Boken om vårt land/Kapitel 46
Var man än reser i Finland, ser man vid horisonten 
sjö, berg eller skog. Landskapet är en tavla, skogen är 
dess ram, och bortom trädens toppar börjar himmelen. 
Där man ej ser skogens mörka, mjuka våglinje i fjärran, 
tycker man sig icke hava någon riktig gräns mellan 
himmel och jord. 

Står man nära skogen, eller går man in i den, märker 
man snart, att den ej överallt är lika. Stundom växer den 
så tät, att där är en djup skugga på ljusa sommardagen, 
och stundom så gles, att solen belyser den minsta tuva. 
Stundom reser den sig stolt i höga stammar mot skyn, en 
annan gång är den kortvuxen och oansenlig. Emellanåt 
är skogen rensad; ofta är den uppfylld av kullfallna, 
halv-murkna stammar, dem stormen nedslagit, och mellan dem 
finnas täta snår, mossiga stenar, kärr eller små träsk, där 
regnvattnet samlat sig. 

Alla våra skogar bestå för det mesta av tall, gran och 
björk. Tallen och granen växa gärna i stort sällskap; 
sådan skog kallas barrskog. Tallen trives på stenig mark, på 
den torraste och hårdaste sandjord; även på sumpig mark 
är den allmän men blir lågväxt och marig. Granen älskar 
frisk och fuktig jord och uthärdar torka sämre än tallen. 
Barrträdet är vildmarkens kraftiga son; i hans täta skugga 
trivas få örter och buskar, men däremot mjuka mossor, 
ljung och blåbärsris. Stundom händer att tall eller gran 
växer tät på en hård mark. då bliva stammarna höga och 
smala som flaggstänger; de svaga förvissna, de starka stå 
kvar. Ju äldre skogen blir, desto mera utrymme behöver
varje träd, desto flere stanna i de andras skugga och dö 
bort. Skogen blir allt glesare, men de kvarstående träden 
resa sig till höga mastträd med en lummig krona i toppen, 
medan stammen därunder är kvistfri. En sådan stolt tall 
kallas fura och är det märkligaste alster av växtriket i 
norden. 

Lövskogen består för det mesta av björkar, bland vilka 
man stundom påträffar enjönn, en asp, ett hägg, en sälg, en 
enrisbuske, en al eller i södra Finland någon gång ek, lönn, 
lind, alm, ask. Eken, alen och aspen likasom björken växa 
stundom i lundar och dungar, många tillsamman; de 
övriga växa spridda. Med lövskogen trivas många örter, 
buskar och gräs, varav djuren hava sin föda. Detta gör, att 
de trakter, som bära lövskog, ofta äro gynnsamma för 
boskapsskötsel och åkerbruk, men barrskogen har högre 
värde för timmer. 

Finlands skog är en mycket dyrbar egendom, ja, så 
dyrbar, att detta land utan skog vore obeboeligt för 
människor. Skog behöves till bränsle, till byggnader, till 
gärden, broar, fartyg, åkdon, redskap och många andra 
oumbärliga ting. Skogen skyddar landet för kalla vindar och 
hastiga ombyten av värme och köld. Skogen drager 
fuktighet till sig från luften och skyddar för torka. Det regnar 
jämnaie i en skogstrakt; snön smälter ej där så hastigt om 
våren. För dessa sina egenskaper är skogen likasom 
landets päls. Ett land i den höga norden behöver ett gott 
vinterplagg, men kläder det pälsen av sig, får det skylla 
sig självt, om det fryser ihjäl. 

Detta skulle man ihågkomma mer, än man gör. Intet 
land behöver bättre sin skog än Finland, men finska folket 
behandlar skogen utan eftertanke. Än kommer 
svedjebrukaren och fäller skogen för att i några år få en god skörd 
och ett magert bete. Än kommer bondkvinnan med sina 
barn för att samla löv åt fåren. Hon stympar vårdslöst 
det unga trädet, eller hugger hon omkull det för att 
lättare komma åt löven. Sedan komma vedhuggaren, 
tjär-brännaren, kolaren, stockhuggaren; de hugga ned allt, 
som duger, utan att ens kvarlämna ett fröträd. Föga 
bryr man sig om att kreaturen avbeta den unga 
lövskogen eller att miljoner unga träd åtgå till gärdesgårdarna.

Årligen härja även skogseldarna vida sträckor, och i stället 
för den nedbrunna barrskogen uppväxer en gles lövskog. 
Men på stenbunden mark växer ofta ingenting mer. 

På detta sätt vanvårdas och förminskas Finlands 
dyrbara skogar. Vinningslystnaden förleder mången att sälja 
eller nedhugga hela sin skog i stället för att årligen hugga 
det mogna virket och draga, en varaktig nytta av skogen. 
Hans barn få efter honom ett fattigt, förhärjat land. 
Redan nu ligga ofantliga landsträckor öde och skoglösa. 
Jordbrukaren klagar, att den kalla vårvinden fördärvar 
hans gröda, eller att åkern skadas av torka och vårflöden, 
men tänker icke därpå, att han mången gång själv är 
skulden därtill. 

Fordom, när hela landet var bevuxet med täta skogar, 
var det nödvändigt att avrödja marken för att få plats för 
odlingen. Från den tiden har vårt folk ärvt den olyckliga 
föreställningen, att skogen är något ont, och att växande 
träd icke är egendom. Snart skall nöden bliva en bättre 
lärmästare. Där människan har föraktat Guds plantering, 
där måste hon sist med osäglig möda själv så skog. 

I några församlingar bruka skriftskoleungdomen 
plantera unga träd såsom minne. Detta är en vacker sed, som 
borde bliva allmän i landet. För ett sådant träd har man 
vänskap; det beder för sina likar, det är en bön för 
fäderneslandet. 

Boken om vårt land