Till en sfinx
Du liknar snäckan i kylig damm, 
där aldrig solstrålar strömma. 
Hon kryper aldrig ur skalet fram, 
hon kan ej fängelset glömma, 
hon kan blott gömma 
sitt djupsta väsen 
och stordåd drömma 
bland vattengräsen, 
men aldrig helt 
och ouppdelt 
sig själv i ord eller handling tömma.

Ditt tal är bräddat med ironi. 
Du söker skyla 
med låtsad kyla 
den livets värme, som bor däri. 
Men rösten bävar 
i sällsam vekhet. 
En rodnad svävar 
bakom kindens blekhet. 
Ett eldhav brinner 
i hemlighet 
där ingen vet, 
dit ingen hinner.

Du är för spröd och för känsligt vek 
för alla missljud som skära: 
du måste pansar bära 
i livets hårdhänta lek. 
Du liknar snäckan i kylig damm, 
som aldrig kryper ur skalet fram, 
så ouppnåelig, 
så oförståelig, 
att ingen kommer dig nära.  

Poesi
Karin Boye
1920-talets verk