Žmogus liepsnose
Mano žmogus pasakojo. Jis važiavo į malūną, į Lauciškę, pikliuoti. Kai daug suvažiavo, kol gavo, vėlai jau buvo, naktis, rudens laiku. Supikliavo ir išvažiavo namo. Tai dabar, sako, aš važiuoju namo, ir, nuo kalno į pakalnę važiuojant, dirvos yra, o toliau kapukai. Tai, sako, aš važiuoju vieškeliu ir žiūriu – eina. Manau, kad žmogus su žibintu. Atvažiuoju arčiau, žiūriu, kad jis eina antroj griovio pusėj, ir eina žmogus, o jam iš šonkaulių liepsnos kyla, ir taip kyla kaip iš puodo garas, tas išeina – kitas eina. Aš važiuoju vieškeliu, o jis antroj pusėj griovio krantu eina. Aš pamažėliais žingsniukais važiuoju – ir jis. Ėjo, ėjo, sako, sykiu su manim, ir kai atėjo lig tų kapukų, skersai to vieškelio pro arklių nosis perėjo ir nuėjo, ir nuėjo ant tų kapukų.

Tai tas tikras atsitikimas buvo.

Mitologinės sakmės