Magister W:s död
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Magister W:s död.

År 1821 vårtiden en söndagsafton promenerade
tvenne prester från Kungsholmstorget, ämnande sig
öfver nya Kungsholmsbron för att begifva sig hem. Den
ene var omkring 34 år med ett mörklagdt ansigte, hvars
svarta skäggbotten och polisonger af samma färg, i
förening med de djupt liggande mörka men blixtrande
ögonen, paf åt hela gestalten ett uttryck af öfvermått så
väl af fysiska som intellektuella krafter. Den andra
var deremot, hvad det yttre beträffade, betydligt mindre
fördelaktig. Längden öfver medelmåttan var genom en
mycket lutande ställning något förminskad. Man
kunde ej se hans ansigte utan att nödvändigt falla på den
tanken, att dess ägare lika mycket som han, hvad det
inre beträffade, tagit vatten öfver hufvudet, lika litet,
hvad det yttre vidkom, kunde göra sig skyldig till
samma förmodan. Halsduken var bakvriden, och de korta
pantalongerna, på ett högst eget sätt dekarterade,
stodo Magistern ett godt stycke öfver stöfvelkragarna,
under ständig opposition mot hvarandra när Magistern
gick, men deremellan hvilande sig på den synbara
ytan af en fordom hvit ullstrumpa. Betraktade man
likväl Magisterns ansigte något närmare; skulle man
likväl i de till sitt yttre så orena anletsdragen hafva
upptäckt den renaste själ, det ädlaste hjerta, som
nå'nsin klappat under en svart rock, och i de
halfslocknade förvirrade ögonen snillets och kunskapernas
ordnade och ordnande krafter. Den förre var Magister
W., den sednare Konrektor E., båda t. f. lärare i St.
Clara Trivialskola.

»Som jag nyss sade, min bror, yttrade W.
fortsättande ett påbörjadt samtal, »i en Akademi är du på
din plats, men i en skola, i en skola för en mängd
barn — — du skall förstöra både dem och dig.»

»Jag medgifver det», genmälte E., »men i Jesude
välesignade namen, hur skall jag bära mig åt? Doktor
H. fordrar, att jag skall läsa privatim för hans barn
och vill derföre, att jag skall qvarstadna här i Stockholm
såsom lärare i Ciara skola.»

»Men hvad ämnar han väl göra af mig?» inföll W.:
»Skall jag hafva uppoffrat min bästa tid i kyrkskolan,
utan att kunna för alla mina otacksamma mödor
påräkna något så anspråkslöst som en lärareplats i en
trivialskola? Det är en märkvärdig verld, hvari vi lefva.
Hur bafva vi ej både ända från barndomen släpat oss
fram i de svåraste omständigheter, besegrat otaliga
motgångar, och ändå hvilar kanhända hela vår framtida
lycka på en enda menniskas egennytta eller nyck! — —
Vi äro akademikamrater och de förtroligaste vänner,
och ändå rivaler. Mina egna behof tvinga mig att gå
dig i vägen, och en annans, kanske lika maktpåligande,
dig att göra mig samma omak.»

»Se der går ett par åsnor», ropade till dem Baron
von P., som stod i dörren till sitt till höger om
gatan belägna stall.

Baron von P. var känd lika mycket för sin råhet
som för sitt olideliga högmod.

»Äsnor, Herr Baron, pläga vanligtvis ha sin plats
1 stallet», yttrade W. till Baronen, hvilken han af
gammalt kände.

»I går nergräfdes en död häst i Stadshagen. Som
Jag tror, kunna herrarne som komma derifrån utan
tvifvel säga mig, hur stor likstoln blef?»

»I Jesude välesignade namen, herr Baron! har ni
då ingen skammen i er?» frågade E. i det han
närmade sig stalldörn.

Ett kraftigt slag af Baronens hand förvandlade den
beskedliga Konrektorn från ett stående frågetecken till
ett liggande tankstreck tvärs öfver djupet af en rännsten.

