Ežeras
Sonetas
Mano širdies ramumo
Niekas nūnai neišvaikys

Ežeras putoja... Bangos nesvetingos
Liūdną giesmę traukia ir į krantą žemą
Puola, it širdužėn mintys gedulingos,
Kad, užėjus vargui, sielvarte jos gema.

Nors ir tvirtas laivas ir dar sveikos burės,
Ir prieš audrą spirias, viesulo neboja,
Bet vanduo pakyla, šėldamas, paniuręs,
Ir nasrais žvalgena, ir piktai skersuoja.

Betgi aš, deja, visai nenusiminęs:
Man širdis ramioji slėpiningai snaudžia,
Jausdama kariones užmirštos gadynės...

Mat, jos įnirtimas ežero nespaudžia;
Jai vis vien, ar siunta, ar visai nurimęs
Vandenis savuosius sąmoningai plaudžia.

Eilėraščiai