Boken om vårt land/Kapitel 125
Efter Nöteborgs fred begynte de fem mot varandra 
fientliga folk, som dittills bebott landet — karelare, 
ta-vaster, kvener, lappar och svenskar, — att småningom 
växa ihop till ett folk. De fingo nu samma fädernesland, 
samma fiender, samma vänner, samma överhet, samma 
kristna tro, samma lagar och ett fredligt umgänge till 
allas fördel. Därav uppväxte efter hand det nuvarande 
finska folket, vilket förut endast funnits liksom i spillror. 
Och det varade många hundra år, innan detta folk växte 
rätt tillsamman i kärlek och endräkt; ja, det fortfar att 
växa tillsamman än i dag. Endast lapparna förblevo 
mera skilda genom sin bostad långt borta från andra. 

Södra Finland hade länge varit bebott, medan största 
delen av det inre och norra landet ännu befolkades 
endast av kringströvande lappar. I dessa ödemarker 
brukade sydligare boende finnar jaga och fiska om somrarna, 
men flyttade om hösten tillbaka till sina hemtrakter. 
De ansågo vissa sjöar och jaktmarker såsom sin egendom 
och tilläto ingen annan att fiska eller jaga där. Varje 
bonde var konung över ett rike av vida utmarker flere 
mil från hans gård. 

När svenskarna kommo med kristendomen, flyttade 
mången hedning till ut marker na för att få leva i fred med 
sin gamla tro. Somliga följde med birkkarlarna norrut; 
andra flyttade inåt landet, där de tyckte sig hava bättre 
utrymme. Många drevos ock av fiendens anfall vid ryska 
gränsen att flytta längre åt väster och norr. De flesta 
voro ej vana att dela marken med sina grannar. En granne 
betraktades nästan som en fiende. I Lesti kapell bodde
en man på Hiidenniemi. Denne träffade en gång sin 
granne, som bodde 8 mil därifrån i Himango, och råkade 
med honom i träta om jaktmarken. Slutligen förliktes 
de så, att en stor mo skulle utgöra gränsen emellan dem. 
I Kumo socken säges fordom ha varit en enda gård. 
Gårdsvärden såg en spån komma nedflytande längs älven och 
gissade därav, att han fått en granne. Han begav sig att 
uppsöka grannen och fann honom där nu Kaukola by är i 
Tyrvis, 6 mil från Kumo. 

Emedan det var svårt att bana sig väg genom de stora 
skogarna, flyttade folket merendels uppför älvarna eller 
längs insjöarnas stränder. Befolkningen spriddes från 
kusterna inåt landet. Därför sträcka sig många socknar 
i västra Finland långt österut invid älvstränderna, men 
tvärs över äro de smala från norr till söder. Lagar 
utfärdades, att den, som först ville odla och bebygga en öde 
trakt, skulle äga dess jord, skog och fiskevatten med 
villkor, att han efter vissa år skulle betala skatt till kronan. 

Landskapen hava blivit odlade och bebyggda i 
följande ordning. Först södra Karelen, Nyland, 
Egentliga Finland, Åland, södra Tavastland och de delar av 
norra Österbotten, där kvenerna bodde. Sedan södra 
Satakunta, södra Savolaks och kusten av Österbotten. 
Sist bebyggdes norra Satakunta, norra Savolaks, norra 
Karelen, norra Tavstland samt den obefolkade inre 
delen av Österbotten Men Finland är så stort och folket 
så föga talrikt, att ännu i våra dagar många öde eller 
glest befolkade trakter återstå. Och många omflyttningar 
hava skett under tidernas lopp, dem man numera endast 
kan gissa, men icke med säkerhet utreda. 

Boken om vårt land