Boken om vårt land/Kapitel 131
Fordom brukade mången from eremit draga sig 
undan till ödemarken för att bedja i enslighet. Andra byggde 
särskilda hus, som kallades kloster, och bodde där flere 
tillsamman, avstängda från världen. Munkarna hade 
sina kloster och nunnorna sina. De levde under stränga 
regler och beständiga andaktsövningar. Många 
övergivna, många olyckliga och förföljda funno en 
efterlängtad fristad inom de stilla klostermurarna. 

Under katolska tiden funnos i Finland sex kloster. 
Franci skaner munkar na, som för sina grå k.åpor kallades 
gråbröder, hade ett kloster i Viborg och ett i Raumo. 
Do-minikanermunkarna, svartbröderna, hade ett kloster i Åbo, 
ett i Viborg och ett i Kökar. Dessutom hade nunnorna 
av Birgittinerorden, som instiftats av svenska helgonet 
Birgitta, ett kloster i Nådendal, och detta blev det 
berömdaste. 

Nådendals kloster byggdes av biskop Magnus Tavast 
år 1443 och blev snart det rikaste kloster i Finland. Många 
skänkte jordagods till klostret »för sin själs salighets skull», 
eller för att de skulle få bo där till döddagar och sedan 
begravas i klostrets heliga kyrkogård. Andra gåvo smycken 
och penningar, för att där skulle läsas mässor och eviga 
förböner för dem och deras barn. Slutligen köpte klostret 
jordegendom och var så rikt, att det hade gods, kvarnar
och fiskevatten i alla delar av landet, stenhus i Abo och 
Stockholm, ja, gods i Sverge. 

Klostergodsen voro de bäst odlade i hela landet. Där 
infördes regelbundet åkerbruk, där planterades 
fruktträd, lin, hampa och humle, som nu blevo mera kända i 
Finland. Vid klostret fanns en stor trädgård med många 
nyttiga växter. Och de flitiga nunnorna stickade 
strumpor, knypplade spetsar, sydde och broderade vackra 
arbeten. De delade sin tid mellan bön, arbete och 
välgörenhet. Alla fattiga fingo mat i klostret, och nunnorna gingo 
ständigt med läkemedel till de sjuka, ty den tiden funnos 
i landet inga läkare. 

De första nunnorna hitkommo från Vadstena kloster 
i Sverge, men sedan invigdes finska jungfrur, läto 
avklippa sitt långa hår och klädde sig i den grå 
nunnedräk-ten med ett svart dok och en vit huva. I en avskild 
byggnad bodde munkar, som biktade och utdelade avlat. Hela 
klostret var fridlyst, så att även brottslingar där kunde 
finna en fristad. Där lästes mässor natt och dag, där 
tågade nunnor och munkar i procesåion på högtidsdagarna. 
Många pilgrimer vallfärdade dit från avlägsna trakter för 
att bedja till den heliga Brita och få syndernas förlåtelse. 
Därav uppstod en liten blomstrande stad, som även 
kallades Nådendal och hade sin vinning av de många 
pilgrimerna. 

Sådant var Nådendal under katolska tiden. Sedan 
kom reformationen och gjorde slut på klostren. 
Munkarna blevo präster på landet, de yngre nunnorna gifte 
sig, klostret förföll, förlorade sina gods och blev så 
fattigt, att det måste begära en nådegåva av konungen. 
Några nunnor stannade kvar och bådo i hemlighet till 
den heliga Brita. Sista abedissan (f örest ånderskan) 
hette Brita Kurk och dog år 1577. Den sista nunnan 
hette Elin Knutsdotter och levde ännu år 1592. Men 
Nådendals klosterkyrka står än i dag såsom en luthersk 
kyrka. År 1862 om våren roade sig en ung herre med 
att skjuta en kaja, som satt på kyrktaket. Detta 
lyckades icke bättre, än att kyrkan antändes av den brinnande 
förladdningen och brann ned. Folket sade, att eftersom 
allt levande där var fridlyst, ville den heliga Brita straffa
skyttens övervåld. Murarna stodo kvar efter branden, 
kyrkan blev åter iståndsatt. Några få altarskrudar och 
helgonbilder ha intill våra dagar förvarats där såsom 
minnen ifrån den katolska tiden. Och i staden Nådendal ha 
ännu strumpstickning och yllevirkning bibehållit sig 
såsom ett minne av de flitiga nunnornas arbeten.

Boken om vårt land