną ir įėjo į šį gyvenimą, pateko į
daugybės plėšikų rankas. Ir ištvirkę sutvėrimai perdavinėjo ją
vienas kitam ir [niekino] ją. Kai kurie naudojosi 30 ja
[prievarta {bia}], kiti suviliodavo ją melagingomis dovanomis.
Trumpai tariant, jie sutepė ją, ir ji [prarado] 128 skaistybę.
Ir ji pardavinėjo savo kūną ir atsiduodavo kiekvienam ir
visiems, manydama, kad kiekvienas, ja pasinaudojęs, yra jos
vyras. Kai ji atsiduodavo ištvirkusiems, nepatikimiems {apistos}
svetimoteriautojams, kad jie galėtų ja pasinaudoti, ji giliai
dūsaudavo ir atgailaudavo {metanoeo}. Bet vos tik, nusigręžusi
nuo tų svetimautojų, ji bėgdavo pas kitus, ir jie priversdavo ją
10 gyventi su jais ir patarnauti jiems guolyje, tarsi būtų jos
viešpačiai. Iš gėdos ji daugiau nedrįsdavo jų palikti, kadangi
jie ilgai ją apgaudinėdavo, žadėdami būti ištikimais ir
atsidavusiais vyrais, 15 tarsi labai ją gerbtų. Ir po viso šito
jie palikdavo ją ir išeidavo. Tada ji tapo vargše apleista
našle, neturinčia pagalbos; netgi maisto 20 ji neteko po savo
nelaimės, nes nieko negaudavo iš jų, išskyrus tai, kad jie
išniekindavo ją, su ja santykiaudami {koinoneo}. Ir jos vaisiai
nuo svetimautojų buvo kurti, 25 akli ir liguisti. Jie buvo
silpnapročiai. Tačiau, kai jos Tėvas, esantis danguje, ją
aplankys ir pažvelgs į ją, ir pamatys jos dūsavimus, kančias ir
gėdą, 30 ir atgailą {metanoeo} dėl paleistuvystės, kurią ji
atliko, ir išgirs besišaukiančią Jo vardo, kad Jis padėtų jai,
ir [...], iš visos širdies sakančią: "Gelbėk 35 mane, mano Tėve,
nes štai man atpildas už tai, kad apleidau savo namus ir 129
pabėgau iš savo mergautinės buveinės. Grąžink mane vėl į ją."
Pamatęs ją tokioje būklėje, Jis palaikys ją verta savo malonės,
nes daug kančių 5 jai teko iškentėti, apleidus savo namus. Apie
sielos paleistuvystę Šventoji Dvasia pranašauja daugelyje vietų.
Juk sakė Ji pranašo Jeremijo lūpomis (plg. Jer 3,1-4): "Jeigu
vyras išsiskirs su žmona, ir ji 10 paliks jį ir taps kito vyro
žmona, ar galės ji po to sugrįžti pas jį? Argi ta moteris nebus
susitepusi? O tu paleistuvavai su daugybe piemenų, ir vis dėlto
sugrįžk pas mane!", - tarė Viešpats. "Apsidairyk 15 ir
pasižiūrėk, kur tik tu neištvirkavai. Argi tu nesėdėjai gatvėse,
sutepdama žemę savo pasileidimu ir blogiu. Ir daugybė piemenų
tapo tavo suklupimo akmeniu. Tu pradėjai nieko nesigėdinti. 20
Tu nesikreipei į mane kaip į giminę ar kaip į tėvą, arba kaip į
tavo skaistybės kūrėją." Be to, pranašo Ozėjo knygoje parašyta
(2,2-7): Eikite, bylinėkitės su savo motina, nes ji ne žmona
man, 25 ir aš jai ne vyras. Aš pašalinsiu jos ištvirkimą, kad
nematyčiau, ir nustumsiu svetimautojus nuo jos krūtų. Aš
paliksiu ją nuogą, kaip jos gimimo dieną, ir 30 padarysiu ją
tuščią kaip žemę be [vandens], ir paversiu ją [trokštančią]
bevaise. Aš nepasigailėsiu jos vaikų, nes jie yra paleistuvystės
vaikai; jų motina ištvirkavo ir [užtraukė gėdą savo vaikams].
130 Nes ji pasakė: "Aš ištvirkausiu su savo meilužiais. Juk jie
man davė mano duoną ir mano vandenį, ir mano apdarus, ir mano
rūbus, ir mano vyną, ir mano aliejų, ir viską, 5 ko man
reikėjo." Todėl štai aš sulaikysiu juos, kad ji negalėtų
meilintis savo svetimautojams.  Ir kai ji ieškos jų ir neras,
pasakys: "Aš grįšiu pas savo pirmąjį vyrą, nes 10 anomis
dienomis man buvo geriau, negu dabar." Be to, Ezechielio lūpomis
ji pasakė (16,23-26): "Tai atsitiko po viso tavo ištvirkavimo, -
tarė Viešpats, - tu pasistatei sau viešuosius namus ir puikiai
įsikūrei 15 gatvėse. Ir tu pasistatei viešuosius namus ant
kiekvieno tako, ir niokojai savo grožį, ir ištiesdavai savo
kojas kiekviename skersgatvyje, ir padauginai savo
paleistuvystę. Tu ištvirkavai su Egipto sūnumis, 20 savo
kaimynais, didžiaūgiais vyrais." Tačiau ką gi reiškia "Egipto
sūnūs, didžiaūgiai vyrai", jeigu ne kūno ir juslių sritį bei
žemiškus dalykus, per kuriuos susitepė siela, priimdama iš 25 jų
duoną, taip pat ir vyną, aliejų, rūbus ir kitus praeinančius ir
išorinius niekus, liečiančius tik kūną - dalykus, kurių, kaip ji
galvojo, jai reikia. Dėl tokio ištvirkavimo Išgelbėtojo
apaštalai įsakė (plg. Apd 15,20;29; 21,25; 1 Tim 4,5; 1 Kor
6,18; 2 Kor 7,1; 1 Tes 4,3): 30 "Susilaikykite nuo jo,
apsivalykite nuo jo", kalbėdami ne vien tik apie kūno
paleistuvystę, tačiau ypač apie sielos. Dėl tos priežasties
Dievo [bažnyčioms] apaštalai rašo, kad toks [ištvirkimas]
negalėtų pasirodyti [jose]. Tačiau su sielos ištvirkimu turi
būti labai [kovojama]. 

