Šunų kalba
Buvo ponas ir turėjo gerą piemenį. Tas piemuo nuvarė jaučius ganyt. Šituos jaučius praganė. Parėjo namo, ponas rėkia:

– Eik ieškot!

Šitas piemuo pasiėmė tris šunis su savim, nes jau tamsu buvo, bijo, ir nuėjo į mišką ieškot jaučių.

Po mišką vaikščiojo, vaikščiojo – niekur tų jaučių neranda. Stovi trys šunys prie jo, ir jis klauso, kad tie šunys tarp savęs kalba. Vienas šuo sako:

– Kad aš ėsti noriu!

– Ir aš noriu!

– Ir aš noriu!

Tada vienas šuo sako:

– Bėk! Paėsi, namo parbėgęs, o mes prie piemenio paliksime. O kai tu atbėgsi pas piemenį, tai mes iš eilės kitas, paskui trečias – taip ir piemenį saugosim ir paėsim, parbėgę namo.

Kai pirmasis šuva atbėgo miškan, šitie klausia:

– Na, ar  paėdei?

– Ėdžiau, bet nenorom. – Sako, – vandens nebuvo, tai šeimininkė nenorėj eit atnešt, ten lovelin prišlapino, žalių miltų įpylė. Tai aš paragavau – negardu ėst, mečiau ir neėdžiau.

Šitie šunys, kurie buvo pas piemenį, sako:

– Tai mes ir neisim ėsti.

O piemuo viską girdi, ką šunys kalba.

Parėjo piemuo su šunimis namo ir sako šeimininkei:

– Kodėl taip šunims darei: neturėjai vandenio – tai nėjai, bet prišlapinai ir užmaišei žalių miltų?

Ta šeimininkė susiėmė už galvos:

– Iš kur tu galėjai žinoti miške, už šitiek kilometrų?

Šitas piemuo nusirengė, vyžas nusiavė. Kai nusiavė vyžas – šunys stovi, o ką jie kalba, jis nebesupranta. Mat jo vyžoj buvo įkritęs paparčio žiedas. Kai vyžas nusiavė, žiedas iškrito – jis ir vėl normalus tapo. O kai turėjo žiedą, ir žvėrių, ir paukščių kalbą suprato.

Mitologinės sakmės