Swenska Akademiens sednaste wal
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Swenska Akademiens sednaste wal.

Så år då Per Daniel Amadeus Atterbom, ehuru
något »serla», En af de Aderton. Försoningens
ambradoft gjuter sig öfver gamla striders minnen, som
morgonens dagg öfver de vissnande blomkalkarna, och
de nio slå på sina lyror segerqvädet, på en gång
förflyttade från »Lycksalighetens Ö» till »Sälighetens» ether.
Vid hans sida inträder, desto mer »arla», Anders
Abraham Grafström. — — De nio gripa mefd anletes svett i strängarnas guld, så det gnisslar i de hårdt pröfvade
lyror — — Inga blåa band mer — — men idel blånande
skyar och strömoln, genomträngda af Svenska
Akademiens sista aftonglöd. Lyckliga mör! Lagerkrönta Apollos döttrar! Liksom stjernfall hafven J hitintills hoppat
mellan politikens molnhöjder; — förenen eder nu till en
bländande stjerndans kring Akademiens valspråk, och
låten det stråla som briljanter i »snillets och smakens»
nordstjerna! — — Jag äger ingen lyra att besjunga er
lycka, ty den nyckelharpa, hvarpå jag spelar, surrar,
som en bålgeting, för edra örons rosenhinnor. Jag äger
ingen lager att strö i er väg; ty hvad som deraf
hitintills legat i min bana, har varit ett och annat torkadt
lagerbäsblad ur sarkasmens sillkagge. Dock gifver jag
hvad jag har: min hjertliga lyckönskan till detta nya
prisvärda val.

Utom dessa tvenne nyinvalde, af hvilka om den
sednare isynnerhet kan sägas, att han, genom detta
Akademiens val, så godt som fallit från skyarna och gjort
första steget på odödlighetens trappa, har ryktets breda
mun förslagsvis satt i omlopp en mängd andra, till
hvilkas skildrande i sanning fordrades en Plutarks
parallelliserande förmåga. Låtom oss likväl försöka!

Åkerhjelm, lika ryktbar för sin Engelbrekt, som för sin stilus curiæ i allmänhet. — Löwenhjelm för sitt
prygeflsystem. — Hartmansdorff för sina
Böndagsplakater. — Biskop Hedréx, om ej för annat, åtminstone
för det att han så godt som är en stående artikel i
Östgöta Correspondenten. — Landshöfdingen Kræmer,
känd för sina lyckliga infall och dessutom stiftare af
soiréerna för musik och: dans vit Upsala Universitet. —
Cronstedt, hvars blotta namn ej tarfvar någon vidare
förklaring. — Lotsdivcktör Lundstedt, bekant dels för
sin resa i »Egyfften», dels ock för sina vid flera tillfällen
hållna tal, hvaribland det om »Krigets nytta eller skada»,
hållet i KrigsvettenskapsAkademien, otvifvelaktigt intager
det förnämsta rummet, — Pontin för sin »Göta Kanal» (märk
deruti Sveriges »blåa band») och öfversättningen af Hernani.
— Professor Zetterstedt för sin Lappska resa. — Prof.
Sjöbring för sitt korrekta nykterhetssystem, hvilket för Svenska språket skulle vara af stor nytta. — David Munck af
Rosenschöld för sin originella genialitét, och Apotekaren Riis
för sin genialiska originalitét. — Lénström för sin
estetik och sin Nero. — Böttiger, hvars hvitkindade sångmö
så förtjent förvärfvat honom tillnamnet; Musernas mjölkbud.
— Inqelman för sina tillfällighetsverser, och
ExpeditionsSekreteraren Lindgren för sin prolog och sina ledande
uppsatser i Stockholms Dagblad. — Lilja, Assar
Lindeblad och Fredholm, den sistnämde bekant för sina
med »utomordentligt talang» författade memorialer i
Tryckfrihetsmål. — Nils Arfvidsson för sin öfversättning
af Griselda, fördelaktigt recenserad af Hr —ss— i
Dagligt Allehanda, hvarjemte han på egen bekostnad gjort
en resa till Italien, hvilken han från trycket utgifvit med
ståtliga etiketter på permarna och kartan dertill
beständigt på tungan. Känd derjemte såsom Nordens förste
konstdomare, är hans uteslutande från valet oförklarligt,
så framt ej orsaken dertill måste sökas i Dagligt
Allehandas sednaste reservation mot hans konstkritik. —
Ridderstad, O. Fryxell och Kapten Lindederg, den
sistnämde ett af seklets underverk, känd dessutom såsom
konstkritiker i Aftonbladet under signaturen -—be—;
hvilken, jemte lammets anspråkslöshet, har utseende af att
vara ett välgrundadt: be om en plats så väl i den
politiska historien som i Svenska Akademien, — Postmästaren
Flach i Carlstad, hvars blotta namn redan har sin stora
betydelse i Svenska språket, och Lektor Söderberg i
Wermlandstidningen, äfven kallad Tuppen, en sångare af verklig
ryktbarhet. — Lars Hjerta, hvars helgjutna stil står att
finna på första sidan nästan i hvarje, så vettenskapligt som
vittert, arbete, som under den sednaste tiden från trycket
utkommit, och Prof. Mosander, som mer än mången annan
kanhända torde vara i tillfälle att få språket »klart som
vatten.» Slutligen får äfven nämnas Blomqvist,
garfverifabrikör i Wenersborg, och f. d. Notarien Luttropp,
ullstrumpsfabrikör i Aftonbladet, den förre känd för sin ovanliga
förmåga att framställa subjektiviteten i dess hela osmyckade
nakenhet, och den sednare för att kort, fint och koncist visa
objektiviteten, utan alla tillsatser och tillämpligheter,
och som dessutom gjort sig odödlig genom poetiserandet
af ullstrumpan, ett i sanning högst benigt ämne för den
poetiska framställningen.

