Det nya Templet på Drottninggatan har wunnit tillwäxt
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Det nya Templet på Drottninggatan har wunnit tillwäxt.

Om ditt hufvud ej dukar under för Her Davidssons
punsch och skomakarns galoscher ej lösas upp i
höstslasket, så sätt före apostlahästarna, så framt de ej, af brist
på foder med tillbehör, nödgas hållas inne, och kuska
af, o landsman! öfver Sqvalbänken, detta nya Jordan,
gör hallt midt emellan det Ryska palatset och Hrr
Davidssons tempel, the Pbilistéers och the Israeliters
landsändar, och bestig med guldnyckeln i handen den
väl tillhuggna tempeltrappan! Äfven du, o tärna! så
framt ej din blygsamhet såras af de svällandé
släng-pussar den kurtisanta hösten kastar åt den gulkindade
Hertha, sätt den lilla foten på kulminationspunkten af
Drottninggatans gatstenar, låt den hvita strumpan besegra
de Argandska lampornas glans, luta din Dianabild mot
den Endymion, hvars hjerta och kassa du har i ditt
våld, och sväfva sålunda med piraten i din hand och
piraten vid din arm uppåt Kungsbacken samt fäst din
blick och din varelse vid denna ljusa glasdörr, i hvars
speglar tusende färgor leka, som Gratierna i ditt eget
öga! Med ett ord, inträden — och j skolen mottagas,
om ej af öppna armar, likväl af öppna händer, det kan
jag heligt försäkra eder.

Dock, hvi sen j så förvånade ut? Hvi studsen j för
denna tomhet, som gapar mot er från samma salong,
der förra årets höst bevittnade så mycken rörlighet, så
mycken fullhet! Denna Kandelaber, som förut öfver en
talrik församling spred så mycken upplysning och
klarhet, står han ej nu och lyser förgäfves, midt bland
salongens dekorationer, lik Wexiö Consistorium i
förbistringens Pajazzotid, der allt bjuder sömn och liknöjdhet!
Dessa vaxljuslågor, i hvilka förr så mången taljögd blick
dykte efter glädje och fröjd, flamma de ej nu förgäfves,
liksom stjernorna öfver en slumrande otacksam jord!
Der förr Graindoren qvintilerade för ett helt folk,
surrar nn höstflugan för handfallna Ganymeders öron.
Olyckliga petimäter! Den Fransyska dialekten och den
Svenska mandelmjölken knyta ej mer sina allianstraktater,
— — Dock modfällens ej! Förakten fritt den utkramade
citronen, men glömmen ej, att dess kärnor, förflyttade
i en ny kruka, ännu kunna bli vällustdoftande för
kommande tider! — Templet har fått en tillväxt — skåden
ditöfver — ljufva toner tränga till eder — från de rikt
upplysta fönstren visa sig för eder, som i ett skuggspel, de
mörka profilerna af oräkneliga näsor och öron. — Misskännen
ej Hrr Davidsson! — Deras begrepp om tidens anda och
smak äro lika litet förrunna, som aracks- och vinfloderna
i deras bålar. Upptagen en sextonskilling — svängen
den, som Feen sitt trollspö — — och ett litet skärt
kort, innefattande en hel verld af tortor och
Strauss-valser, flyger i era händer. Smygen er derefter midt
emellan de af årstiden förhärjade blomsterparterrerna, och,
sedan ni åt höger kastat en blick på det präktiga
jernstaket, som skiljer er från hvardagslifvet, och åt venster
på den djupa grundfond, som i sitt sköte famnar
Sabbatsbergs fattighus och KrigsAkademiens kadetter samt
något litet stött näsan mot Smedjegårdens sträfva
konturer, inträden — — Ach — hvad det är gudomligt, att
så der i en hast blifva förflyttad från den ensliga
höstqvällens svarta sängomhängen och ymniga vattensåar rakt
in i bland draperier af purpur och guld, kristaller och
ljus, punch- och menniskoångor!

