Sämunds Edda (Brate)/Första kvädet om Helge Hundingsbane


Första kvädet om Helge Hundingsbane 
Här börjar kvädet om Helge Hundingsbane och Hodbrodd samt deras folk. Volsungakvida. 
1. En gång i avlägsen forntid 
örnar skreko, 
heliga vatten runno 
från himlafjällen; 
då blev Helge 
den hugstore 
född av Borghild 
i Bralund.

2. Natt blev i gården, 
nornor kommo, 
som livets lott 
lade åt ädlingen; 
de bådo honom bliva 
den bästa hövding 
och av furstar 
mest frejdad tyckas.

3. De snodde med eftertryck 
ödets tradar, 
medan borgar brötos, 
i Bralund; 
det gyllene repet 
de redde ut 
och fäste det mitt 
under månens sal.

4. De öster och väster 
ändarne dolde, 
däremellan landet 
lydde under fursten; 
Neres släkting 
norrut slängde 
ett band, som alltid 
hon bad skulle hålla.

5. Ett var ej till skada 
för ylvingaättlingen, 
som den unga kvinnan 
i älskog födde: 
korp till korp 
kraxade hungrig 
- i högt träd han satt - 
»Hör, jag vet något!»

6. »I brynja Sigmunds 
son står pansrad, 
ett dygn gammal, 
nu är dagen kommen. 
Vassa äro ögonen 
som på väldiga krigare; 
han är vargarnes vän. 
Varom glade!»

7. En hövding han tycktes 
hovfolket vara, 
goda år, de menade, 
för männen hade kommit. 
Själv gick konungen 
ur kampens larm 
att ädel lök giva 
åt den unge fursten.

8. Namnet Helge han gav 
och gårdarne Ringstad, 
Solfjäll, Snöfjäll 
och Sigarsslätterna, 
Ringstod, Hatun 
och Himinvang, 
ett sirat svärd 
åt Sinfjotles broder

9. Växa började 
vid vänners bröst 
ädelboren yngling 
i ynnestens strålglans; 
guld han gav 
som gåva åt följet, 
sin skatt ej ungdomsfriske 
fursten skonade.

10. Kort tid lät konungen 
på kamp vänta, 
när fursten var 
femton vintrar 
och han den hårde 
Hunding dräpte, 
som länge rådde 
över länder och män.

11. Av Sigmunds son 
sedan fordrade 
Hundings söner 
håvor och ringar, 
ty de ville fursten 
vedergälla 
för frånrövat gods 
och faderns död.

12. Men inga böter 
bjöd dem fursten, 
och fränderna ej heller 
fingo mansbot; 
de gråa spjutens 
gräsliga storm 
och Odens vrede 
de vänta skulle.

13. Furstarne fara 
till fejden hän, 
som till Logafjällen 
förlagt de hade; 
Frodes frid 
mellan fiender brast, 
Vidrers hundar löpa 
likhungriga kring ön.

14. Fursten sig satte, 
då fällt han hade 
Alf och Eyolf 
under örnklippan, 
Hjorvard och Havard, 
Hundings söner, 
och alldeles förintat 
spjutjättens ätt.

15. Då lyste ett sken 
från Logafjällen 
och ur bländande skenet 
blixtar kommo; 
[Fursten då märkte 
möar rida] 
höga i hjälmar 
på himlafältet; 
deras brynjor voro 
med blod bestänkta 
och från spjuten 
spelade strålar.

16. Arla frågade 
ur ulvboet 
fursten därom 
diserna från södern, 
om med härmännen 
hem de ville 
denna natt fara; 
dån var av bågar.

17. Men från hästen 
Hognes dotter, 
då sköldlarmet tystnade, 
talte till fursten: 
»Jag tycker, vi äga 
andra sysslor 
än med frikostig drott 
att dricka öl.

18. Min fader har 
sin flicka lovat 
åt Granmars 
grymme son, 
men jag har, Helge, 
om Hodbrodd sagt, 
att som en kattunge blott 
den kungen är käck.

19. Dock fursten kommer 
inom få dagar, 
om ej till strid 
du stämmer honom 
eller flickan bort 
från fursten tager.»

Helge sade: 
20. »Ängslas ej 
för Isungs baneman; 
förr dåna skall striden, 
om ej död jag blir.»

