Boken om vårt land/Kapitel 38
Ljus är Guds klädnad. 

Ps. 104: 2. 

Målare hava försökt att på tavlor avbilda de skönaste 
dagrar. De hava målat solen och månen i alla ställningar 
på himmelen, men ingen har ännu kunnat återgiva en bild 
av sommarnattens underbara klarhet i norden. 

Solens och månens ljus sprider sig från en punkt över 
alla föremål, som ligga i dager, medan andra föremål ligga 
i skugga. Men i sommarnattens klarhet lyser hela 
himmelen, i synnerhet uti norr, och själva luften tyckes glänsa av 
ett milt, behagligt sken. När himlen i norr är mulen .ser 
man ingen skugga, emedan ljuset kommer från alla håll 
och tyckes utgå från föremålen själva. Sedan solen gått 
ned till sin korta vila, antager hela naturen en egen, 
drömmande stämning. Dagens givarinna är borta, de flesta 
fåglar ha tystnat, människor och djur söka vila, växterna 
vänta natten, och natten kommer icke. I stället sprider 
sig ett matt, glänsande sken över stränder, fjärdar och 
skogar. Det är ej solsken, ej månsken, ej stjärnljus, ej 
skymning; det är nattens egen tysta, förklarade glans, 
mild och högtidlig såsom en evig glädje i jordens 
förgängliga vår.

Jag söker en jämförelse med andra tavlor i livet och 
finner intet, som kan förliknas vid denna nattens 
förklaring, om icke aftonskimret på fönsterna av ett övergivet 
hus, där kära vänner fordom bott, eller glansen av ett 
älskande öga, som ser på oss med tårar av outsäglig kärlek. 

I en sådan nattavla är ingenting, som förvånar, ögat 
bländas icke, hjärtat slår lugnt; man tycker, att allt är som 
förr, och likväl är allting annorlunda. Hela naturen 
strålar; allt är så mjukt, så klart och så stilla begrundande. 
Gräset liknar den finaste sammet; alla löv tyckas vara 
genomskinliga; de vardagligaste föremål, såsom en 
gärdes-gård, en lada, en betande häst, tyckas omgjutna av en egen 
förunderlig fägring. Går jag i skogen, tycker jag, att den 
hårda furan är omlindad med bomull. Ror jag på sjön, 
tycker jag, att stränderna aldrig varit så intagande vackra. 
Därtill kommer stillheten överallt som endast avbrytes av 
taltrastens melodiska sång, och den känsla av enslighet, 
som åtföljer natten. Allt detta likasom flyter in i 
åskådarens själ. Han känner inom sig det hemlighetsfulla 
sambandet mellan naturen och alla levande väsen. Det är, som 
om nattens klarhet skulle överflyttas till människans öga. 

Fågeln vet sin tid: han sover det minsta möjliga. En 
timme eller ett par gömmer han sitt huvud under vingen 
och sedan börjar han åter kvittra. Lantfolket vet det 
också; mången sover om vintern tio eller tolv timmar i 
dygnet, men om sommaren tre eller fyra. Endast bland 
herrefolk finner man dem, som vända naturens ordning 
upp och ned. Långa vinternätter kunna de genomvaka 
vid skenet av lampor och ljus, men sommarens klara 
nätter sova de bort bakom fällda gardiner. Och det är 
dock skada att så gå miste om det skönaste i naturen. 

Boken om vårt land