Numirėlis ir linai
Trys panos, Ona, Marytė ir Teresė, turėjo po kavalierių. Jie visi ėjo vakarot. Buvo miręs kaimyno vaikinas. Eidama Marytė pro kapus pasakė:

– Kelkis, Stanislovai, iš kapo, gana čia tau gulėti. Einam vakaroti!

– Tuoj ir aš ateisiu!

Nusigando Marytė ir sako:

– Argi gali būti, kad jis kalbėtų?

Nuėjo jie į vakaruškas, žiūri, kad ir jisai atėjo.

Viskas būtų gerai, bet kad ant jo užpakalio yra uodega, kojos kanopinės kaip arklio. Ir jis pradėjo Marytę imt šokti ir sako:

– Mane kvietei – dabar ir einam abudu.

Jinai išbėgo iš vakaruškų ir jaujon už linų užlindo. Jis atėjo į jaują ir sako:

– Kas čionai dabar manęs neleidžia?

Linai atsakė:

– Mes! Kolei neišminsi mūsų, neišbruksi, tol mes tavęs neleisim į jaują!

Marytė sėdėjo už antros linų eilės. Pirmoji eilė atgriuvo. Tai dabar yra viena. Marytė antroj eilėj linų. Vaikinas sako:

– Leisk, antroji eilė, mane prie Marytės!

Linų eilė atsakė:

– Kolei manęs neišminsi, neišbruksi, nesuverpsi ir neišausi – neleisiu!

Tuo tarpu gaidys užgiedojo. Jisai uodega suplasnojo ir pasakė Marytei:

– Tavo laimė yra, ne mano!

Ir visa.

Mitologinės sakmės