Žmogeli, pabučiuok mane
Veliuonos bažnytkalny, sako, yra užkeiktas dvaras ir pana. Vienąsyk labai dievobaimingas žmogelis pasivėlino į bažnyčią. Skubinosi jis kaip galėdamas, bet jau numano, kad ras kunigą prie altoriaus. O kitąsyk nebuvo dar to tako, kur eina pro namą skersai kalno, bet reikėdavo eiti aplinkui keliu per tarpkalnę. Einąs šis poteriaudamas per tarpkalnę, eidamas žiūri, kad jau tokia graži pana sėdi ant skrynios, kad jau tokia graži, kad miela! Ir sako ta pana:

– Žmogeli, pabučiuok mane!

Žmogus nusispjovė ir nieko nesakydamas eina tolyn. Pana vėl:

– Žmogeli, pamislyk tiktai, kas yra skrynioje – užteks tau ir man. 

Žmogus rėžė pro šalį.  

– Žmogeli, pasigailėk, pabučiuok mane, o būsiu išvaduota ir tu būsi laimingas.  

– Kad tu pragaran nugarmėtum, nebegundžius manęs!  

Po tų žodžių žemė atsivėrė, pana sucypė, suvaitojo ir barškėdama į skradžias tiktai tuos žodžius pasakė:  

– Žmogau be mielaširdystės, tau buvo nuo Dievo leista mane išgelbėti, jei tiktai būtum išpildęs mano prašymą, o dabar vėl einu septynis šimtus metų į pragarą kentėti. Nors pranešk svietui apie mane.

Bet dar iki šiol apie ją nieko negirdėti.

Padavimai