131 Nes iš jo gimsta ir kūno
ištvirkimas. Todėl Paulius, rašydamas Korintiečiams (Kor
5,9-10), pasakė: "Aš jums rašiau savo laiške, kad
nebendrautumėte su ištvirkėliais. 5 Ne su visais šio pasaulio
ištvirkėliais, gobšiais, plėšikais ar stabmeldžiais, nes tada
reikėtų pasitraukti iš šio pasaulio". Юia jis kalba dvasine
prasme: "Mes grumiamės 10 ne su kūnu ir krauju", - kaip jis
pasakė (Ef 6,12), - "bet su šių tamsybių pasaulio valdovais ir
dvasinėmis blogio jėgomis." Kol siela visur blaškosi,
bendraudama su kiekvienu 15 sutiktu ir sutepdama save, ji
iškenčia net ir savo apleidimą. Tačiau, kai ji pajaus savo
sunkias kančias, kai raudos ir atgailaus Tėvo akivaizdoje, tada
Tėvas jos pasigailės ir nugręš jos įsčias nuo išorinės srities
ir vėl nukreips jas į vidų taip, kad siela atgaus savo tikrąsias
savybes. Juk moteriai yra kitaip: kūno įsčios yra kūno viduje,
kaip ir kiti vidaus organai, o sielos įsčios 25 yra išorėje,
kaip vyrų lyties organai {fusikon}, kurie yra išoriniai.
Todėl,kai sielos įsčios Tėvo valia atsigręš į vidų, siela bus
pakrikštyta ir tuojau pat 30 apvalyta nuo išorinio susitepimo,
ją slėgusio.Lygiai taip drabužiai: jei jie nešvarūs- juos plauna
(vandenyje), kol nelieka purvo ir jie tampa švariais. Ir taip
sielos apvalymas turi atnaujinti 
                             
