Poezija
Išvydau ją, kai vakarinė 
Žvaigždė skaisčiai danguos mirgėjo, 
O marių erdvė begalinė 
Nuo pilno mėnesio tviskėjo.

Gamtos ramumo ir svajonės 
Zefyro nedrumstė dvelkimas;
Ramiai ilsėjos vargo žmonės, 
Padangiais skrido Serafimas.

Išvydau ją ant marių krašto:
Skruostai kaip marmuras išbalę;
Iš jos akių skaičiau be rašto 
Tylaus ilgėjimos begalę.

Gamtos ramumas neramino 
Jos iškentėjusios krūtinės;
Nuo žemės ašarų vadino 
Sesutę žvaigždės sidabrinės.

Iš lūpų skundo negirdėjau, 
Tiktai jaučiau jos širdį baugią 
Ir netikėtai pamylėjau 
Našlystės mano liūdną draugę.

O ji, padavusi man lyrą, 
Į tą užburtą vedė šalį, 
Kur takas ašaromis byra, 
Kuriuo retai kas eiti gali.

Gražybių paslaptis nurodžius, 
Ji širdį man jausmingą gvildė;
Jai stebuklingus davė žodžius 
Ir ausį dainomis pripildė.

Gražus regėjimas prapuolė, 
Ir kraujas gyslose sustingo!.. 
O vis negal širdis-varguolė 
Užmiršti veido paslaptingo.

Maironis
Eilėraščiai