Iš Danutės akių
Iš Danutės akių tai dangus, tai naktis;
Jų gelmė - amžina paslaptis! 
Pasakyk, pasakyk, kas per galia-dvasia 
Tavo žavinčios akyse?

Kad man vakar sakei, jogei myli mane, 
Tų akių neužmiršiu, oi ne! 
Lyg pavasario rytas, kad šypsos meiliai
Ir jo žavi pirmi spinduliai.

Bet dabar į akis tau pažvelgti bijau:
Jas blakstėnais užleidi tuojau... 
Pasakyk man vienam, pasakyk, balandėl! 
Ko taip liūdi? Kodėl, oi kodėl?

Vėl pažvelk maloniai! Aš tau giesmę už tai, 
Giesmę naują išvesiu rimtai;
Paklausyk, parymok, ar ne tavo pačios 
Bus tai pasaka vargo-kančios?

O, prašnek maloniai! Ta kančia, tie vargai, 
Man tikėk, nebevargins ilgai;
Vien tik dainiaus giesmėj jų aidai bepaliks 
Ar į širdį nekaltą įsmigs.

Daug kentėjus šalis, žeme bočių senų,
Pasiilgusi saulės dienų,
Atsibuski ir kelkis, džiaukis veidu viešu:
Atgimimo tau giesmę nešu.

Aš tau giesmę nešu ištvermės ir vilties 
Po sunkios vakarykščios nakties! 
Daug kentėjus Danute, užmirški vargus! 
Juk tu - mano naktis ir dangus...

Maironis
Eilėraščiai