Boken om vårt land/Kapitel 87
Finnarna hava alltid ansett det för en mannabragd 
att döda starka rovdjur. Därför hava de ock hållit 
björnen högt i ära såsom en värdig motståndare, och när en 
björn fälles, bruka jägarna med stor ståt fira hans gravöl. 
Den döda björnen hälsades i gamla visor med de ömmaste 
smeknamn: skogens guld och silver, skogens äpple, 
skogens sköna lionungstass. Och jägarna besjöngo under 
gästabudet hans födelse, hans bedrifter och hans ärofulla 
död. 

På Kitunen hemman i Virdois, vid gränsen mot 
Österbotten, hade en bonde sex gossar. Fem voro stora och 
starka, varför de följde fadern i arhetet, men den äldsta, 
som hette Mårten, var i barndomen liten och svag. Han 
fick råda sig själv, gå med bössan i skogen och skjuta 
tjädrar, orrar och järpar, som de övriga läto sig väl smaka. 
Därav blev Mårten en flink skytt med säkert öga, säker 
hand och ett modigt hjärta. En morgon på sena hösten, 
när han var sexton år gammal, mötte han oförväntat en 
stor björn på en gångstig i skogen. Den vintersömniga 
Nalle, som alldeles icke hade någon respekt för den 
spensliga gossen, kom brummande på två ben emot honom, 
liksom ville han säga: »Ur vägen, pyssling!» Detta 
förargade Mårten. Han lade an med sin säkra lodbössa, och 
pang! — björnen hoppade, träffad i hjärtat, väl ett par 
meter högt med ett förskräckligt rytande, varefter han 
föll död till marken. Först nu blev Mårten rädd och klev 
upp i ett träd; men björnen låg, där han låg, och andtru-
ten sprang gossen till gården för att berätta sitt äventyr. 
Där ville först ingen tro honom; dock fick han faderns 
häst och släde. Hed stor möda hemsläpades den tunga 
besten från skogen, och från den dagen kallades lilla 
Mårten »urhoollinen poika», den tappra gossen. 

Mårten Kitunen fick snart det ryktet om sig att vara 
en mästerskytt och den bästa bössmeden i hemtrakterna. 
Hans äventyr skulle fylla en hel bok. En gång skidade 
han på tjäderjakt ända till Keuru och hörde, att där 
fun-nos björnar i Liukko ödemark. Det var i mars månad. 
Mårten tog med sig två kamrater, och en gubbe visade 
vägen. Men vägen blev lång, gubben tröttnade, vände om 
och skrattade åt dessa narrar, som gjorde sig så onödigt 
besvär. Icke långt därefter kommo de tre skyttarna till 
en björnlya och sågo väldiga bjässar masa sig där i all 
maklighet. Nu hölls krigsråd: var skytt tog en björn på 
sin lott. Mårten fällde den första och därtill ännu sju 
ungar. Kamraterna fällde de Övriga, och dagen därpå 
släpades tio döda björnar till Liukko hemman. Då skrattade 
icke gubben mera; han trodde nu fullt och fast, att Mårten 
Kitunen var en trollkarl. 

Björnen brukade ofta hälsa på böndernas sveder och 
kalasa där på den mognande rågen. Mårten var nyfiken 
att se, huru detta gick till, och klev en sommarafton upp 
i en tall bredvid sveden. Björnen köm ganska riktigt, 
nosade först försiktigt omkring, men fann inga misstänkta 
spår och begav sig mitt in i rågen. Mårten Idev ned, kröp 
tyst efter honom och skickade honom ett par kulor i 
ryggen. Rytande hoppade björnen upp. Mårten kastade 
sig till marken, Nalle sprang över honom utan att stanna. 
Följande morgon hittades Nalle svårt sårad i skögen och 
blev jägarens byte. 

Mårten Kitunen brukade också skjuta björnar från 
lave. En sådan bygges i skogen nära det ställe, där björnen 
fällt någon ko, ty Nalle kommer gärna trejde natten 
tillbaka för att äta sin stek vid flere måltider. Då lägga sig två 
skyttar i försåt på laven, medan en tredje karl vandrar 
bort med tjärade skosulor. Ty Nalle är så klok, att han 
misstänker alla steg, som leda till stället, men när han ser 
andra steg leda bort, tror han sig vara säker. Och då får
han sig snart några kulor i pälsen. Annars bär han den 
döda kon till kärret, gräver en grop och förvarar sin stek 
till nästa gång under mossan. 

Kriget mot björnarna avlopp ej utan stora faror, och 
tre gånger blev Kitunen illa sårad. Första gången kastade 
björnen omkull honom i drivorna och bet honom i 
huvudet, till dess att Kitunen fick sin kniv ur ränseln och 
nedgjorde fienden. Andra gången klev han upp i ett träd, 
men björnen drog honom i benen och bet hans fötter. Då 
föll Kitunen rakt på björnens rygg, grep fast i pälsen och 
ropade: »Marsch!» Härav blev björnen så skrämd, att 
han galopperade med sin ryttare till skogen, men Kitunen 
kastade sig av, och några timmar därefter föll björnen för 
brödernas kulor. Tredje gången klickade Kitunens bössa 
när björnen rusade ut ur lyan. Kitunen slog honom for 
örat med bösskolven, men då detta ej hjälpte, stack han 
sin högra arm i björnens öppna gap. Armen blev illa 
biten, men Nalle förlorade modet och blev skjuten av de 
övriga jägarna. 

Vid 74 års ålder sköt Mårten Kitunen sin sista björn i 
Laukas. Han hade då inalles fällt 198 vuxna björnar, 
utom så många ungar, att han icke ens räknat dem. 
Numera för gammal att sikta rätt levde han ännu 11 år som 
jordbrukare och fiskare på sitt goda hemman i Virdois 
och dog år 1833, nära 86 år gammal. Denna ryktbara 
mästerskytt var en mild, gladlynt och gudfruktig man, 
ytterst måttlig och arbetsam, mycket avhållen av alla, 
som kände honom. Han hade i 60 år levat lyckligt med 
sin hustru och gungade barnabarnsbarn som björnungar 
på sina knän. 

Boken om vårt land