Det första, som vid ert inträde spänner
förtjusningens vingar, är en mängd sköna harmonier, som från
en i höjden placerad englaskara i klädesrockar och
pantalonger gjuta sig neder öfver den talrika församlingen.
Lik åskan, dånar pukan deruppe och stråkarna korsa
hvarandra, som blixtrar i skyn. Framskriden nu, mina
vårdaste, med en viss högtidlighet genom den vid
dörren samlade skaran, som, oaktadt värdarnes
uppmuntrande blickar, icke vågar gå så långt fram, emedan kassan
håller i rockskjörtet. — — Der äro röda dynor att sitta
på och ett bord att sätta på, hvad på en gång er
sjelfva och Hrr Davidsson behagar, och låten derefter
blickarna, sedan de antagit den position deras stånd
tillkommer, helt stilla taga allt i öfverskådande. En vals
af Strauss uppspelas. Thékoppar, lemonader och andra
läckerheter mysa så sött mot åskådaren; tolfskillingar
framträda och uppbjuda dem till vals, och nu går det
i fullan fläng salongen igenom. Der figurerar en rik
smörtorta så sylten far om henne — fem officersfingrar
bjuda henne upp på en gång och bitas om den sköna,
tills hon blir alldeles uppäten, stackars lilla; der
hoppar i sina bästa ynglinga-år en lång och fyllig
konfektspåse — en mängd unga damer trängas kring honom,
och dela honom emellan sig, så att till slut ingenting
mera af honom återstår, än det tomma bortkastade
papperet; der framtrippar flåsande ett varmt glas punsch —
en blek Notarie tager den spensliga halfjungfrun om
lifvet och trycker henne till sina läppar, om det också
kostar honom enda fyrken: der flyger i sin hvita
gasklädning en oskyldig mandelmjök i gapet på en förnäm
herre, med ordensband i knapphålet, som nedlåtande
slukar det oskyldiga offret, i det han, med en blick
på salongens lysande emblemer, i patriotisk ifver
lyckönskar sitt fädernesland att hafva så långt
framskridit i välstånd och civilisation; der göra ett par
prestkragar sin kur för en »liten Carolina»; der
framdansar en liten Jamaika, starkt byggd och
glödhet, som en masugn, spanskande sig framför en gammal
hederlig borgares näsa — men den hedersmannen
småler föraktligt åt den lilla utländska brunetten, reser från
den granna bänken sin väldiga gestalt och larfvar af helt
barnsligt till den bredvid liggande Barnhuskällaren, för
att der gifva sin hyllning åt den nordiska blonda
sötkumminen, älskande mer en enkel Domino vid taljljuset,
än glädjens tillgjorda mask under kristallkronan; der
hoppar — o! hvad är det väl som ej hoppar eller
hoppas, när Strauss-valsen ljuder! När dess retande
glödande färgtoner slå an sina trefjerdedetar i salongerna,
hur lätt kommer ej då hela verlden på treqvart! Hur
håfva sig ej på en gång bröstet och foten i de
orimligaste luftsprång! Hur stiga ej mot taket glädjen och
dammet i förenade dunsthvirflar!

Hafven derföre tack, j Conditores novi templi, för
merinot, förgyllningen och draperierna! Mätte allt, hvad
j på den ståtliga disken uppduken, hajlikt slukas af en
tacksam mensklighet, medan j sjelfve gån otuggade ur
afundens och medtäftlarens käftar!

Måtte ingen fläck på er lysande salongs tiljor finnas,
hvarpå ej en mensklig fot hvilar, ingen fläck på era
vålstoppade divaner, hvarpå ej — — nog af, måtten j med
förenad brödrakärlek hinna ert dyrbara mål:
Mensklighetens förtäring! Måtte alla dansar här uppspelas, utom
björndansen! Och skulle en gång den misslyckade
kreditens onde ande sticka näsan inom era målade
glasdörrar, j Davidssöner, måtte han vika för era
Musikaliska Soiréer, liksom Sauls onde ande för er
Konungslige namnes harpospel!

Freja
August Blanche
Teater