Boken om vårt land/Kapitel 90
På Ålands tusen öar och klippor samt i en del av 
skärgården söder om Åbo bor en svensk befolkning av 
jordbrukare, sjömän och fiskare. De odla något litet säd och 
potatis, de hava hästar och boskap, de bränna kalk och 
tegel, de utskeppa ved, men deras rätta åker och äng är 
havet. Somliga äro skeppsredare, bygga stora fartyg och 
segla med god vinst till främmande länder. Andra föra på 
sina skutor och galeaser fisk, ved, kalk och flere varor till 
Stockholm, Åbo, Helsingfors och Reval. Dessa olärda 
skeppare med en och två mans besättning ombord segla 
mest efter landkänning på sina bekanta farvatten, ankra 
vid motvind i skydd av klipporna, men överraskas ofta av 
stormbyar och vindkast, som frambryta vid klippuddarna. 
Andra leva hela sommaren i sin fiskarbåt ute på sjön och 
föra på hösten salt strömming och torsk till städerna. Män, 
kvinnor och barn ha prövat havet i alla väderskiften, de 
blekna icke för vita vågor, men när de en tid slitit ont, 
tycka de om att ligga i ro för ankar och leva gott. Det 
finländska lynnets lugn gör dem då tålmodiga och 
obekymrade om sin tidspillan. Sådana äro de flesta av våra 
kustbor; deras liv är delat mellan ett hårt arbete och 
en maklig vila. 

Hemma bo de i små byar eller ensliga stugor, som alla 
hava sin flaggstång vid gaveln. De fira jul och 
midsommarvaka, dansa grundligt på bröllopen och äta grundligt 
vid läsförhören. Dessa västfinska skärgårdsbor ha under 
sina resor lärt sig ett hövligt umgängessätt. De kläda 
sig på helgdagar nästan som herrefolk, bruka också gärna 
herrskapsmat vid sina gästabud. Det kan vara fattigt 
nog däremellan, när fisket slår fel: men skall det vara 
gott, så sparar man icke. Om vintern binda de nät och not; 
handslöjd brukas här mer än i Nyland, och kvinnorna 
vävde förr mycket, innan det blev sed att köpa 
fabriks-vävnader.

Boken om vårt land