W:s ögon gnistrade, blodet trängde honom
våldsamt upp i hufvudet, och då var han allt annat utom
sig sjelf mäktig. Att rusa in i stallet, slunga först
Baronen och efter honom stalldrängen; som skyndade till
sin husbondes hjelp, under hästarna, var för W. ett
öponblicks verk. — Derefter tog han sin med möda
uppstigne vän under armen och aflägsnade sig med
honom.

»Det var fan till prest!» sade en garfvaregesäll,
som stod några alnar derifrån och med förnöjelse i sitt
ansigte varit vittne både till ord- och kämpaleken; »en
dylik öronbikt skulle göra min mästare tusan så godt.»

»Det skall kosta dig kappan», röt Baron i det han,
ursinnigt skärande tänderna, kraflade sig fram mellan
hästfötterna och torkade smutsen från sin uniform, »så
sant jag är Baron von P.!»

De båda presterna voro nu på Kungsholmsbron, och
vindarna, som krusande foro öfver Mälarns vågor,
borttogo utan krus ljudet af den högvälborna aristokratens
förbannelser.

Sex veckor derefter var Midsommarsdagen. Flere
promenerande syntes i Solna-skogen. Skiljande sig
från alla andra och fördjupande sig allt mer och mer
i skogen, vandrade arm i arm FA långsamma steg
tvenne prester. Den ene var Komminister F. i Clara
och den andra Magister W. Den sednares ansigte hade,
se'n vi sist sågo honom, undergått en synbar
förändring; kinden var dödsblek, blicken slocknande och
medvetslöst irrande från träd till träd.

»Önskar du ej hvila dig något litet?» frågade F.
sin följeslagare, den han mer släpade med sig än ledde.

»Jag hvila? — O! nog får jag hvila! — — Doktor
H. har befriat mig från min lärarebefattning;
Consistorium skall vältra det presterliga Embetet från min
skuldra — — och Gud — jag hoppas det, jag vet det —
skall snart lossa stoftets tryckande börda från min själ — —

»Lugna dig, min vän och låt ej förtviflan helt och
hållet nedslå din förr så kraftiga själ! Du här många
vänner, som skola göra allt för att rädda dig.»

»Vänner», inföll W. hånskrattande, »vänner skola
rädda mig — från hvad? — från straffet? — från
vanäran äfven? Nej! Känslan deraf far likt ett glödgadt
jern genom mitt hjerta, i bvars redan förtorkade
brunnar icke en igel en gång skall kunna släcka sin törst!
— — ha! — Vi äro vid stället! —

De hade stadnat vid ett träd, vid hvars fot några
blodfläckar visade sig. En olycklig hade dagen förut
derstädes skjutit sig.

»För all del låt oss lemna detta ställe!» ropade
F. i det han sökte draga W. derifrån.

»Hvarföre bäfva vid denna syn?» frågade W. med
den vansinniges lugn: »några blodfläckar hafva i mina
ögon ingenting så fasaväckande — men att midt i
naturens sköte; omgifven af fåglarnas sång och blommornas
doft och med den fria blåa himmelen till vittne, beröfva
sig lifvet — — han måste hafva varit mycket olycklig
— — olyckligare än jag — ty jag skulle ej ha mod dertill!» —

F. vände sig bort, ty hans ögon summo i tårar.

»Låt oss nu gå hem», sade W. afbrytande den
långa tystnaden; »solen blickar redan sitt afsked till
oss genom den glesnade skogen — och vi måste vara
hemma innan de gråa skuggorna från vestern öfverraska
oss. — Hu! jag fryser, och ändå hafva vi
midsommarsdagen!»

De begåfvo sig på hemvägen, utan att vidare vexla
några ord med hvarandra. När de stannade utanför
Komministerhuset vid Clara vestra Kyrkogata, der de
båda hade sitt hemvist, och Magister W., som bodde
på nedra botten, satte nyckeln i sin kämmardörr, tyckte
sig F. förmärka i sin väns ansigte ett ovanligt lugn,
som gjorde att han, efter att hafva önskat W. en god
natt, trodde sig, utan att lemna rum för några farhågor,
kunna aflägsna sig. Knappt hade likväl F. bestigit
tröskeln till sin kammare, förrän W. skyndade efter
honom uppför trappan och ropade honom vid namn.

