Boken om vårt land/Kapitel 134
Under de sista femtio åren av Kalmarunionen ville 
icke svenskar och finnar lyda konungen av Danmark, 
utan valde sig egna riksföreståndare. Sten Sture den äldre 
styrde Sverge berömligt i nära 30 år, men hade föga tid 
med Finland, som då blev förhärjat av ryssarna. Efter 
honom kom Svante Sture, en tapper och bister krigsman. 
Sist styrdes riket av Sten Sture den yngre, en mild och 
älskad herre, som stupade år 1520 i striden mot danskarna. 

De danska konungarna ville ej avsäga sig Sverges 
krona. En av dem hette Hans. Han fick makten en tid 
över Sverge och Finland, men blev fördriven, och då blev 
ånyo krig med Danmark. Den tiden voro danskarna icke 
välkomna i Finland. De landstego från sina skepp vid 
kusterna, plundrade och brände gårdarna samt skyndade 
med sitt byte tillbaka till skeppen. Bönderna vid kusten 
hade sällan hjälp av krigsfolket och måste försvara sig 
själva. De nedsänkte stenar och pålar i farlederna, 
ut-gillrade spända bågar vid skogsvägarna och nedrullade 
stora stenar från bergsbranterna på den anryckande 
fienden. Allt detta hjälpte dem icke mycket. En natt i 
augusti månad år 1509 vaknade Åbo stads borgare av larm 
och vapengny. Danskarna hade överfallit staden, 
inträngde i husen, dödade många invånare och plundrade 
allt, vad de överkommo. Det rika Åbo kom sedan ej mer 
till sin förra välmakt, och i landet var mycken ofrid den 
tiden. 

Efter konung Hans blev hans son, Kristian //, 
konung i Danmark och lyckades underlägga sig Norge, 
Sverge och Finland. Han var så klok och djärv, att han 
skulle ha blivit en av nordens största konungar, om han 
icke tillika varit falsk och grym. Han lovade rikets 
förnämsta herrar frid och kunglig ynnest, om de ville komma 
till hans kröning i Stockholm. De finska herrarna trodde 
icke konungens löften och blevo hemma. De svenska 
herrarna kommo. I två dagar var ett stort, gladeligt gästabud; 
men på tredje dagen stängdes Stockholms portar. Många 
fängslades, anklagades och dömdes till döden som kättare 
emedan påven hade bannlyst Sten Stures anhängare.

Två biskopar, inånga herrar och borgare blevo inför 
konungens ögon halshuggna på Stockholms stortorg. Detta 
grymma löftesbrott kallades Stockholms blodbad, och från 
den dagen kallades konungen Kristian tyrann. 

Därefter upprestes galgar mångenstädes i Sverge, 
och bödeln fick mycket arbete. Konungen sände till 
Finland Hemming Gad, Sverges största statsman, som 
i många år tjänat sitt land, men i sitt go:de år tjänade 
kung Kristian. Hemming Gad berättade här, att Kristian 
var en god och ärlig konung. Finnarna trodde honom 
och gåvo sig godvilligt under det danska väldet. Men 
konungen sände bud till sina hövdingar att fortsätta 
blodsdomarna även i Finland. Många tappra finska män blevo 
halshuggna och vid Raseborg föll även Hemming Gads 
vita huvud för bödelsyxan. Nu trodde sig konung 
Kristian vara säker i alla sina riken, ty på samma sätt hade 
han utrotat allt motstånd i Norge. 

Men Guds rättvisa dom kom över den grymma 
konungen och störtade honom från höjden av hans makt. 
Först reste sig Sverges bönder, sedan även Finlands adel 
och bönder emot den falska kung Kristian, som fläckat 
sina händer med så mycket oskyldigt blod. 

Då var här en finsk adelsman, som hette Nils Grabbe 
till Grabbacka. Han ställde sig i spetsen för en liten skara 
oförvägna män och begynte på egen hand föra krig mot 
danskarna. Nils Grabbe stod i hemligt samförstånd med 
folket, seglade längs kusterna och visste allt, vad danskarna 
företogo sig. Han smög sig i land om nätterna, överföll 
danskarna, medan de sovo i länsmansgårdarna, 
tillbommade dörrarna och innebrände sina fiender. Han var 
allestädes och ingenstädes. Rätt som danskarna sökte 
honom vid Borgå, fingo de veta, att han varit vid Kumo. 
Strax därefter var han vid Reval. Danskarna voro aldrig 
säkra för honom, och slutligen injagade Grabbe en sådan 
skräck, att ingen fiende vågade visa sig i landet utan 
större krigsstyrka. Men även när danskarna kommo 
manstarka, vågade ingen av dem sova om nätterna; så 
rädda voro de alla för Nils Grabbe.

Boken om vårt land