Elias Sehlstedt (biografi av L. D.)


<div class="layout2" style="text-align:justify">

Elias Sehlstedt.

Hr Redaktör!

Många beundrare och vänner af Elias Sehlstedts
glada sångmö skulle sätta stort värde på att i er
ärade tidning finna hans porträtt med tillhörande
biografi. Säkra om, att vi härigenom uttala allmänhetens
önskan teckna vi

Från N. I. T:s Redaktion.

Hr Tullinspektören och
Riddaren Elias Sehlstedt.

Som tidningen önskar att i
ett af sina närmast följande n:r
få upptaga ert porträtt samt er
biografi, tillåter sig redaktionen
att vördsamt uppmana er att
till den samma godhetsfullt
aflemna ett så vidt möjligt
utförligt material, på det att inga mera
vigtiga detaljer ur ert för svenska
literaturen betydelsefulla lif måtte
saknas.Högaktningsfullt

Undertecknad född d. 8 dec.
1808 i Hernösand. Fadern,
handlanden Abraham Sehlstedt;
gått igenom skolan och
gymnasium derstädes, student 1829,
ingick vid tullverket 1836,
tullinspektor vid Sandhamn 1852;
tog afsked med pension 1869.

Från N. I. T:s Redaktion.

Redaktionsbyrån d. 26 mars 1874.

B. B.

Öfversändande dig vidfogade
autentiska materialier till en
biograf af Elias Sehlstedt, anhåller
jag, att du ville godhetsfullt ha
den färdig för det lördagen den
4 april utkommande numret. Jag
skall blott tillägga, att Sehlstedt
sjelf har beskrifvit sina
barndomsminnen i N. I. T. 1869 s. 167
o. följ. samt att P. Wieselgren
1849 yttrat i Sveriges sköna
literatur del 5 s. 533: »Sehlstedt
synes ha en framtid».

Till vännen L. D.

Din tillgifne H. W.

Och deraf skall man göra en biografi! Bäste
farbror Elias! Inte får du mycken fröjd af den
biografien, och ej heller får publiken och dina många
vänner och beundrare stor fröjd af den — men à la
bonne heure! Jag skall knoga upp på biblioteket
och hemta hem allt hvad du har skrifvit!

Se så. Nu är jag alldeles pinfull af Elias
Sehlstedtska visor! Nu farbror Elias! Dissektionsbordet är
ledigt! Nu upp med din andliga lekamen, så vi
kunna få dig riktigt under knifven! Nu skola vi
skära upp dina verser på härs och tvärs, plocka ut
hvarenda hiatus och hvart enda fel mot metern och
rimmet och lägga dem fram till beskådande, för att
yngre poeter måtte akta sig — andra till skräck och
varnagel! Och sedan skola vi se, om du passar in
i något af de bestående estetiska systemen, och i
så fall i hvilket! Och ve dig, om du icke passar in!
Då tages du åter ned af bordet, sänkes igenom ett
hål i golfvet och begrafves i glömskans graf på den
lärda estetikens befallning.

Hvad säger icke Friedrich Theodor Vischer i sin
»Æsthetik oder Wissenschaft des Schönen» III. s. 1351,
kapitlet om lyriken?

»Det sanna lyriska centrum, i hvilket innehållet
uppgår rent i subjektet, så att detta uttalar det samma,
i det det fritt och enkelt uttalar sig och sitt
momentana stämningstillstånd, utgöres af visan (das
Liederartige). Alla det lyriskas grunddrag (§§ 884—886)
gälla företrädesvis för denna form. Omedelbarhet,
enkelhet, lätthet, sångbarhet är dess natur. Derför
tilltalas hon i synnerhet af menskligt, förtroligt,
sympatiskt innehåll, dock är hon ingalunda inskränkt
härtill, hon kan behandla de högsta föremål, hjertats
djupaste strider, den enskildes tragiska lidanden och
det sällskapliga lifvet, likaväl som
hvarje glädje och innerlig
naturkänsla, endast den öfvergått helt
till subjektiv känsla. Men äfven
det komiska tillhör i 
fullständigare utbredning endast detta
lyriska gebiet. Från det
individuela lutar visan nödvändigtvis
åt det sällskapliga.»

