Skurdžioj valandoj
Man, žinau, sopulingos čia ant žemės kelionės 
Niekados neapšviesi, viltis! 
Ir meldžiau nebe kartą kaip didžiausios malonės, 
Kad akis man užspaustų mirtis. 

Apsiverkti nemoku, pasiskųst negaliu: 
Nesupras žmonės mano kančios! 
Ir nužengsiu į kapą su tuo skausmu giliu, 
Kurs be vardo paliks visados!.. 

Dvasios saldūs regėjimai, nemirštą troškimai, 
Iš dangaus man atskridę sapnai! 
Širdį uždegėt meile kaip šventi serafimai, 
Bet jai nedavėt laimės visai. 

Veltui ilgis, nerimsta iškentėjus dvasia; 
Nor padangėmis skleisti sparnus, - 
Kūnas riša ją pančiais ir nedora valia 
Nekalčiausius apskundžia sapnus. 

Gal taip Dievo žadėta, kad nešviestų žvaigždė 
Man, nuklydusiam skausmo keliais, 
Kad per tai galingesnė gimtų mano giesmė, 
Ausį lepintų žodžiais giliais. 

Sarge-angele mano! Tarp šių žemiškų kovų, 
Jei nupuolu, nekaltink manęs! 
Aš taip silpnas ir vienas! Būk keleivio vadovu, 
Iki jam gyvata neužges! 

Daug nuo žemės nelaukiau, tu geriausiai žinai; 
Mano sąžinė tau atvira; 
Daug vargau ir kentėjau, gal Aukščiausias už tai 
Man atleis, jei suklydau kada. 

Maironis
Eilėraščiai