Boken om vårt land/Kapitel 85
I folkspråket talar man om att smida runor. Såsom 
smeden hamrar det glödande järnet till nyttiga redskap, 
så smider sångaren sina glödande tankar till ord och 
musik. 

Savolaks är de nya runosmedernas rätta hembygd. 
I stället för de gamla folkvisorna, som allt mera glömmas, 
sjunger nu- folket nyare visor, mindre enkla och 
innerliga, men ofta kvicka och fyndiga. Vi skola omtala två 
av de nyare runosmedema. 

Paavo Korhonen var en ung bondson i Rautalampi 
socken, när han företog sig att göra en kvick smädevisa 
om en länsman, som tog mutor av bönderna och lät dem 
olovligen bränna brännvin. Visan blev bekant och roade 
många. Korhonen efterskickades till bröllop och andra 
gästabud, stundom långa vägar, för att sjunga för 
gästerna. Och han sjöng med flödande tunga. Han sjöng 
stundom hela dagarna, stundom långt in på nätterna, än 
sorgsna, än lustiga visor. Han sjöng om den nya kyrkan, 
den goda skörden, den hårda missväxten, det sköna, men 
då föraktade finska språket och annat mer, som folket 
förstod, oefi som gick till dess hjärta. Efteråt 
upptecknade han, vad han sjungit, eller skrevo andra hans visor 
ur minnet, och många avskrifter spriddes i bygderna. 
Korhonen visste ej själv, huru många visor han diktat. Han 
menade blott, att de nog kunde fylla en stor kista. Själv
omtalade han, att han hade uttänkt de bästa visorna 
under ensliga skogsvandringar och fiskarfärder. Då han 
kom hem, skrev han ibland upp, vad han diktat. Många 
visor förblevo emellertid oskrivna, andra förstördes med 
avskrifterna, och blott ett litet antal är tryckt. 

När Paavos fader dog, ärvde Paavo gården, men han 
tyckte mer om sitt fria vandringsliv och lämnade 
hemmanet åt sin yngre broder. Hans gamla moder sörjde 
över sonens ostadighet; men han älskade mycket sin 
moder och gav henne alla penningar, han kunde förtjäna, 
över sin döda syster skrev han sköna minnesord. 

Ännu som gammal man brukade Paavo Korhonen 
gärna färdas ensam på sjön. En höstmorgon i oktober 
1840 hittades han död i sin båt ej långt ifrån hemstranden. 
Han var då 65 år gammal. Strandens björkar och insjöns 
vågor hade sett honom dö. 

I Suonnejoki socken bodde en gästgivare vid namn 
Bengt Lyytinen. Liksom Korhonen var även Lyytinen 
en ringa, olärd man, vilken var road av läsning och på 
egen hand förskaffade sig kunskaper. Men liksom 
Korhonen ej dugde till jordbrukare, så passade icke heller 
Lyytinen till gästgivare, fastän han var det i 64 år. Han 
var mera road av att vandra omkring och språka med alla 
resande än att sköta om hästar och skjuts. Även han 
sjöng många omtyckta visor, dem han sedan upptecknade 
och som gingo i avskrifter ut bland folket. Han sjöng 
om kyrkan, om gården, om åkern, om tidens snabba flykt, 
om arbetarens ära och lättingens dårskaper. Och så blev 
han gammal och grå, medan hans sånger ännu levde unga 
på folkets läppar. I februari år 1871 slöt han sitt liv, 88 
år gammal. 

Boken om vårt land