Ofvanstående talanger har man ansett mer eller
mindre hugade för en utmärktare och mer äskådlig plats,
såsom ledamöter i ett samfund, hvars valspråk vore
»Snille och Smak.»

Deremot har man alldeles bortglömt och således ej
satt i fråga såsom personer med snille och smak, en
Almqvist, en Fahlcrantz, en Wallmark, en Prof.
Fryxell, en Dahlgren m. fl., af hvilka den tredje i
ordningen är den, som icke allenast fört en mångårig segrande
strid mot Svenska Akademiens störste Antagonister, utan
äfven besitter, om ej just ett poetiskt öfvervägande snille,
åtminstone en mångsidig kunskapsbildning och derjemte
en språkkännedom och en smak, som kunde fylla en och
annan af de redan besatta fåtöljerna. Hade Akademien
velat hafva vettenskapsmän, så funnos ju Per Afzelius,
Jöns Svanberg, Wallenberg, Friis, Bergfalk etc.
Hade den deremot velat hafva blott snillen, utan
Akademisk smak, så äro Richert, Palmær, Crusenstolpe m. fl.
äfven kompetente.

Men hade Akademien velat välja en, som icke är
talang, icke smakfull, icke heller vettenskapsman, icke
heller snille, så skulle vi med nöje hafva
rekommenderat Akademiens hörsamme beundrare

Tillägg

Med anledning dels af några till oss ställda anonyma
skrifvelser, dels ock af flera muntliga förebråelser
angående vår i denna tidnings föregående nummer införda
artikel om Svenska Akademiens sednaste val, få vi
förklaringsvis nämna, det meningen med
sammanställandet af de i nämde artikel uppgifne personer icke för
den, som ger sig tid med noggrannhet genomläsa
densamma, kan vara annan, än att söka visa, huru ofta man, så
väl i det offentliga som enskilta lifvet, dels misstager sig
om, dels också tror sig kunna efter godtycke behandla
förtjenstens värde, och att i följe deraf detta värde så
ofta får stå tillbaka för vissa namn och opinioner. När
vi derföre framställde en mängd personer af de
hvarandra mest motstridiga förmågor och kunskapsförråd, hafva
vi dermedelst velat uttrycka, att kända namn, dessa må
nu vara sekanderade af verklig förtjenst eller ej, kunna
vara till en och samma sak lika kompetenta. Detta är
verldens gång i många hänseenden och behöfver ingen
närmare förklaring, Det gör oss derföre ondt, om någon
förtjenstfull person, hvars namn i ifrågavarande artikel
var placeradt vid ett mindre qvalificeradt, deraf drog
någon annan slutsats, än den, att han stod der, dels för
kontrastens skull, dels också för att visa, hur ringa
noggrannhet ofta nog här i lifvet iakttages vid förtjenstens
uppskattande och belöning. Således var det vår mening
lika litet, som det kan vara någon annans, att söka
förringa värdet af sådana namn, såsom, för att ej tala om
Ingelman, O. Fryxell m. fl., en Åkerhjelm, Hedrén och Pontin, m. fl., af hvilka den sistnämnde har anspråk
på aktning, så väl för sin personliga karakter, som för
hvad han gjort för sin vettenskap, i förening med sin
kärlek för vitterheten, den han icke sällan med fördel
sökt gagna. Icke heller kunde det vara vår mening att
bestrida Kapten Lindeberg stilistisk förmåga.