»Hör du F.», sade han: »du vet att jag i många år
umgåtts med dig och din familj; har du under denna
tid hos mig förmärkt något, som kunnat misshaga dig
och således på ett eller annat sält beröfva dig den goda
tanke du möjligtvis kunnat äga om mig?»

»Hvartill denna fråga?» frågade F. förvånad.

»Emedan om så vore, jag ville be dig vara
öfvertygad, att mina fel hafva sin rot mer i min olyckliga
häftighet än i mitt hjerta, som alltid varit öppet både
för din och andras vänskap.»

»Du mår ej väl», genmälte F. i det han fattade
hans hand, »du måste dröja hos mig öfver natten.»

»Nej», ropade W. ifrigt; »det rysliga stället i
Solnaskogen har upprört mitt bufvud; men jag blir väl
bättre, blott jag får sofva ut. — God natt! Helsa din
hustru och dina barn!»

Följande morgon; innan tornuret i St. Clara ännu
slagit sex, hoppade en glad tioårig gosse med sina
böcker under armen och en blomsterbukett i den högra
handen in i Komministerhuset, stannade utanför W:s
dörr, framtog kammarnyckeln, den W. alltid plägade
ha gömd under trappan, upplåste dörren och steg in i
rummet. Magistern hade tvenne rum, af hvilka det
inre var hans sängkammare. Gossen lade af sig mössan
och böckerna i det yttre rummet, ordnade med ett
triumferande småleende sina blommor, dem han ämnade
presentera den älskade läraren och knackade på dörren;
— den alltid så vänliga uppmuntrande rösten svarade
icke. Han knackade hårdare och nämde sitt namn: —
tyst som förut. — Han sofver, tänkte gossen, och som
han ej vågade väcka honom, gjorde han några skutt
kring rummet, frambar en stol till bokhyllan, klef upp
derpå i afsigt att bläddra i några gravurer, dem
Magistern hade öfverst på hyllan, men råkade för häftigt
taga uti hyllan, så att öfversta bokraden föll ner och
böckerna slogo mot golfvet. Gossen lyssnade med
klappande hjerta åt sängkammardörren, men som han ej
hörde något inifrån, upplockade han böckerna, satte
dem på tillbörligt ställe och fortsatte derefter sina
krumsprång kring golfvet. Nu slog klockan sex, just den
timman då Magistern, i händelse han råkade försofva
sig, önskade blifva väckt. Gossen upplåste nu dörren
till sofrummet och steg in med ett gladt: »god morgon
herr Magister» på sina läppar — — men läpparna
hunno ej sluta den kära helsningen; — blommorna från
hans kinder försvunno — blommorna från hans hand
föllo i blodet, som lefrade sig kring hans fot; — —
ty framför honom på soffan låg Magister W. död med
Bibeln i blodigt sköt »och rakknifven i hårdt
sammanknutna händer.

Nattetid några dygn derefter utbars derifrån af
kyrkbetjeningen en svart likkista, hvars lock inga
stjernor prydde och kring hvars sidor ingen hvit garnering
slöt sig. Bärarne togo vägen genom vestra
kyrkogårdsporten och nedsatte kistan i en graf, icke långt ifrån
det gröna staketet, som omsluter Kyrkoherdehuset. En
prest läste en bön deröfver, hvarefter grafven
igenfylldes. — Men ett stycke derifrån, stödjande sig mot ett
träd, obemärkt af alla, stod en liten gosse och gret
bittert. När dödgräfvarne hade slutat sitt arbete,
aflägsnade han sig med lutande hufvud och svigtande steg;
och var denna gosse densamma, som både varit första
vittnet till Magister W:s död och som berättat denna
rysliga händelse, hvilken, oaktadt 18 år derefter
försvunnit, i hela sin fasansfulla skepnad ännu står liflig
för hans minne.

Freja
August Blanche