Boken om vårt land/Kapitel 21
(Österbotten.) 

Hela det österbottniska slättlandet är gammal 
havsbotten, som blivit torr, då landet höjt sig, och dess jord är 
danad av havets slam. Längre i norr, där havsbottnen 
varit sandig, utbreda sig Limingo ängar i vida, 
oöverskådliga gräsfält, bevuxna med vide och unga björkar. I södra 
Österbotten har havet avsatt en fruktbar lergrund, och 
där har människohanden plöjt Storkyros åkrar. 

Skogen har längesedan försvunnit från dessa fält och 
liksom dragit sig tillbaka till randen av horisonten. 
Rullstenar av alla tänkbara former och storlekar ligga 
kringkastade över fälten, stundom enstaka, stundom i väldiga 
kummel staplade över varandra. Landsvägen slingrar sig 
mellan åkrar, ängar, gärdesgårdar, trevna, välbyggda hus 
med höga fönster, och icke en kulle höjer sig över denna 
vida landsträcka. Men fullkomligt jämn är likväl icke dess 
yta, ty vårbäckarna hava skurit djupa rännor däri, och en 
bred älv har urholkat sin strömfåra i den lösa lergrunden. 

Detta land är alltså flackt och enformigt, men dess 
fruktbarhet och dess ödling glädja vandrarens blickar. Så 
långt hans ög ser, gunga i juli de rika axen såsom ett hav 
av gröna vågor för sommarvinden. När han tänker på 
alla de sorger och försakelser, mot vilka vårt folk kämpar 
mångenstädes i de fattiga inlandsbygderna, röres hans 
hjärta vid anblicken av dessa ymniga skördar, dem Gud 
låter uppblomstra här nära kusten av Bottenhavet. Han 
vandrar på tröskeln av Finlands yppersta kornbod, 
hembygden för den berömda vasarågen, som för sin godhet
och grobar het betalas så dyrt i främmande länder. Och 
när han ser de välbyggda gårdarna, det flitiga, välbärgade 
folket, de mätta hjordarna, prisar han Skaparens godhet, 
som utdelar sina olika gåvor åt skilda bygder, — åt 
somliga skönhet, åt andra välstånd, åt alla sin faderliga vård 
och sin hugsvalande nåd. 

Vem kunde väl hava hjärta att härja en så vacker 
odling, att ödelägga dessa välsignade, fruktbara fält? Och 
likväl har även denna bygd varit ödelagd och dränkt uti 
blod av krigets fasor. Dessa skördar ha varit nedtrampade 
av stridshästarnas hovar; dessa stränder vid älven ha 
skådat förfärande strider, blödande nederlag. Än i dag 
stöter ofta plogbillen i den fredliga åkern mot en förrostad 
järnkula eller ett till hälften multnat människoben. 
Plö-jaren betraktar dem likgiltigt, kastar dem åt sidan och 
fortsätter sin fåra. Vad vet han om segrarnas jubel eller 
de slagnes förtvivlan på den plats, där han går? Han är 
lycklig och lugn, han tänker på nästa års gungande 
skördar och sår sitt korn i det forna slagfältet, där hans fäder 
ha blött. 

Boken om vårt land