Briggen "Beatas" bärgning
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Det hade blåst en grundstorm i tre
dagar. Regn hade kommit under
natten, och den grövsta sjön hade lagt sig
något; men ännu dånade den väldiga
dyningen i strandkanten och rörde upp
färsk tång och strandgods långt upp
i kullerstensstränderna, dit de starkaste
vinterstormarna hade svårt för att orka
fram. Måsarna stodo på ända in över
ljunghedarna, och skuggorna från de
söndertrasade regnmolnen rände kapp
över bergknallarna, där regnvattnet
silade. I de vädervridna träden, som
krokiga sökte lä bakom gubben
Lorentz’ stugknut, fräste vinden som
vatten på varmt järn.

Nedanför i det rödbrända gräset
sprang yngsta pojken och samlade ihop
nedblåsta taktegel. Stormen hade rivit
i värre, så att taket åt vindsidan blivit
så gott som renskalat.

I köksfönstret stod gubben Lorentz
och synade sina illa medfarna
äppelträd. Vad frosten hade lämnat på våren,
hade vinden ruskat ned och lagat till
grismat, och gubben grumsade över
den förlorade förtjänsten till hösten.

Med ens blev det liv i Lorentz.
Kvickt som ögat gjorde pojken ett hopp
genom potatisåkern, flängde in i
farstun och rev ned stora sjökikarn från
spikarna över dörren, rände tvärs
igenom hagtornen, rätt uppför branten till
stenkumlet på utkiksberget.

Däruppe låg pojken på magen och
riktade med darrande fingrar tuben ut
till havs. Han hade sett något
märkvärdigt blänka till mellan brotten i
solstrimman långt ut i sjön.

— Dä ä en haverist, vrålade han
genom vinden åt gubben, som
kommit ut på backen.

Lorentz satte händerna bakom
öronen, som om han riggat ut ett par
lä-segel, men vinden tog bort ljudet.

— Kom hit! Dä ä en stor hejare,
som har kapsejsat strax norr för
Klappskallen, skrek pojken.

På skrala ben klättrade gubben
uppför knalten.

— Jo, förbanningen! Det ä en
skonare eller brigg, som har seglat kull
och flyter på lasten, sade Lorentz och
tog kikarn från ögat. Hon ä alldeles
nyförhydrad i botten och glänser som
gull i solen. Inte ett liv syns varken
på skrovet eller i riggen. Spring ner
å väck Agust å gör jullen klar, men
rör på spelet, för här finns slantar att
förtjäna, om vi hinner ut i tid.
Galgö-borna ä nog inte långt efter oss.

I rykande rappet hade pojkarna lagt
loss båten och stuvat ned yxor och
andra grejor. Gubben kom efter. Fort
gick det inte, för han var närmare sina
sjuttio. Seglat hade han på alla hav
och härjat i alla hamnar, haft berri-berri
och en släng av gula febern och negerpox. Och i ryggen hade reumatismen
bitit sig fast mitt under en blåtatuerad
sjöorm, som bet sig själv i stjärten runt
ett älskat namn.

Försiktigt styrde Lorentz ut ur
hamnen mellan sjöbodarna, höll tätt i lä
under land, där det var smult vatten,
för att spara pojkarna så mycket som
möjligt. Men arbetet blev drygt i den
gropiga sjön, och roddarna voro ivriga.
I gattet var det grunt, och där
toppade sig sjön i långa fräsande
bottenbrott. Men gubben, som kände farleden
så bra som sin egen säng, passade på
efter att tre höga sjöar hade gått fram,
stack över det sjudande
och bubblande grundet
och hann nätt och jämnt
ut på djupt vatten, innan
nya rullande berg gjorde
genomfarten omöjlig.

— Nu hänger hyndan
på gärsgårn! Galgöborna
ä också på sjön, röt
Lorentz på höjden av en
vågtopp och pekade med
pipskaftet på en liten
prick, som hoppade upp
och ned en halvmil
därifrån.

— Ro på, för nu beror
det på vem som
kommer först och får lägga
beslag på grannlåten,
uppmuntrade gubben.
Pojkarna höggo i som
galärslavar. Årorna bågnade
och skrek under
tyngden, tofter och tollpinnar
knakade. Ryggarna
värkte och tungorna lågo
torra i mun. Om stäven
rök vattnet som en sky,
som ibland svepte över
hela båten. Lorentz stod
upprätt i aktern för att
kunna hålla kurs, och var
gång han fick syn på
medtävlarna, sprutade en tobaksstråle
åt deras håll eller kom en svordom att
sätta ännu värre fart på pojkarna.

Galgö var den närmast bebodda
grannön. Konstigt folk var det, som
bodde där. Långa, grova karlar med
svart hår och gulaktiga i skinnet. De
gamla hade att berätta, att de i sin
ungdom hört att folket var av tattarsläkt.
Någon gång för mycket länge sedan
hade en utlänning strandat på ön, en
del av besättningen hade tagit sig i
land, byggt ett par kåkar och stannat
där som fiskare. De voro illa tålda av
öborna runt om. Med andras liv och
egendom voro de ej så noga, och det
sades, att de hade gått med skridljus
i stränderna och narrat fartyg på land,
och folk visste säkert, att de stulo ved
och tjuvvittjade andras garn. Det enda
umgängesliv galgöborna bestod sig med
var ett slagsmål då och då med de andra
skärgårdsborna, som oftast kommo illa
tilltygade och knivskurna från
sällskapet. Sommargäster hade aldrig vågat
sig dit, och själva länsman drog sig
för att röra i eländet. Hela ön var full
av små, svarta, snoriga ungar, som
rullade i trasor mellan bergknallarna, och
hemska, skrynkliga käringar skällde vid
stugknutarna.

