Žvirbliai ir kaliausė
Sutarė žvirbliai pasimylėt kartą. 
O kad lyg gėda laužyt žodį tartą, 
Išlėkė pulkas grūdų paieškoti. 
Atrado dirvą, kviečių kelias lyses 
Ir, kuris buvo lyg labiau išdrįsęs, 
Šoko prie darbo: varputes terioti.

Štai vienas žvirblis pamatė tuo tarpu 
Kasžin ką juodą styrint viršum varpų 
Ir išsigandęs „čir čir čir“ suriko. 
Žvirbliai, išgirdę, kad jų draugas rėkia, 
Nelaukdami, tuoj į krūvą sulėkę, 
„Kas čia yr,– klausia, – kas čia atsitiko?“

Žvirbluks parodė – taip, tikra teisybė:
Kviečiuose riogso bauginga baisybė. 
Lyg būtų paukštis: turi sparnus, snapą... 
Lyg lėkti taikos... kas tai per daikts būtų? 
„Kad į nelaimę iš mūs kas nekliūtų!“ – 
Šnekasi žvirbliai, vos gaudami kvapą.

– Vyrai, ar žinot? tai tikras erelis! 
Aš jį pažįstu! – tarė viens žvirblelis.
– Lėkime iš čia, kol da sveikas sparnas!
– Netiesa, broli! sakau, kad pelėda!
– Ir nuo jos bėkim nes ir ta mus ėda!
– Tai vanags, vyrai!– Ne ne ne, tai varnas!

Da bailių žvirblių balsai nenutilo, 
Tuo tarpu vėjas lyg tyčia pakilo 
Ir sujudino kviečiuose baisybę. 
Žvirbliai varguoliai per valandą ūmą 
Tarytum šaute sulindo į krūmą 
Užmiršę kviečius ir varpų gausybę.

 * *

Mat žvirbliai, žodžių baugingų paklausę, 
Arčiau nebandę pažinti baisybės, 
Palydėj' kviečius... Na, o iš teisybės 
Kviečiuos būt radę tik seną kaliausę.

Eilėraščiai