Ne vienas metas, risčia prabėgęs...
Ne vienas metas, risčia prabėgęs, 
Šitai man galvą širmai aptraukė; 
O penktas kryžius, pečius prislėgęs, 
Vargiai ko gero poryt belaukia. 

Išnyko aukso dienų svajonės, 
Kurios dainavo aušros giesmelę; 
Kapuos nurimo pavargę žmonės, 
Kurie man rodė gyvatos kelią! 

Pati Dubysa siauresnė teka; 
Aukšti jos kalnai lyg kad nuslūgo; 
Anuomet kalbios, dabar maž šneka 
Žvaigždėtos naktys!.. Rudens pabūgo? 

Nejaugi laikas į bočių šalį, 
Kur meldžias kryžiai, liūdnai palinkę? 
Iš kur numirę sugrįžt nebgali, 
Ramybę amžiną sau pasirinkę! 

Maironis
Eilėraščiai