Slagsmål


Slagsmål

Jäntorna från Marberga hade bjudit pojkarna från Sörby och
Östersjö på dans i Finnsvedens gamla fäbodstuga, och eftersom 
det var höst och fryskallt på nätterna hade man eldat en
råvedsbrasa i den stora gjutna järnkaminen. Dessutom försökte 
man hålla dörren stängd, vilket för övrigt visade sig
lönlöst: där skulle alltid stå någon och hänga i öppningen. På
den kalkade spiselkransen brann ett ljus, fästat med en droppe 
stearin, och talgen rann i långa banor nedåt spiselstädet.
Skenet flämtade i draget från spisel och dörr och belyste
rummet med skälvande, glåmigt ljus. Krog-Jakob, spelmannen, 
svor över dålig belysning, han kunde icke se stegen ute
på golvet riktigt, påstod han, och då blev takten därefter.
Han var lindrigt i gasken, bar en rutig snustrasa lindad om
sin tjocka tjurhals och spottade för var fjärde sekund utåt det
asplövsbeströdda golvet. Hatten hade han skjutit på nacken,
så att det kolsvarta håret fallit ner över den håla där vänstra
ögat, för länge sedan tappat i någon het strid, en gång suttit.
Klockan var bara nio på kvällen, de flesta ungdomarna höllos 
ännu utanför, larmande och stojande, men ännu så gott
som spik nyktra.

När de kommo in, kommo flickorna i flock, tjusiga och
uppspelta av friluftskurtisen och av milslånga marscher över
branta berg och blåsiga myrar. Jakob gned löst på sin svarta
fiol och de dansande paren blevo allt flera, tills det skumma
rummet var fullt av svängande, svettiga kroppar, och asplövet 
virvlade upp bland det tjocka dammet och valsen gnisslade 
gnällande gäll. Genom töcknet glimtade ännu ljuset, matt
och sömnigt, på väg att dö.

Dansen stannade, man vilade ett tag, en literbutelj kom
fram, Gud vet varifrån, och tömdes så småningom. Så gick
det löst igen, under stampningar, skratt och små skrik från
flickorna när famntagen blevo mindre korrekta. Inom loppet
av en timme var skaran rusig.

Fram på natten gick det mera lamt till väga, valsen gnällde
värre illa än förr och var bara en ilsken slagdänga på två
repriser, vilken slutade med något slags humlesurr nere i
basen. Kring långbänkarna sutto pojkarna med var sin flicka
i knäet. Krog-Jakob var för full att spela mer, och gick
raglande omkring och tiggde snus. Jäntorna höllo med nöd
sina tillbedjares djärvt famlande händer i schack, ty ännu
brann ljuset. . .

När klockan led mot ett var det ingen mer som dansade.
Det mockades till gräl, och Kalle Mats drog kniv och sprang
ut på golvet. Han omringades av flickorna, och Smed-Vilhelm 
slängde av sig rocken. Sedan höll Kalle sig lugn, men
kramade skaftet på kniven och morrade mellan svarta tänder. 
Han skulle nog klara av Vilhelm bara det blev
mörkt — —.

Ljuset brann på sista smulan, flera par hade redan smugit
ut för att med varandra få avsluta nöjet i enlighet med
gammal tradition och samstämmig instinkt. Det drog kallt
från dörren, som aldrig fick stå igen, brasan i ugnen var för
länge sedan en mörknande glödhög, och Jakob försökte inte
spela mer. Han ville i stället dansa och skrek med skrovlig
röst åt Finn-Jon att taga fiolen om hand. Men Jon satt med
Torp-Elsa i knäet, full och nickande slö, skymningen var
djup och Jon blev närgången. När Elsa varken skrek eller
gjorde min av att bli ond, blev han djärvare, för drucken att
kunna reflektera, och just som ljuset med en sista ansträngning 
flammade till och skälvande dog, lämnande dem alla i
mörkret, tryckte han ned henne mot bänken och föll med sin
tunga, oviga kropp över henne, brutalt slitande i hennes
tunna dräkt.

”Nej, hör, Erker! Och si på Jon! Si opp med jäntan, hon
kan förföra däj!” skrek en djup brännvinsbas. Det var Kalle
Mats, som passade tillfället att retas. Ögonblicket därpå
tassade han fyrfota över golvet, med snusdosan i högra
näven.

”Tänd ljus!” skrek Vilhelm, men ingen hade något ljus.
Elsa hade slitit sig lös och sökt sig vägen mot dörren. Erik
satt kvar på bänken och svor, famlande med händerna efter
den bortflugna, men Smed-Vilhelm hade träffats av något
hårt i huvudet och föll stönande till golvet.

Då hördes ett starkt larm utifrån gården, en järnhård
stämma svor en skärande ed, och det var som om åskan
träffat de älskande, stridande paren därinne i det tjocka
mörkret. Alla reste sig; som andeväsen stodo de tysta upp
och lyssnade, utom Vilhelm, som låg fullkomligt stilla på
den plats dit han fallit.

Någon gick bort och slog upp dörren fullständigt, så att
månen, som just nu, klart glansig som skurad mässing hängde
en manslängd över Kvarnbergets topp, föll in med en bred
strimma över golvet, där något rött glimmade bredvid en
fallen man vid bortersta hörnet, och där flickorna stodo
stumma i skräckfylld väntan. Genom hopen for ett kvävt
mummel:

”Grillen är här!”

