Ar aš kaltas
Ar aš kaltas, kad mano širdies 
Nenukalta iš šalto akmens? 
Kad tiek sykių apgautos vilties 
Neišsemsi kaip marių vandens!
Rodos, širdžiai paskirta mylėti, 
Tai kodėl gi jai tenka kentėti?

Kiek brangių atsiliepia vardų, 
Kai į buvusius žiūrim metus! 
Kiek apalpo ant lūpų maldų, 
Pamylėtus apleidžiant kraštus! 
Kam naujos pažinties beieškoti? 
Ar kad, sakant „sudieu“, beraudoti?

Žmonės spėja iš veido ramaus, 
Būk man rožėmis klojas takai;
Jiems nematoma mano vidaus, 
Na... ir laimės pavydi vaikai! 
Bet ar saulė kitaip betekėtų, 
Nors jie pragarą mano regėtų?

Nenurimstanti ieško dvasia 
To, kas dora, gražu ir kilnu;
Žiba ašaros man akyse, 
Apsigavusiam mielu sapnu;
Bet ant žemės ieškot idealo, 
Tai vien troškulį kęsti Tantalo.

Kartais kalba pagundos balsai,
Nuo žmonių užrakinus duris,
Negirdėti, nejausti visai,
Į pasaulį užmerkti akis!..
Bet nors triukšmas už kalnų paliktų,
Argi norai per tai beužmigtų?

Nebesupusi aukso sapnais, 
Jau verčiau tegu audra užkauks 
Ir, prašnekus žaibais-milžinais, 
Ji kaip vyrą į kovą pašauks! 
Bent plačiau atsikvėptų krūtinė 
Ir man širdį nukaltų gelžinę!

Maironis
Eilėraščiai