Gėlės
Kai žemę išplaus tik kvepėjimas vėjų,
Pavasario vėjų nuo marių baltų, –
Pasėsiu arimuos darželių gėles,
Pasėsiu, kad augtų sau vienos.

Jas lietūs aplaistys, o vėjai ravės;
Praeiviai nuskins atminimui...
Nuskinsiu ir aš, – širdis jei liūdės.
Dažnai ji padūkti man ima!

Kaip audros atneša nulaužtąsias šakas
Iš tų nežinomų kraštų, –
Atnešiu Tau save gyvą ar mirusį
Ir gėles iš Nemuno krantų.

Cvirka Petras
Eilėraščiai