Dvi žvaigždi
Žvaigždė, danguos užgimus, nušvito iš aukštybių 
Ir dreba ten per amžius, nes uždegė ją – Dievas; 
Apšviečia aukštus kalnus, tamsias girias ir pievas 
Ir mirkčiodama žiba kaip diemantas gražybių. 

Žvaigžde, mėlsvų padangių žibute sidabrine! 
Tarp marių rodai kelią kaip angelas šviesybių; 
Paklydusiam keleiviui tu mirksi iš tamsybių 
Ir jauną kvėpi viltį į gęstančią krūtinę. 

Nušvinta kartais žmogui žvaigždė ir čia, ant žemės, 
Uždegusi krūtinę stebuklais įkvėpimo; 
Ji neša naują galią ir meilę begalinę: 

Prašvinta tuomet kelias suvargusiam užtemęs; 
Savy jis jaučia ugnį kilnesnio pašaukimo!.. 
Laimingi, čia, ant žemės, bent kartą ją pažinę! 

Maironis
Sonetai