Förstod du det der riktigt,
farbror? Är detta nu hvad du
har gjort i de femtio år, du
sjungit dina visor? Har din
naturkänsla helt öfvergått till
subjektiv känsla? Hvad? Och
hvad säger icke Hegel i sina
»Vorlesungen über Esthetik» III.
s. 463:

»Blir visan (das Lied) stående
vid den blotta beskrifningen, i
synnerhet af naturföremål, så blir
hon lätt trivial och vitnar ej om
någon skapande fantasi. Också
med beskrifvandet af känslor
öfver ett föremål går det ofta
nog ej bättre. Framför allt får
skalden under en dylik skildring
af föremål och känslor ej mera
blifva stående i de omedelbara
önskningarnes och begärelsernas
inskränkning (Befangenheit) men
i teoretisk frihet hafva lyft sig
så mycket, öfver de samma, att
han endast åtrår den
tillfredsställelse, hvilken fantasien som
sådan ger.»

Hur är det med din
»teoretiska frihet», farbror Sehlstedt?
Börjar du icke känna dig litet
hemsk till mods. När du har
lust att få dig ett glas på
Novilla en ruskig vinterqväll eller
har lust att segla en vacker
sommardag i din lilla båt med
musik och vin och leende
anleten — är du då så mycket
höjd öfver de omedelbara
önskningarnes inskränkning, att du
kan ersätta glaset med litet bläck — och din friska
blågula flagga på vågen med en gåspenna?

Jag tror det icke. Om jag känner gubben
Sehlstedt rätt, så svarar han: »då måtte hin vara skald».
Nå — posito, att han svarar så, hvad jag säkert tror,
så måtte det alltså enligt Hegel ej vara så alldeles
helt med hans lyriska ådra. Vi måste alltså
dissekera vidare för att få reda på, hvar felet sitter! Ja,
min käre Elias! Vivisektioner är mycket plågsamma,
men så der käns det att få biografier! Man skall
något lida för berömdheten! Ligg nu stilla!

Solger säger, att »visan är så väl en utströmning
af den enskilda känslan som en modifikation af den
allmänna sinnesstämningen» och Weber vill icke ens
tillerkänna visan en plats inom sitt estetiska system!

Då drar sig Elias Sehlstedts ansigte till ett fint,
sardoniskt leende och han menar: då är jag räddad!
Ty kan jag än ej bryta en lans för mina visors poesi,
utan måste låta en ohyflad kritik dansa om med dem,
hur den behagar, — när man kommer och säger mig,
att visor icke äro poesi, så skrattar jag dem i synen
med mitt gamla goda skratt och svarar:

»Att klandra min sångmö till ingenting tjenar,
Ty kommer en kritikus till mig och menar.
Att denna min visa är dum såsom få,
Jag spelar på lyran och säger: ja så!»

Och Elias Sehlstedt har min sann rätt! Ty nu har
i alla fall svenska folket så länge lyssnat till hans
lyra, och gladt sig åt hans skämt, att han nog törs
säga: min bästa, min enda biografi bor i mina sånger!
Låt dem läsa den der! Och det var väl egentligen
det, den gamle sångaren ville säga med sina
kortfattade biografiska notiser!

Men med hans ansigte är det en annan sak, det
kunna vi alls icke umbära; ty den enda kommentar,
som kan skrifvas till Sehlstedts visor, är skrifven i
hans drag. Tittar icke tjufpojken fram ännu ur
gubbens kindgropar? Ler det icke en liten täck Amorin
i hvar ögonvrå? Och hvad är det, som leker kring
hans mun? Är det icke genljudet af alla de glada
visor denna mun sjungit, är icke denna min refrängen
till hela Sehlstedts skaldebana!

Men du, som här sökt en biografi och blifvit
sviken i din väntan: se på gubben på första sidan och
läs hans visor, så skall du få se, att det är osant,
när man säger, att vår tid icke är poetisk, och att
den siste skalden nedlagt sin lyra. Och tycker du
ändå, att de ha rätt, som säga så — ja, då är du
ohjelplig och kan lika gerna gå och dränka dig i
någon lärd estetik.

Elias Sehlstedt
 Ny Illustrerad Tidning