Boken om vårt land/Kapitel 105
Stolt av sina bragder begärde Lemminkäinen Pohjolas
sköna tärna till maka. ”Nej”, svarade modern, ”henne får
ingen sämre hjälte än den, som har fångat Hiisis snabba älg.”
Lemminkäinen tog sina ormsnabba skidor, och det blev en
jakt, så att gnistorna flögo kring vida Lappland. Älgen
undkom, skidorna bräcktes. Nu var intet annat råd än att
begära nya skidor av Ukko och bedja Tapios lilla tärna med
sin honungspipa väcka den sovande skogsfrun. Mielikki
vaknade, Tapio klädde skogen i silver, och jägaren 
återvände med den fångade älgen.

”Ännu fattas något”, sade Pohjas värdinna. ”Innan
du får min dotter, måste du betsla Hiisis bruna, eldfrustande
häst.” — Lemminkäinen tog sin silvergrimma och såg på
avstånd hästen springa i rök och lågor. Då var intet annat
råd ån att anropa Ukko om ett järnhårt hagel, som avkylde
lågorna, och skrämd av haglet stack hästen godvilligt sitt
huvud i grimman.

”Ännu fattas något”, sade Pohjas värdinna. ”Innan
du får min dotter, måste du med ett enda pilskott skjuta den
sköna svanen på Tuonis älv.” — Lemminkäinen begav sig
på väg till underjorden. Men här lurade på honom 
Ulappalas blinde herde, grep en orm ur vattnet och sköt ormen
tvärtigenom den unge hjältens lever. För sent ångrade
Lemminkäinen nu, att han förgätit ormorden, och tänkte
döende på sin älskade moder. Herden vräkte honom ned
i den svarta älven, och där högg honom Tuonis blodgiriga
son i stycken med sitt förfärliga slagsvärd.

Under tiden hade Lemminkäinens moder och hans 
förskjutna maka var dag med oro betraktat den profetiska 
borsten. En morgon sågo de borsten drypa av blod. Modern
uppskörtade sin klänning och gick att söka sin förlorade son.
Kärleken bevingade hennes steg; kullarna dånade, dalarna
höjdes, bergen sänkte sig, där hon framgick. Omsider kom
hon till Pohjola. ”Var är min son?” — ”Jag vet icke”, sade
värdinnan, ”kanske ha björnar och vargar sönderslitit 
honom på isen. Eller har den stackarn drunknat i forsen.”

”Lögnerska”, sade modern, ”vill du ej säga mig 
sanningen, skall du dö!”

Nu måste Pohjas värdinna omtala de farliga proven.
Modern gick att söka den förlorades spår. Hon undanröjde
stubbar och stenar, sprang över kärren, sam genom vattnen,
frågade furan, vägen och månen. De sade sig alla hava nog
att tänka på egna sorger. Men den milda solen förbarmade
sig över henne och berättade Lemminkäinens sorgliga öde.

Nu fick modern av Ilmarinen en kopparräfsa, vars 
tinnar voro två hundra meter i längd. Solen sände sin 
brännande stråle ned till den mörka underjorden och sövde 
Tuonis folk. Modern gick att räfsa i dödens svarta flod, som
strömmar genom underjorden. Hon arbetade länge, 
outtröttligt, och fann till sist sin älsklings sönderstyckade kropp.
”Kasta karlen i vattnet”, ropade korpen, ”siken har ätit hans
ögon, gäddan har bitit hans skuldra.” — Men en moder
misströstar icke. Hon bad ådrornas vänliga vårdarinna,
Suonetar, sammanknyta den dödes pulsar; hon bad Fumala
hopfoga de styckade lederna; hon bad Mehiläinen, biet, att
hämta honung från Tapios boning. Alla hörde hennes
böner. Biet flög över nio hav och vände åter med sju 
balsamskålar. Den dödas kropp helades, men livet var borta.

Åter sände modern biet till stjärnorna. Biet flög in i
Skaparens källrar, där goda andar tillredde balsam i 
silverkittlar, och återvände med denna kostliga läkedom. 
Lemminkäinen vaknade som ur en svår dröm. ”Jag har sovit
länge”, sade han. — ”Ja”, sade den ömma vårdarinnan,
”ännu mycket längre skulle du hava sovit, om ej din arma
moder vakat för dig”. 

”Ack”, suckade Lemminkäinen, ”mitt hjärta är borta hos
Pohjas tärnor. Ännu har jag ej skjutit Tuonis svan.”

”Lämna dina usla svanar”, bannade modern, ”och prisa
hellre Skaparens godhet, ty av egen kraft har jag intet 
förmått. Han allena kan återkalla de döda från Tuonela.”

Och de återvände till hemmet.

Boken om vårt land