För öfrigt förestafvades oss ifrågavarande artikel af
en billig missbelåtenhet med Svenska Akademiens
sednaste val, mindre derföre att Atterbom invaldes, än att
Wallmark förbigicks. Den förre har gjort allt för att
undsätta Akademiens värde, den sednare allt för att
försvara det. Nu hafva vi visserligen ingenting emot, att
försoningens stund en gång inträffat; men försoningen
bör ej skjuta rättvisan öfver hufvudet. Wallmark har
klädt en blodig skjorta för Akademien, — kanske är den
derföre icke nog städad för att kunna synas i de
Adertons gille? —

Ytterligare Tillägg

»Komma ur askan i elden», säger ett gammalt godt
ordspråk, som i förevarande fall äfven ganska riktigt
besannar sig på oss. Knappt hade vårt förra tillägg
sett dagsljuset, förrän en hel mängd nya påstötningar
läto sig mot oss förnimma, i akt och mening att förmå
oss ytterligare göra några undantag. Så hårdt straffas
den minsta förbrytelse mot konseqvensen! Vi få likväl
härmedelst förklara, att det är oss bra svårt att kunna
gå ett steg längre, än hvad vi redan gjort. För öfrigt
kunna vi ej rätt inse, hvad det månde ligga för ondt i
att finna författare kompetente till en plats i Svenska
Akademien; ty har man icke ansatt oss, som om vi
hade tillåtit oss en stormlöpning mot personers heder och
ära? — »Hvad han ni mot artikeln, mine herrar?» hafva
vi alltid frågat anmärkarne. Och de hafva alltid svarat:
»Det fördömda sällskap, hvari herrn framskickat oss.» —
Ett svar i sanning att gråta åt i dessa liberala tider,
som knappast se någon skillnad så till personer som
saker! — — Om vi likväl skulle göra ett undantag till, så
må det bli det sista, och sker det i sanning med ruelse
i hjertat och tårar i ögonen. Vi bade olyckligtvis bland
de öfverklagade kompetente nämt Apotekaren Riis och
Fabrikörerne Blomqvist och Luttropp, m. fl. namn,
hvaraf vår fosterländska litteratur har en ej så ringa förtjenst.
Icke kunde det vara vår mening att kasta en skugga på
den gloria, som med en så lysande koncishet gjuter sig
kring deras hufvuden. Att i en tid, hvars fysionomi
här pregeln af den djupaste melankoli, söka nedstämma
de få, hvilkas humoristiska förmågor komma hvar och en
att »draga på munnen» och således förstöra den bästa
gymnastik för skrattmusklerna, som nu för närvarande
finnes i vårt fädernesland, är ett brott, hvartill vi för
ingen del skulle vilja göra oss skyldiga. Då vi nu till
den grad misslyckats i vårt försök att föreslå ledamöter
i Svenska Akademien, få vi förklara att vi i det
längsta skola söka undvika dylika vackra och välmenande
försök.

”Till Utgifvaren af Freja.

