Senelė prie lango
Vieni tėvai turėjo sūnų ir mergytę. Pas juos gyveno taip pat sena senelė. Tas sūnus buvo labai geras ir tėvams, ir senelei. Senelė sakydavo:

– Žinai, vaikeli, kai mirsiu, aš ateisiu pažiūrėt, ar tu visada toks geras būsi.

Po kiek laiko senelė mirė.

Buvo žiemos laikas. Žmonės, kad būtų šilčiau, užsidarydavo langines. Tų namų langinėse buvo išpjautos širdys. Mergytė išėjo pas savo draugę vakare. Švietė mėnuo. Ėjo ir sutiko tą senelę. Nieko nei ji, nei ta nesakė, prasilenkė ir eina toliau.

Mergytė pažino senelę. Jai parūpo pažiūrėt, kur ji eina. Senelė priėjo prie lango, užsidengė rankom galvą ir ėmė žiūrėt pro išpjautą širdį į vidų. Žiūrėjo žiūrėjo ir pranyko.

Tas berniukas buvo viduj. Rytą mergytė jį klausė:

– Ar matei, kaip į tave žiūrėjo senelė?

– Ne, nemačiau, – atsakė berniukas.

Mitologinės sakmės