Endast detta namn var signalen till strid, det var Grillen
som slogs utan orsak, endast aven obetvinglig lust att se
andras blod flyta, — han, som aldrig gav skäl. för sin längtan
att slå till, men som inte kunde leva om han ej fick göra det,
som slogs med en eller med fyra, alltefter som tillfälle gavs.
Han hade en gång haft elva blodiga skjortor i samma byk.
Från barndomen hatad av alla, hatade han igen, lömskt,
krypande, skyggt, tills ruset tog honom. Då slutade han upp
att hata och slogs i stället.

*

Kalle Mats visste att alla Östersjöpojkar gått hem, utom
Vilhelm, som han slagit, och som låg där i ett hörn, till
utseendet livlös. Kalle Mats strök eld på en tändsticka, böjde
sig ned och lyssnade. Vilhelm andades. Kalle Mats drog en
lättnadens suck och smög sig ut om hörnet för att titta. Han
var nu nästan nykter igen.

Därute rådde det klaraste månsken.

*

Grillen, barhuvad och högrest, med snusdosan i höger hand,
höll batalj med sex män. Det hördes smällar liknande små
skott, när snusdosor och tömda literflaskor råkades i luften,
det klirrade av krossat glas, händer trasades sönder och
blodet rann. Det var sex mot en, och denne ende slogs för
nöjet och för hatet, de sex för att freda sig.

Med avriven rock och de nedblodade skjortärmarna upprivna 
till trasiga, blodiga slamsor, slogs Johan från Nordströmmen 
som en vilde, och Berg, smeddrängen, tog upp en
sten, stor som en knuten hand men beräknade fel och föll
framstupa av sin egen tyngd. Grillen passade tillfället att
rikta en väldig spark mot hans huvud, men var för full att
räkna rätt och raglade nästa ögonblick baklänges, så att de
fem fingo andrum. Under ett vilt, samstämmigt stridsrop
rusade flocken fram mot jätten.

Då glänste något silvervitt i det skarpa månljuset. Det var
Grillens långa slidkniv, den liknade en dröjande blixt, färdig
att slå ned. Flocken baxnade när kniven for upp, höjd i
luften aven lång och hårig arm. Den blodtörstige tog sats
och högg till, men då hade flocken redan delat sig på två led,
och sedan skedde anfallet på Grillen bakifrån och från sidorna.
Han ville vända sig om när med ens en väldig stöt i
nacken skickade honom huvudstupa ned mot den stenfrusna
jorden. Men länge låg han ej. Snabb som ett djur var han åter
på benen, höjde det gnistrande stålet mot flocken och stirrade
olycksbådande med svarta ögon, som i månljuset glänste
likt två mareldar under den toviga luggen.

”Spring! Spring, era bondvalpar!” skrek han hest. ”Annars 
skall här bli storslakt, djävlar anamma!”

Flocken baxnade igen. Kalle Mats stod uppe vid dörren
och höll sig neutral; det var icke i enlighet med hans natur att
strida på det där viset. Hela högen av flickor stodo gömda
bakom uthuslängan, väntande på seger eller nederlag för
deras män.

Då sprang en av de sex ett par meter åt sidan; det var med
avsikt, och Grillen gick genast i fällan, rusande blint på
denne ende. Flocken tätnade ihop på nytt till en klunga och
vältrade sig över Grillen bakifrån. Under ett par sekunder
var det hela en enda larmande röra, då det med ens blev så
tyst att endast de flämtande andetagen hördes. Skriket, sparkarna 
och smällarna hade upphört. Grillen låg på rygg på
marken och Johan från Nordströmmen stod på knä vid hans
sida. Hans hals hade ett djupt sår. Grillen rörde sig inte, men
han höll ännu kniven i sin utsträckta, blodiga hand.
De övriga stodo omkring, tysta och djupt allvarliga. Någon 
band en röd näsduk om Johans hals, varpå den skurne
steg upp och ställde sig bland de övriga.

”Är han död?” frågade någon.

Men ingen svarade, alla ryste inför möjligheten att ha
vållat en mans död. Det vart mycket tyst i hopen, och någon
rörde på sig för att kunna se bättre.

Då sprang han upp, drypande av blod och höjde raglande
kniven. Det skulle gå lätt att slå ned honom nu, men ingen
ville. Flocken hade sett blod, döda ville man inte. Men om
han fick hållas skulle han själv döda, så sårad han än var. En
stum tanke av sunt förnuft hade gripit flocken. De sprungo
några steg bort och gingo sin väg.

”Men kommer han efter oss, då må det vara hänt”, sade
en röst i hopen. Och ingen hade något att tillägga. Ensam
stod Grillen kvar på den blodiga platsen.

Han sänkte kniven och stirrade vilt omkring sig, varsnade
något ljust bakom ladugårdslängan och raglade dit. Då var
det ljusa försvunnet och han vände tillbaka till stugan. Där
stod ännu dörren öppen och genom den föll som förr månskenet 
in och lyste på något rött bredvid en orörlig kropp i
ett hörn. Grillen stannade i dörren, stirrade på kroppen, på
den tomma spiseln och på blodet, vacklade, svor till, tappade 
kniven, stupade över tröskeln och vart liggande där han
låg.

Dan Andersson
Noveller