Boken om vårt land/Kapitel 25
(Egentliga Finland.) 

Det landskap, som först kallades Finland, är i sitt inre 
en fruktbar slättbygd med små älvar och vidsträckta 
skördefält. Närmare kusten framträda bergen likasom för att 
utmana havet, men havet har bitit sig in i många smala 
vikar och skapat många öar. Här brännes kalken, här 
tri-ves eken, här mogna ädla frukter, här är by vid by, många 
kyrkor och gamla herrgårdar. Här, kring det åldriga Åbo, 
ha landets historia och äldsta odling börjat, och här möta 
förgångna tiders minnen, var man än går. Ett av dessa 
minnen är Kustö slott. 

Namnet kommer av kuusisto, granskog. På en holme 
vid kusten av Pikis socken, 1 y2 mil från Åbo, byggde 
Finlands katolska biskopar ett befäst slott för att där hava 
en säker tillflykt i oroliga tider. Det var en ståtlig borg i 
tre våningar med torn och ringmur, för det mesta av 
gråsten. Biskoparna höllo här sitt praktfulla hov liksom 
världsliga furstar och förvarade sina skatter i valven. Men 
dessa tider hade en ände, elden härjade, fiender plundrade; 
slutligen lät Gustav Vasa nedriva slottet, för att han icke 
tyckte om biskoparnas makt. Grannarna bortförde en 
del av dess stenar till sina byggnader, Pikis kyrka säges 
vara uppförd av slottets lämningar. Och så återstod av 
det fordom mäktiga Kustö endast några ruiner av valv 
och murar, där rönnarna växte i gruset och utvidgade 
med sina rötter stenarnas fogningar, intill dess resterna 
av den gamla borgen befriades från de täckande 
sandmassorna. 

Tiden förtär de fasta murarna, men runtomkring 
blomstrar ännu Guds fria natur lika skön som i Kustös bästa 
dagar. Havsvattnet har dragit sig något tillbaka, men
ännu styr seglarens båt med samma friska vind genom de 
många sunden. Kustö har fått en liten kapellkyrka i 
utbyte mot slottet; där ser man i norr och öster Piikkis’ 
stränder, i söder öarna Kirjala, Lielaks och Harvarö, i 
väster Kakskerta och Hirvensalo, medan de vackra 
sunden i Pargas framskymta längst i sydväst. 

Bland folket gå sägner om Kustös begravna skatter. 
En gång, säger sagan, var dyr tid i landet, och en fattig 
jordbrukare begärde att få låna utsädeskorn av sin rika 
granne. Den rike ville ej låna, den fattige satt bedrövad 
med sill tomma säck på slottets ruiner. Då varseblev han, 
huru korn rann ut ur en ränna bland gruset i muren. Strax 
höll han sin säck under rännan, fyllde säcken och sådde 
kornet. Hösten kom, den fattige fick en fik skörd, den rike 
fick missväxt. Kornrännan kunde ej återfinnas, men en 
liten fågel sjöng i rännan på muren: 

»Mycket spilles i överflöd, 
litet giver välsignat bröd.»

Boken om vårt land