Boken om vårt land/Kapitel 6
Jag sade: »Måste jag älska mitt fädernesland mycket?»

»Ja», sade min moder. »Mer än dina käraste, mer än
dig själv. Mer än ditt hem och allt, vad du äger. Mer
än hela din jordiska välfärd, ja, mer än ditt liv. Men icke
mer än din Gud, din heder och ditt samvete.»

Detta förstod jag icke. Jag förstod nu, huru man
kunde arbeta för något annat än egen fördel. Men det
tycktes mig vara obilligt och hårt att uppoffra allt för ett
land, som icke är mitt allena, utan tillhör så många.
Varför skulle just jag giva bort min egendom eller mitt liv, när
det finnes så många andra, som kunna göra det i mitt
ställe? Detta må vara deras sak; vad angår det mig?

Några dagar därefter stod min moder vid forsen och
sköljde vävar. Det hade regnat, stenarna voro våta. Min
moder halkade och föll i vattnet; strömmen bortförde
henne; jag glömmer det aldrig! Många människor stodo
på stranden; alla voro bestörta, men ingen visste råd eller
hjälp. Jag var endast ett svagt barn men att stå där
rådvill och se min moder dö, nej, det kunde jag icke. Där
låg en åra; — jag tog den och sprang ut i vattnet. Jag
visste knappt, vad jag gjorde. Forsen brusade och ville
rycka mig med sig, men jag lyckades räcka min moder
åran, och vi kommo båda lyckligt till stranden.

Då tog min moder mig i sin våta famn och kysste mig
kärligen. »Varför har du vågat ditt liv för mig?» sade,hon.
»Stodo där icke många andra på stranden? Varför skulle
just du uppoffra dig för min skull? Kunde icke en annan
göra det i ditt ställe? »
Jag sade: »Det tänkte jag icke på. Huru kunde jag se
dig i fara och icke hjälpa dig? Jag måste ju våga mitt liv
för dig.»

Då log min moder i tårar och sade: »Ja, du måste ju
lyda Guds röst i ditt hjärta. Och så är det även om ditt
fädernesland är i fara. Icke tänker du då på de många
andra. Guds röst i ditt hjärta säger dig, att du måste utan
betänkande springa i strömmen. O, mitt barn, när den
rösten kallar dig, när ditt land behöver dig, var då icke
tvehågsen, utan modig, och offra allt för din plikt! Så
hava tusen, tusen gjort före dig. De hava hört strömmen
brusa och själva stått på den torra stranden. De hava
suttit i välstånd och trygghet långt ifrån faran, när en
avlägsen del av deras land har råkat i nöd. Och dock
hava de icke tvekat. De hava frimodigt dragit ut till
mödor och kamp; de hava villigt givit sin sista skärv, sina
barn och sig själva för denna deras stora, gemensamma,
älskade moder, fäderneslandet. Och antingen de hava
dukat under i striden eller vänt som du med seger tillbaka,
— aldrig hava de ångrat sin hjältemodiga försakelse eller
sin ärofulla kamp. De allena, som övergivit sitt land i
farans ögonblick, dessa fega, lata, trolösa barn av en
trofast moder, de hava sedan aldrig haft frid eller glädje i
hela sitt liv. Deras landsmäns förakt, deras egen blygsel
och samvetets förebråelser hava icke givit dem någon ro.
De hava undflytt striden och fått strida inom sig. De
hava sökt frid och funnit en evig ofrid. Den, som älskar
sitt liv mer än plikt och heder, han bygger sitt hus på en
bräcklig is, och strömmen skall uppsluka honom.

O, mitt barn, försaka dig själv med ett frimodigt hjärta!
Då skall Gud välsigna din redliga vilja, och du skall vara
ett värdigt barn av ditt älskade fädernesland.»

Boken om vårt land