Medvėgalio kalnas
Kai vidurdieny pažvelgsi 
nuo Medvėgalio aukštai, 
Keturiolika bažnyčių 
aiškiai išmatai. 
Baltininkai ir Girgždutė, 
net pats Dyvitis puikus 
Pagarboj jam lenkia galvą 
per girias, miškus. 
Vien tik debesis praskleidus 
Šatrija aukščiausia, 
Pasityčiodama kartais, 
savo draugo klausia: 
Pasakyk gi, meldžiamasis, 
Kas mudviejų gali 
Plačiau Žemaičių šalį 
apveizėti? 

Bet kai rudeny ateina 
ilgi, tamsūs vakarai, 
Ant Medvėgalio vaidinas 
ir baisu tikrai: 
Kartais girdžias baubiant jautį, 
net sukrato šiurpulys! 
Kartais atsilieps nuo kalno 
žvengdamas arklys; 
Tai girdėtis iš po žemių, 
tartum kas vaitoja! 
Ar žvangėdami nuo kalno 
šimtas vyrų joja! 
Dairos, krūpčioja vaikučiai, 
išgirdę pro langą, 
Kaip raiteliai žvanga, 
trinksi žemė?.. 

Bet pas krosnį atsisėdęs 
senas bočius su vaikais 
Atsiminęs pasakoja, 
kad anais laikais 
Savo ausimis girdėjęs 
nuo senų, rimtų žmonių 
Daug, oi daug atsitikimų 
dar įdomesnių. 
Bet, nelaimei, ir senelių 
vis kaskart mažėja, 
Ir jų atmintis sukrypus 
kaip sena audėja 
Posmą ne vieną praleidžia; 
Per tat padavimai, 
Senovės atminimai 
užsimiršta. 

Ant Medvėgalio anuomet 
švento Jono naktimis, 
Budint danguje mėnuliui 
sargo akimis, 
Sako, dvylika mergaičių 
palaidais kasų plaukais 
Būk sustodavo į ratą, 
verkė ir kvatojo, 
Iš milžinkapių didvyrius 
dainomis viliojo. 
Išsiilgusios viliojo, 
kad sena gadynė 
Sugrįžtų į tėvynę 
prisikėlus. 

Bet paskui, kai mūsų ponai 
ėmė lenkais apsimest, 
O nuskurę užsimanė 
baudžiava įvest, 
Lietuvoj žilos senovės 
nebegerbdami tada, 
Ėmė šokiais trypti kalną 
svetima mada. 
Ir dabar anų mergaičių 
jau užburto rato, 
Ant Medvėgalio viliojant, 
niekas nebemato; 
Ir milžinkapiuos didvyrių 
vis dar ilsis kūnai; 
Tebemiega ten galiūnai 
nepabudę. 

Maironis
Baladės