Men flickorna voro välvuxna och
granna, och mer än en skärgårdspojke
hade gjort sig ärende dit för deras skull.
Oftast blevo de liggande inne ett par
veckor efter det besöket, och historier
gick om att flera blivit borta och aldrig
hörts av mer. Om de gått till sjöss,
eller vart de tagit vägen, visste ingen.

Lorentz själv hade av samma
anledning fått en krokig kniv i ryggen i sin
ungdom, och med det ärret spådde han
väder säkrare än den bästa barometer.

Ett par gånger i veckan seglade
galgöborna med fisk till staden, och
då hade tullsnokarna ett gott öga till
dem. Ty det hade hänt, att när de
började röra i fisken, hade det legat både
tobak och vinflaskor gömda under
lasten. Om lördagarna, när förtjänsten
varit god, kryssade det ena båtlaget
galgöbor efter det andra utåt
skärgården, alla fulla som ägg. Vanligtvis
satt en gammal käring med en avbiten
kritpipa i den tandlösa käften uppkrupen
i aktern och skötte om seglationen.
Karlarna lågo utsträckta på durken och
garnerade kölvattnet med korkar och
tombuteljer eller grälade med andra
sjöfarare. Anledning gavs alltid, ty när
galgöborna voro på det humöret,
seglade de mot alla regler och ordningar,
väjde inte för någon och körde rätt
igenom laxgarn eller vad som kom i
vägen.

Men de hade namn om sig att vara
säkra på sjön och brukade reda sig i
vilket väder som helst.

Nu hade de fått syn på Lorentz och
hans båda pojkar, och kapprodden hade
börjat. De voro fyra i båten och bytte
om vid årorna. En öste hela tiden för
att hålla båten läns. Båtarna hade
kommit på hörhåll. Lorentz låg ett gott
stycke före, och hans pojkar voro blå
i ansiktet av ansträngning. Men
galgöborna vunno säkert på dem, och
utgången var oviss.

Vid vraket, där sjön spolade och
vräkte, voro de sida vid sida. Då
styrde Lorentz rätt igenom ett brott,
som ställde jullen på ända, hade så
när krossat båten mot akterspegeln på
haveristen, men pojkarna, som körde
armarna ända ned till axlarna i vattnet,
lyckades få fast. Gubben fick tag i en
dävert, slängde sig opp på vraket och
högg sig fast med en yxa i fartygssidan;
ty vattnet sprutade högt över skrovet,
som slingrade farligt i sjöarna.

Under bogsprötet framme i fören,
där gal jonsbilden av den fagra
"Beata" släpade sin krinolinkjol i vattnet,
gjorde galgöborna fast sin båt med ett
par halvslag om den skönas hals och
klättrade ombord.

— Det är min skuta, det är jag,
som har gjort beslaget, ge er i väg
härifrån, skrek Lorentz.

— Det var vi, som var först. Knalla
du dej bara i väg, fick han till svar.

Lorentz svor och väsnades.

— Har ni aldrig haft att göra med
länsman förr, så skall ni få det nu,
bedyrade Lorentz.

— Då får du allt skrika lite högre,
för han är flera mil in i land. Besväret
med att vittna skall vi spara dej, om du
inte håller dej lugn. —

— Marbönder! skändade gubben.

— Giv du dej av med en gående
gång, annars skall det ta hus i helvete,
hörde Lorentz bortifrån galgöbåten,
där en lång sälbössa stack upp över
relingen.

— Kvickt ner nu bara, annars
skjuter vi hål i båten, och bråkar gubben,
skall vi kosta på’n lite skrot extra.

Lorentz kände till galgösläktet och
visste, att han skulle få blyet i
kroppen, om han stannade.

Han ryckte loss yxan, och en stor våg
lyfte honom behändigt ned till pojkarna
i båten.

— Lägg loss, kommenderade
Lorentz, som alltjämt hade den
vaksamma mynningen på bössan riktad åt
sitt håll.

Pojkarna stötte ifrån med tårar i
ögonen.

Galgöborna hade nu alla fyra krupit
upp på vraket, där de undersökte lasten,
och såg sig om efter möjligheter att
föra klenoden oskadad i hamn. De hade

lämnat geväret i båten, och nu när
risken inte var så stor, kände Lorentz
sig hågad för att resonera.

— Vi kan ju dela förtjänsten,
föreslog han, men motparten tycktes icke
vara villig till några eftergifter.

— Jag kan väl få ta några ändar ur
riggen då, så skall jag tiga som en
avliden, tiggde Lorentz. Han hörde någon
morra ett halvt medgivande bortifrån
skrovet, och gubben klättrade upp i
stormasten och satte sig gränsle i
märsen.

— Nu, galgöbor, är det bäst ni aktar
er, för här ska ni få se på pojkar som
inte råttorna drar bort med. Hugg loss
seglena!

Yxorna dånade i riggen.

— Lägg loss båten, pojkar, för nu
går hon strax, skrek Lorentz och högg
in på märsseglet, som hängde fast med
en flik.

Beata gjorde en krängning av
lättnad efter att ha blivit av med de
tyngande, vattenfyllda seglen.

Pojkarna sågo med andan i halsen,
hur master och rår sakta höjde sig ur
vattnet. Så på en gång reste sig skutan
på rätt köl.

Från lovartsidan hördes ett skrik,
och fyra figurer åkte ned i djupet.

Men uppe i riggen satt gubben
Lorentz och såg tulljakten sticka fram
sin snokande näsa bakom en udde inåt
land.

Bertil Lybeck
1910-talets verk
Noveller