21. Bud härskaren 
bort skickade 
över land och hav 
att ledungsfölje bedja 
och röda guldet 
rikligt bjuda 
åt kämparne 
och kämparnes söner.

22. »Beden dem skyndsamt 
till skeppen gå 
och att från Brandö 
bort sig rusta!» 
Där väntade drotten, 
tills dit till mötes kommo 
hopar av kämpar 
från Hedinsö.

23. Och där från stränderna 
på Stavnsnäs 
skepp ut skredo, 
skinande av guld. 
Helge gjorde 
Hjorleif den frågan: 
»Har du mönstrat 
männen käcka?»

24. Unge kungen 
till den andre sade: 
»Senräknat är talet 
från Tranoören 
på skepp med drakhuvud, 
som sjöfolk bära 
och segla in i Orvasund 
utifrån havet.

25. Tolv hundra 
trofasta män, 
och dock är i Hatun 
hälften flera, 
konungens stridsfolk; 
om kamp har jag hopp.»

26. Framstammens skeppstält 
fursten strök av, 
så att sina många 
män han väckte, 
och drottens krigare 
se dagen gry, 
och härmännen 
hissade på masten 
väven vita 
på Varinsfjord.

27. Det blev rammel av åror, 
det blev rassel av järn, 
sköld slog mot sköld, 
sjömännen rodde; 
uti ilande fart 
med ädlingarna gick 
furstens flotta 
fjärran från land.

28. Så det lät, 
när de långa kölarna 
och Kolgas syster 
sammanstötte, 
som om berg och bränning 
sig bröto mot varandra.

29. Helge bjöd högre 
höga seglen draga; 
från mötet med vågor 
ej manskapet ryggade, 
fast ångestväckande 
Ägirs dotter 
sjöhästarne 
stjälpa ville.

30. Men seglarne själva 
Sigrun från ovan 
skyddade stridsdjärv 
samt skeppet deras; 
raskt sig vred 
Ran ur händerna 
kungens gungande sjöhäst 
vid Gnipalunden.

31. Om aftonen satt han 
i Unavåg, 
de fagra fartygen 
flöto på vattnet, 
men de som sutto 
på Svarinshög 
med harmsen hug 
hans här skådade.

32. Därom godättade 
Gudmund sporde: 
»Vem är den furste, 
som folket styr 
och fiendens flock 
för till land?»

33. Sinfjotle talade, 
och slängde på rån upp 
den röda skölden, 
randen var av guld. 
Där var satt som vakt i sundet 
den, som svara kunde 
och ord växla 
med ädlingar.

34. »Säg du i afton, 
när åt svinen du giver 
och lockar edra hyndor 
att lapa mjölkmaten, 
att ylvingar kommit 
östanifrån, 
galna efter strid, 
från Gnipalunden.

35. Där skall Hodbrodd 
Helge finna, 
en furste, som ej flyr, 
i flottans mitt. 
Han har ofta 
örnar mättat, 
medan kvinnor du kysste 
som vid kvarnarna trälade.»

Gudmund sade: 
36. »Föga minns du, furste, 
forna sägner, 
då osant du lägger 
ädlingar till last. 
Du har ätit 
ulvars föda 
och din broder 
till bane blivit, 
med sval mun sugit 
sår ofta, 
hatad överallt 
du hållit dig i rösen.»

Sinfjotle sade: 
37. »Du var en vala 
på Varinsö, 
en listig kona, 
du lögn bar ihop. 
Ingen man 
du äga ville 
i brynja klädd, 
blott Sinfjotle.

38. Du var, förhatliga 
häxa, valkyria, 
elak, vedervärdig 
hos Allfader. 
Einhärjarne slogos 
sinsemellan alla 
för din skull, 
din durkdrivna kona!

39. På Sagunäs 
tillsammans nio 
ulvar vi födde, 
deras fader var jag.»

Gudmund sade: 
40. »Fader var du ej 
till fenrisulvar, 
äldre än alla, 
så vitt jag erinrar mig, 
sedan vid Gnipalunden 
grymt din manbarhet 
tursamöar togo 
på Torsnäset.

