Pilsiu! Pilsiu!
Čia viena moteris pasakojo. Kai ji buvo septynerių metų, tai jai buvo toks nuotykis. Jie buvo išsinuomavę svetimą žemę Trakų rajone. Ir ten niekas tam namely negalėjo būti – vienam kambary vaidenosi.

Kartą jų tėvai išvažiavo į turgų, o jie keturiese vaikai pasiliko. Ji buvo vyriausia. Saulei leidžiantis, išbėgo vištos iš pakrosnio, ir išėjo toks mažas senelis. Vaikai kad nusigando – užlipo visi ant stalo. Jinai turėjo mažą rykštytę, tai išsigandus sako:

– Tiš po krosnim! Tiš po krosnim!

O tas mažas senelis ateina prie stalo. Ir kai eina, tai vis tuks tuks tuks ir vis kalba:

– Pilsiu! Pilsiu!

O ji vėl:

– Tiš po krosnim!

Jis vėl ir nuėjo su vištom po krosnim.

Ir jie negalėjo būti tuos namuos. Metus pabuvę, išėjo.

Atėjo kitas žmogus ten gyvent. Jis turėjo sūnų. Tas senelis išėjo iš po krosnies ir, priėjęs prie to vaikino, sako:

– Pilsiu!

Tie išsigando ir nevalgė vakarienės.

O paskui vienas senelis pasakė:

– Reikėjo su šaukštu tam seneliui duot per kaktą.

Tas sūnus sako:

– Tegul jis kitą kartą ateis, aš jam taip ir padarysiu.

Ir kai jis pasirodė, sūnus pasakė:

– Pilk! – ir pylė su šaukštu per kaktą.

Ir pasipylė iš maišelio auksas.

O ten buvo maišelis šilkinis, raišteliais užrištas.

Mitologinės sakmės