Žemės sūpuoklės
Tu puoši žemę, Viešpatie Dieve,
Tu duodi skruzdei didžiulę pilį,
Kaip duodi medžiui žiedą ir žievę
Ir darbščiai bitei sparną ir gylį...

Todėl, kas rytą, kai tyliai švinta,
Išėjęs melstis į mano sodą,
Randu, kad rūtos naktį nekinta,
Kad paukščiai čerška giesmę vienodą...

Rauda vienodai ir gūdūs vėjai –
Tad, jei Tu visa vienaip supynei,
Kodėl Tu, Tėve, žmogui įdėjai
Dvejopą širdį į jo krūtinę...

Juk tas, kam raustis, kaip kurmiui, reikia,
Knaisioti šykštų molį pajūry,
Skundžias, kaip vergas, ir skirtį keikia
Ir, kaip našlaitis, į tolį žiūri...

Bet jam į jūrą vos išsiveržus,
Gelmių ir tolių širdis pabūgsta,
Ir jis sapnuoja apleistus beržus,
Vergijos slenksčio jam vėl pritrūksta...

Baltrušaitis Jurgis
Eilėraščiai