Vilnies elegija
Stebėk, kaip jūroj vilnys siaubia, kyla 
Ir veržias, sraujos, iš pilnio į pilnį, 
Prie žemės slenksčio, į pakrantės tylą – 
Ir tu, klajokli, vien kartoji vilnį!

Štai atliulėjo iš tolio mįslingo 
Į kopos miegą viešnia baltagaurė, 
Sušniokštus plūdo į smiltį ir dingo – 
Nuleisk išgertą tavo mirksnio taurę!

Po jos ir kitos verpiasi iš naujo,
Ir kur jos lūžta, lyg nieko nevyko,
Tik sraujos čiurkšlės smiltį laižo, plauja –
Kur tavo eita, pėdsakų neliko...

Galingos vilnys, kol vėjai jas pučia – 
Jų skirtį baigia purkšmenos ir putos, 
Šios žemės pilnio netvarūs likučiai – 
Tokios ir tavo trumpos dienos būtos!

Baltrušaitis Jurgis
Eilėraščiai