Boken om vårt land/Kapitel 103
Väinämöinen återvände, orolig över löftet att sända
sin broder till Pohjola. Han uttänkte därför en list och sjöng
vid vägen en himmelshög gran, i vars grenar hängde
månen och Karlavagnen.

Väinämöinen fann Ilmarinen i smedjan och lockade
honom att beskåda den praktfulla granen. Den ärliga 
smeden lät narra sig och klättrade upp i granen för att nedtaga
himlaljusen. Granen gäckade honom och sade: ”O, du 
enfaldiga hjälte, nu har du som ett barn klättrat upp i min
krona för att fånga månens skenbild och falska stjärnor!”

Strax framkallade Väinämöinen en stormvind, som
förde hans broder ovanom månen och nedanom solen med
sig till Pohjola. Ilmarinen hälsades med glädje av Louhi,
som på det bästa undfägnade honom och framställde för 
honom sin dotter i präktiga kläder. För att vinna henne till
hustru lovade han att smida Sampo.

Men för att smida behövde han smedja, blåsbälg, 
släggor och städ, och sådant fanns icke i Pohjola. Ilmarinen
var icke rådlös: han valde sig ett passande ställe mellan
stora stenblock och skaffade sig, vad han behövde. Arbetet
började, trälarna skötte blåsbälgen. På tredje dagen drog
smeden ur ässjan en gyllene båge, men bågen hade onda
vanor, den ville var dag sikta på en människas huvud.
Ilmarinen bröt den i stycken, kastade den i elden och 
framdrog följande dag en guldsmyckad båt. Även den hade 
oseder, drog utan orsak i krig och sändes samma väg som bågen.
Nästa dag uppstod ur elden en guldhornad ko med solens
och sjustjärnans märke på pannan, men hon hade ovanan
att sova i skogen och utstjälpa mjölkstävan. Hon kastades i
elden, och nu framdrogs en gyllene plog. Den åter hade
den oseden att plöja andras åkrar och kastades som de andra
i elden. Nu tog Ilmarinen vindarna till sina 
smedjedrängar. Ostan pustade, västan pustade, sunnan blåste än mera,
och nordan ven med sin fulla kraft. Lågan stod ut genom
smedjans gluggar, gnistorna sprakade, sotet dammade, röken
steg i täta virvlar upp emot Jumalas gård.

Så förgingo ånyo tre dagar, och nu framdrogs äntligen
Sampo ur ässjan. Ilmarinen svängde hurtigt sin slägga
och hamrade konstverket färdigt. Det var ett 
hemlighetsfullt, dyrbart trollredskap. Vid Sampos ena kant var en
mjölkvarn, vid den andra en saltkvarn, vid den tredje en
penningkvarn; där malades ett mått till förtäring, ett till
försäljning, ett till förvaring. Däröver blev Louhi mycket
glad och skyndade att gömma det mäktiga redskapet bakom
nio lås, på nio famnars djup uti kopparberget.

Men när Ilmarinen fordrade sin belöning, uppfann
Pohjolas tärna många undflykter. Hon hade så många
sysslor ogjorda; hon hade ej plockat markens bär, ej sjungit
vid stranden, ej lekt i lövskogen, och om hon flyttade bort,
vem skulle då locka vårens gökar att gala på kullarna? 
Ilmarinen ledsnade vid dessa betänkligheter, och när Louhi,
som vunnit sin önskan, icke hade något emot hans hemresa,
återvände han i båt tillbaka till Väinölä.

Boken om vårt land