132 jos prigimtį {fusikon} ir vėl atgręžti ją atgal į save. Tai
yra jos krikštas. Tada ji pradės šėlti kaip gimdanti moteris, 5
kuri siautėja ir raitosi skausmo valandą! Tačiau, kadangi ji yra
moteris, tai pati viena ji negali pradėti vaiko. Todėl iš
dangaus Tėvas jai atsiuntė jos vyrą, kuris yra ir jos pirmagimis
brolis.  Tada jaunikis nusileido 10 pas nuotaką. Ji liovėsi
ištvirkavusi ir apsivalė nuo svetimautojų išniekinimo, ir
atsinaujino, kad būtų kaip jaunamartė. Ji apsivalė jungtuvių
buveinėje, iškvėpino ją ir atsisėdo, laukdama 15 tikrojo
jaunikio. Ji daugiau nebesiblaškė po turgavietę, poruodamasi su
kiekvienu, kurio geidžia, o vis laukė jo atėjimo bijodama - ji
nežinojo, koks jis.  20 Ji nieko neatsiminė nuo to laiko, kai
nupuolė iš savo Tėvo namų. Tačiau savo Tėvo valia [...] Ir ji
svajojo apie jį kaip moteris, įsimylėjusi vyrą. Tuomet Tėvo
valia jaunikis 25 nusileido pas ją į paruoštą jungtuvių buveinę.
Ir jis papuošė buveinę {numphion}. Ši santuoka vyksta kitaip nei
kūniška: susijungiantys vienas su kitu (patiria) susijungimo
pilnatvę, ir tarsi (sunkią) naštą jie nusimeta aistros jungą ir
[neatsiskiria] vienas nuo kito, tačiau tai [...] ši santuoka,
tačiau [sykį] 35 susijungę [vienas su kitu] jie tampa vienu
gyvenimu

133 Todėl sakė pranašas (Pr 2,24) apie pirmąjį vyrą ir pirmąją
moterį: "Jie taps vienu kūnu." Pradžioje, būdami su Tėvu, 5
prieš moteriai suklaidinant vyrą, kuris yra ir jos brolis, jie
buvo sujungti vienas su kitu. Ši santuoka vėl juos suvedė, ir
siela susijungė su savo tikru mylimuoju, tikruoju {phusikos}
savo šeimininku,kaip yra parašyta (plg.: Pr 3,16; 1 Kor 11,3; Ef
5,23): 10 "Nes moters šeimininkas yra jos vyras." Tada pagaliau
ji atpažino jį ir dar labiau apsidžiaugė, raudodama prieš jį,
nes prisiminė ankstesnės savo našlystės gėdą. Ir ji dar gražiau
pasipuošė, kad 15 jam būtų malonu su ja pasilikti. Ir pranašas
pasakė Psalmėse (45,10-11):"Pasiklausyki, dukra mano, pažvelki
čionai, atkreipk savo ausį: užmiršk savo tautą ir tėviškę savo.
Valdovui meili tu, gražuole, 20 nes jis tavo Viešpats..." Nes
jis įsakė jai nusigręžti nuo savo tautos ir minios meilužių,
kurių tarpe kartą ji buvo, kad pasišvestų tiktai savo karaliui,
tikrajam {fusikos} viešpačiui, ir užmirštų žemiškojo tėvo namus,
kur jai nesisekė, o prisimintų savo Tėvą, kuris yra danguje. Tai
taip pat buvo pasakyta Abraomui (Pr 12,1): "Išeik iš savo 30
žemės, iš savo giminės ir iš savo tėvo namų." Taigi, kai siela
vėl [pasipuošė] {kosmeo} savo grožiu, [vėl] džiaugėsi savo
mylimuoju, ir [jis taip pat] mylėjo ją. Ir 35 kai ji santykiavo
{koinoneo} su juo, gavo