Vid min återkomst från en resa åt landet öfver
Midsommarshelgen har jag i Tit. Blad fått läsa tvenne uppsatser rörande
Svenska Akademiens sednaste val, i hvilka mitt namn äfven
förekommer. Det gifves fall då man med ledsnad ser sig — om också med
beröm — omnämd i en tidning, och jag har ej bordt dölja, att det
ifrågavarande varit för mig ett sådant, äfven med erkännande af
den välvilja, som beredt mig detta obehag. Jemte förklarandet
häraf, anser jag mig äfven böra begagna det tillfälle, som nu
erbjudes mig, att upplysa en åsigt, som jag af dessa artiklar finner er
M. H. dela med många andra, och, enligt hvilken den bekanta
litterära strid, som jag för snart trettio år sedan började, skulle gällt
ett försvar för Svenska Akademien. Om Ni läst den lilla Skrift,
kallad Försök att upplysa Publiken om föremålet och beskaffenheten
af den elfva-åriga tvisten inom vår Litteratur, hvarmed den 1821
å min sida slutades, så skulle Ni ej ha gifvit den ett så ringa
föremål, som försvaret för en vitter korporation, hvilken visserligen
icke behöfde ett sådant och som dessutom anfölls till den grad, att
Hofkansleren, sjelf dess Ledamot, ansåg sig kunna genom
Tryckfribetslagens tillämpning göra Litteratörens försvar öfverflödigt. Nej,
M. H. Striden gällde något mer: jag skulle icke, efter en 8å lång
tids förlopp, med den ringaste tillfredsställelse se tillbaka på
densamma, om den utgått från något så helt och hållet subjektift.
Den gällde i allmänhet försvaret för litterära principer för sådana
nemligen, utan hvilkas iakttagande man dittills på ingen tid ansetts
kunna äga någon förtjenst som författare på vers eller prosa — för
sundt vett, emot sjukligt, för god smak emot dålig (Phebuseri i
innehåll och rimnöd i form) — och dernäst försvar för den
vitterhet man anföll mot beskyllningen att ej vara nationell, hvarken i
anseende till ämnen eller form och i det hela utan värde. Den
gäller tillika: motstånd mot de reaktionära bemötanden, som i andan
af en någon tid förut uppkommen Litterär Skola i Tyskland och
med slafvisk härmning af densamma äfven i det formella,
förmärktes i samma skrifter, hvilka endast öfver ruinerna af vår gamla
vitterhet ville föra oss till en ny. För öfrigt, M. H., blandade sig i
denna strid som i all annan, beklagligen å ömse sidor, mycket som
ej bordt deri ingå och som de stridande längesedan ogillat äfven
inför hvarandra, och som de hoppas att Publiken är lika böjd att
glömma som de sjelfva. Då jag nu, föranledd af edra artiklar, för
första gången bryter den snart tjugo-åriga tystnad, som jag öfver
detta ämne iakttagit, må det tillåtas mig att yttra den glädje jag
erfar öfver de företeelser, vår vittra Litteratur i närvarande
ögonblick erbjuder. Det gamla goda består icke allenast vid sidan af
det nya, men vandrar, som jag önskat, hand i hand med
detsamma, Detta nya försmår ej, på hvilken bana det än visar sig, att
tillegna sig den klarhet i framställningen, den fullkomlighet i
formen, som utmärker det gamla. De i alla tider erkända kritiska
grundsatserna erkännes åter äfven i vår, och främst deribland den
gamle Horatii:

I detta afseende är det val Svenska Akademien gjort af den
snillrikaste bland den s. k. Nya Skolans Författare äfven för mig
tillfredsställande, ty det är mig en ny borgen för dessa grundsatsers
slutliga seger.   Stockholm d. 26 Juni 1839.
P. A. Wallmark.”

Vi anse oss böra nämna, att vår mening lika litet
som våra ord varit att anse Hr Wallmark förtjent af
en plats i Svenska Akademien blott derföre, att han
under den ifrågavarande mångåriga striden varit Akademiens
kämpe. De litterära principer, han både då och
sedermera förfäktat, det »sunda vettet» och den »goda smaken»
vore då integrerande delar af nämde Akademi, och
måste således ett försvar för dem i och med detsamma
blifva ett försvar för Akademien. Få hafva, enligt vår
tro, på ett mera utmärkt sätt bekämpat det »sjukliga
vettet» och den »dåliga smaken», hos det så olyckligt
emanciperade Tyskeriet, som han; hvarföre skulle då han
glömmas för en annan, som, ehuru af stort snille, Jikväl
bar vapen för sistnämda falska principer? — Vare likväl
långt ifrån oss att påstå, att de sanna litterära principerna
hos Svenska Akademien urartat, så länge deribland
finnas män, mäktiga att intaga hvilken Pindens thron som
helst; men det är befordringssystemet vi hafva klandrat;
ty, enligt vår tanka åtminstone, sammanknyta sig ej så
lätt med begreppen om »snille och smak» dessa
konsiderationens och vänskapens band, de må nu skifta i
serafimerblått, eller helt enkelt vara snörband i
försoningens slöja.

Freja
August Blanche