Vilija (Neris)
Iš Mickevičiaus versta 

Vilija, mūsų upelių matutė, 
Dugną tur aukso, o veidą kaip dangų; 
Vandenis semia lietuvė-sesutė, 
Širdžia ir veidu skaistesnė už bangą. 

Puikios, malonios pakalnės ties Kaunu; 
Puošia jos tulpėmis Viliją srauną; 
Myli lietuvę gražesnis jaunimas, 
Negu kad rožių ir tulpių audimas. 

Vilijai Kauno pakalnės per nieką: 
Nemuno ieško ir žiedus palieka. 
Liūdnai lietuvei ašarėlės byra, 
Nes pamylėjo kito krašto vyrą. 

Mylimą Nemuns, smarkiai apkabinęs, 
Neša pro kalnus, per laukų platybes; 
Glaudžia su meile prie šaltos krūtinės 
Ir kartu skęsta į marių gilybes. 

Tu save lygiai svetimam pašvęsi, 
Brangią tėvučių apleidus šalelę, 
Ir lyg tarp marių užmiršta paskęsi, 
Bet dar liūdnesnė, Lietuvos mergele! 

Širdį ir upę sunku suturėti; 
Vilijai bėgti, mergaitei mylėti!.. 
Vilija skęsta į Nemuną mielą, 
O bokšte liūdi mergužėlės siela. 

Maironis
Eilėraščiai