134 iš jo sėklą, kuri yra gyvybę teikianti Dvasia, kad pagimdytų
nuo jo gerus vaikus ir augintų juos. Nes tai yra didis,
nuostabus gimimo stebuklas. 5 Ši tobula santuoka vyksta Tėvo
valia. Dabar yra paruošta dirva pačiai sielai gimti ir vėl tapti
tuo, kuo buvo anksčiau. Tada siela juda pirmyn pati savaime. Ir
tam, kad atjaunėtų, ji gauna iš Tėvo 10 dievišką prigimtį, kad
galėtų grįžti į tą vietą, kur buvo pradžioje. Tai yra
prisikėlimas {anastasis} iš mirusiųjų.  Tai yra išpirkimas iš
nelaisvės {aichmalosia}.  Tai yra keliavimas {anabasis} aukštyn
į dangų.  Tai 15 kelias, kylantis pas Tėvą. Todėl pranašas sakė
(Ps 103,1-5): "Tegul mano siela Viešpatį šlovina, ir visa, kas
yra manyje, tegarbina jo šventąjį vardą!  Lai mano siela
Viešpatį šlovina, lai neužmiršta, kiek Jis man gero padarė. Jis
man visas kaltes dovanoja, 20 gydo visas mano silpnybes. Nuo
pražūties gelbsti mano gyvybę, gaili manęs ir puošia mane savo
malone.  Gausiai man teikia gėrybių gyvenant; man sugrįžta
jaunystė 25 - skraidau kaip erelis." Tada, kai ji vėl atjaunėja
ji pakyla, garbindama Tėvą ir savo brolį, kurie ją išgelbėjo.
Nes, kai iš naujo gimstama, siela išgelbėjama. Ir tai 30 yra ne
dėka išmokstamų {askėsis} žodžių, profesionalių {technė} įgūdžių
ar knyginių mokymų. Greičiau tai [yra Tėvo] malonė, [tai yra]
dvasinė [tiesos] dovana. Nes tokie yra dangiški [Dvasios]
dalykai. 35 Todėl Išgelbėtojas paskelbė (Jn 6,44)
 
135 "Niekas negali ateiti pas mane, jei mane pasiuntęs Tėvas jo
nepatraukia; ir tą aš prikelsiu paskutiniąją dieną." Dabar
pridera melstis Tėvui ir šauktis 5 Jo visa  savo siela - ne tik
išorinėmis lūpomis, tačiau dvasia, esančia viduje, kylančia iš
gelmių - atodūsiais; atgailaujant dėl gyvenimo, kokį mes
gyvenome; išpažįstant 10 savo nuodėmes; suvokiant tuščią
apgaulę, kurioje buvome, ir tuščias aistras; verkiant dėl to,
kad buvome tamsoje ir abejonėse; liūdint dėl savęs, kad Jis
pasigailėtų mūsų; nepakenčint 15 savęs tokių, kokie esame dabar.
Be to, Išgelbėtojas {sotėr} pasakė (plg. Mt 5,4-6; Lk 6-12):
"Palaiminti liūdintys: jie bus paguosti.  Palaiminti alkstantys:
jie bus pasotinti." Be to Jis pasakė (plg. Lk 14,26): "Jei kas
20 nelaiko neapykantoje savo sielos - negali sekti manimi." Nes
išgelbėjimo pradžia yra atgaila. Todėl (plg. Apd 13,24) "prieš
Kristui (nomen sacrum XPC) ateinant {parousia}, Jonas paskelbė
atgailos krikštą." 25 O atgailaujama kančiose ir sielvarte.
Tačiau Tėvas yra geras ir myli žmogaus prigimtį, ir Jis išgirsta
sielą, kuri šaukiasi Jo, ir pasiunčia išsigelbėjimo šviesą.
Todėl 30 Jis per Dvasią pranešė (plg.  Ezech Apkr; 1 Klem 8,3):
Pasakyk mano tautos vaikams: [Jeigu jūsų] nuodėmės nusitęs [nuo
žemės iki] dangaus, jeigu jos taps raudonos, kaip purpuras
{kokkos} ir 35 juodesnės nei (ašutinė, ir jeigu)

