Surjai (Saulei)
Dievų nušvitęs atsidengė veidas: 
Akys Varūno ir Mitro, ir Agnies. 
Savim pripildė dangų, orą, žemę 
Surja, ta siela stingio (mirties) ir judrumo. 

Tartum meilužis savo numylėtos 
Vejasi saulė raustančios aušrinės 
Ten, kur dievotos giminės ir kartos 
Džiaugdamos eina iš laimės į laimę. 

Linksmi saulutės žirgai šviesiakarčiai, 
Skaistūs ir smarkūs, giesme apdainuoti, 
Gerbiami bėga per aukštąjį dangų; 
Žemę ir dangų aplekia į dieną. 

Surjos dievystę, puikią jos didybę, 
Vos tik atskleidus, vėl naktis uždengia; 
Vos šviesūs žirgai iš vietos paleista, 
Naktis, žiūrėk jau, uždangalą rengia. 

Išvaizdą puikią Mitrui ir Varūnui 
Surja saulužė danguje dabina, 
Nešdama vieną spindinčią ir žydrą, 
Tai vėlei antrą prieblandoje tamsią. 

Šiandie, dievuliai, patekėjus Surjai, 
Teikitės saugot mus nuo vargo, skurdo! 
Pasigailėkit, Mitre ir Varūne, 
Aditie Sindhau, Prithivi ir Diejau! 

Maironis
Eilėraščiai