J. St.
Aš nežinau, graži sesute! 
Ar šluostei ašaras varguos, 
Kada mylėjai vien matutę 
Ir sargą-angelą danguos.

Aš nežinau, ar ko gailėjos 
Ramiai tebmieganti širdis, 
Kada neliūdo, neilgėjos 
Vienuolė tavo paslaptis.

Ar kiaurą naktį lig aušrinės 
Akių sumerkti negavai, 
Kada, prispaudus prie krūtinės, 
Tiktai kryželį bučiavai?

Kai tavo sąžinė jausminga 
Kas dieną vystėsi skaisčiau, 
Ar nebuvai tada laiminga? 
Aš nežinau; atspėt bijau...

Kitų dienų kita saulutė 
Tau sužavėjo akeles, 
Ir užmiršai dabar, sesute, 
Linksmąsias savo daineles.

Žemyn nusviro ant krūtinės 
Galvutė nuo jaunų pečių, 
O mintys sunkios, begalinės 
Iš erdvių slenka paslapčių.

Jų neapveiksi, neužspausi, 
Gyvatos žengdama taku, 
Tik valandoj karčioj paklausi, 
Kodėl, Dievuliau, taip sunku?

Bet nesiskųsi tosios galios, 
Kuri tau širdį surakys;
Tik veido marmuras išbalęs 
Oi daugel, daugel pasakys!..

Širdis man verkia: tavo sielą 
Suprasti vienas aš galiu;
Bet skirta eit man, mano miela, 
Kitu gyvenimo keliu.

Maironis
Eilėraščiai