Dyvitis
„Nuo Alkų ir Piliakalnio, – 
susimąstęs pasakiau: 
– Vežk mane pro Aukštagirį 
ir pas Dyvitį veikiau“. 
„Ar ne aukso užžavėto 
sveikas ten ieškot manai? 
Daugel čia dabar ponybės 
kažko lankosi dažnai. 
Bet ne kalne, karalaitės 
nugramzdintame dvare, – 
Auksas čia kaip ir Girgždutėj 
užžavėta ežere. 
Ir pats ežeras tviskėjęs 
ten, už kalno, platumoj, 
Tik paskui sargybai aukso 
toj prasimušė lomoj“. 
„Aš ne aukso, – ieškau turtų 
čia užburtų brangesnių: 
Tie kalnai man daug apsako 
iš senovės davinių; 
Sako, kaip čia bočiai gynės 
nuo kryžiuočių kruvinų, 
Kokios giesmės jų giedota 
tarp tų girių ir kalnų!“ – 
„Iš nemokyto kaimiečio 
ponai tyčiojas dažnai: 
Argi gal prieš Dievo valią 
prakalbėt kada kalnai? 
Rods, iš Dyvičio eglyno 
matos eglė štai toli! 
Ta senutė būk tai šnekant!.. 
tik suprast jos negali. 
Bet to ežero panytė, 
sakos, klausius valandom's, 
Apie praeitį ją kalbant 
eglių augančioms kartoms“. 
„Vežk mane pas tą Jūratę! 
Plauksme drauge laiveliu: 
Pasakų senutės eglės 
Gal ir aš suprast galiu“. 

 

Susimąstęs žiūri mėnuo 
iš ramių dangaus skliautų; 
Laibas supa mus laivelis 
tarp siūbuojančių meldų. 
Skamba jaunas dainų aidas! 
klausos jo aplink miškai: 
Eglei motinai sapnuojas 
didžio Vytauto laikai. 
Nuo mėnulio pasislėpus, 
miega slėnyse naktis: 
Nuo kalnų, senų senelių, 
šneka amžių praeitis! 
Šneka irgi tau, sesute, 
iš akelių mėlynų!.. 
Bet ne praeitis senoji, 
tik daug paslapčių jaunų!.. 

Ko kalnai tie nėra matę 
amžių praeity margoj! 
Ko tas ežeras nesupęs 
krikštolinėje bangoj?! 
Turi Dyvitis daug turtų, 
daug užburtų paslapčių: 
Daugel pasakų senovės!.. 
ir šio meto atminčių!.. 

 

Ne dėl aukso čia paslėpto, 
tik dėl turtų brangesnių 
Puikų Dyvitį pamėgau, 
vienas žemės vargdienių. 
Pamylėjau, įsidėjau 
nuo palaimintos dienos 
Eglės pasakas senovės, 
dainas Lietuvos jaunos!.. 

Maironis
Baladės