Nebėr bauko – dundulis užmušė
Vieną kartą buvo neturtingas berniukas ir norėjo paimti turtingą mergaitę. Ir sugalvojo jis iš velnio pasiskolinti pinigų, pasirodyti, kad daug turi. Nuėjo jis į mišką ir šaukia:

– Velne, velne, ateik čia! Velne, velne, ateik čia!

Ir prisistatė žmogus su skrybėle.

– Kam, – sako, – manęs reikalauji?

– Aš norėč vieniem metam pinigų pasiskolint.

– Ar daug reikia?

– Na, apie siekelį.

– Na, gerai, palauk čia.

Už kelių minučių atnešė jam tuos pinigus, pripylė pusę maišo. Jis sako:

– Kai reikės atiduot, kur aš tave rasiu?

– Agi toj pačioj vietoj.

– O kaip man tave pašaukt?

– Pašauk taip: „Baukai, Baukai, še pinigus! Baukai, Baukai, še pinigus!" O kad kitaip šauksi, gali kits ateiti, o kad taip šauksi, tai aš pats ateisiu.

Gerai. Parsinešė jis tuos pinigus, nueina pas vieną turtingą mergaitę ir sako:

– Eik tu už manęs.

– Kaip aš eisiu, kad tu toks neturtingas, – sako, – manęs tėvai neleis.

– Agi aš, – sako, – labai daug pinigų turiu! Parodė jis tuos pinigus ir tėvam, ir mergaitei – tai sutiko.

Susituokė. Bet jis tų pinigų neleido niekur nė vienos kapeikos. Ta klausia:

– Kodėl neleidi?

– Palaukim, – sako, – už metų, tada pradėsim leist. Suėjo lygiai metai, jis su tais pinigais nueina vėl į tą pačią vietą ir šaukia:

– Baukai! Baukai! Še pinigus! Baukai! Baukai! Še pinigus!

Šaukia ir šaukia – nieko neprišaukia. Pagaliau išgirsta balsą, per mišką ateina rėkims:

– Nebėr Bauko – Dundulis užmušė! Nebėr Bauko – Dundulis užmušė!

Apsidžiaugė berniukas, užsidėjo tą maišą ant pečių ir paarėjo namo. Na, daugiau pradėjo leisti tuos pinigus. Gyvulių prisipirko, namus išsistatė, puikiau pradėjo gyventi, gražiai sutiko, buvo turtingi, laimingi.

Mitologinės sakmės
Sakmės apie velnią