41. Du var styvson till Siggeir; 
i stamhållet för ulvar 
du låg, van vid vargatjut, 
i vilda skogen. 
All slags olycka 
över dig kom, 
när din broders bröst 
du borrade genom, 
dig namnkunnig gjorde 
av nidingsverk »

Sinfjotle sade: 
42. »Brud åt hästen Grane 
på Bråvalla du var; 
länkad med guldbetsel, 
till lopp var du redo; 
jag dig tröttridit utför backe 
tämligen ofta, 
smal, som du var, 
under sadeln, ditt nöt!»

Gudmund sade: 
43. »Sedeslös sven 
syntes du vara, 
när du mjölkade Gullners 
många getter 
och en annan gång 
var Imds dotter, 
i trasor klädd. 
Vill du träta längre?»

Sinfjotle sade: 
44. »Förr jag ville 
vid Frekastenen 
med din kropp 
korpar mätta 
än locka edra hyndor 
att lapa mjölkmat 
eller giva åt galtarne. 
Förgöre dig de onda!»

Helge sade: 
45. »Mycket hellre, Sinfjotle, 
hövdes eder 
att gå till strids 
och glädja örnar 
än med onyttiga 
ord att kivas, 
om än hövdingarna 
hätskhet söndrar.

46. Ej goda tyckas mig 
Granmars söner, 
men sanning dock höves 
en hövding att säga. 
På Moinsheim 
märka de läto, 
att de saknade ej att svinga 
svärden mod.»

47. De läto hästarne 
hastigt löpa, 
Svipud och Sveggjod, 
till Solheimar 
genom daggiga dalar, 
över dunkla lider, 
skalv misthöljd mark; 
där männen foro.

48. Kungen i gårdsledet 
kom dem till möte, 
harmfullt de sade 
för hövdingen deras ankomst. 
Ute stod Hodbrodd 
på huvudet satt hjälmen, 
han såg sönernas 
snabba ritt: 
»Vi varsnas på nivlungar 
vredens färg?»

Gudmund sade: 
49. »Till sandstranden vända sig 
snabba kölar, 
rårepshjortar 
och rår långa, 
sköldar många 
och skinande åror, 
hövdingens härmän, 
hurtiga ylvingar.

50. Nu gå femton 
flockar i land 
dock ute på viken 
vänta sjutusen; 
inom grindar här ligga 
framför Gnipalunden 
svartblåa drakar, 
sirade med guld; 
där är allra mesta 
mängden av krigsfolk. 
Nu tövar ej Helge 
att träffningen börja.»

Hodbrodd sade: 
51. »Löpe betslade hästar 
bort till folktinget, 
och Sporvitner 
till Sparinsheid, 
Melner och Mylner 
till Myrkvid! 
Låten ingen sig hålla 
hemma kvar, 
som sårande svärd 
svänga kan!

52. Samlen hit Hogne 
och sönerna av Ring, 
Atle och Yngve, 
Alf den gamle; 
god lust de äga 
att gå till strids; 
med motstånd låtom oss 
möta volsungen.»

53. Ett brak det blev, 
då bleka uddar 
flögo mot varandra 
vid Frekastenen. 
Alltid var Helge 
Hundingsbane 
främst i flocken, 
då folket stred, 
förträffligast i slaktningen, 
högst trög till flykt; 
den hövdingen hade 
hårdhet i bröstet.

54. Från himlen ned hjälmklädda 
jungfrur kommo - 
- vapnens gny växte - 
som värnade fursten. 
Så sade Sigrun, 
svävande valkyrian, 
- av korpens föda 
frossade vargen -:

55. »Hell dig, hövding! 
Härska över män 
Yngves ättling, 
med ditt öde nöjd, 
då du fällt har fursten, 
som fly ej ville, 
drotten, som härskarens 
död har vållat!

56. Och dig, ädling, 
anstår bådadera, 
de röda ringar 
och den raska mö. 
Hell dig, furste! 
Över Hognes dotter 
råda du skall, 
Ringstad äga 
och få seger och land; 
slutad är då striden.» 

Eddan (Brate)

de:Edda/Ältere Edda/Helgakvidha Hundingsbana fyrri
en:Poetic Edda/Helgakviða Hundingsbana I