136 grįšite pas mane visa savo siela ir pasakysite man "Mano
Tėve", aš rūpinsiuosi jumis kaip išrinkta tauta." Be to, kitoje
vietoje (Iz 30,15): "Nes taip sako 5 Viešpats, Izraelio
Šventasis: "Jeigu tu grįši ir dūsausi, tai tu būsi išgelbėtas ir
žinosi, kur buvai tada, kai tikėjai tuo, kas yra tuščia." Be to,
kitur Jis sako (Iz 30,19-20): "Jeruzalė baisiai raudojo, 10
prašydama: "Pasigailėk mūsų". Jis pasigailės tavęs, vos tik
išgirdęs tave verkiant. Ir pamatęs Jis pasigailės tavęs. Ir
Viešpats duos tau duonos varguose ir vandens priespaudoje. Nuo
šiol tie, kas tave apgaudinėja, nebeprieis vėl prie tavęs. 15
Tavo akys pamatys tuos, kurie tave apgaudinėja." Todėl dera
melstis {proseuchomai} Dievui dieną ir naktį, tiesiant į Jį
rankas, kaip žmonės, plaukiantys viduriu jūros: jie meldžiasi
Dievui 20 visa savo širdimi, neveidmainiaudami. Nes tie, kurie
meldžiasi veidmainiškai - apgaudinėja tik save. Iš tiesų, tam,
kad sužinotų, kas yra vertas {aksios} išgelbėjimo, Dievas
ištiria vidų ir 25 pasiekia širdies gelmes. Nes nėra vertas
išgelbėjimo nė vienas, kuris vis dar mėgsta apgaulę. Todėl
poetas yra parašęs: (Homeras, Odisėja, 1.48-59): "Odisėjas
sėdėjo saloje, raudodamas ir sielvartaudamas, nekreipdamas 30
dėmesio į Kalipsės žodžius ir į jos gudrybes, ilgėdamasis savo
tėvynės ir jos dūmų.  Ir jeigu jis nebūtų [gavęs] pagalbos iš
dangaus, [jis nebūtų galėjęs grįžti] 35 į savo tėvynę." Be to,
[Elena] <...> sako (Odisėja 4.260-261): "Mano širdis
nebepriklauso man.

137 Ji skrieja namo, kur aš trokštu sugrįžti." Nes ji dūsauja,
sakydama (Odisėja 4.261-264): "Tai Afroditė mane suklaidino ir
nugabeno toli nuo namų. Savo vienturtę dukterį aš palikau toli,
ir savo 5 gerą, protingą, gražų vyrą." Nes kai siela palieka
savo tikrąjį {teleios} vyrą dėl Afroditės, dalyvaujančios kūrimo
vyksme, klastingumo {apatė}, ji kenčia skriaudą.  Tačiau jeigu
ji verkia 10 ir atgailauja, ji bus grąžinta į savo namus.  Iš
tiesų, net į Izraelį Dievas nepažvelgė anksčiau, kad išvestų iš
Egipto žemės, iš vergijos, nei šis pradėjo skųstis Dievui ir
verkti dėl savo priespaudos. 15 Be to, Psalmėse parašyta
(6,6-9): "Kas gi minės tave mirties karalijoj? Kas pragarmėj
tave šlovins? Nuo aimanų aš susibaigęs, kasnakt savo pagalvį
laistau, vilgau ašarom lovą. Raudos akis man išgraužė. Pasenau
aš tarp savo engėjų. Piktadariai, 20 atsitraukit! Viešpats
išgirdo, kaip aš kūkčiodamas raudu. Dievas išgirdo jau mano
meldimą." Jeigu mes atgailausime, iš tiesų Dievas mumis
pasirūpins, Jis, kuris yra kantrus ir didžiai 25 maloningas,
kuriam šlovė per amžių amžius. Amen.  Aiškinamasis traktatas
{eksėgėsis} apie sielą

Šis vertimas lygintas su A. L. Chosrojev vertimu iš koptų į rusų kalbą.

Tomas Girdzijauskas, Kaunas, 1992

Nag Hammadi biblioteka