Boken om vårt land/Kapitel 128
Drottning Margareta dog år 1412, och samma år blev 
Magnus Tavast biskop i Åbo. Han härstammade från 
en finsk adlig släkt och var stor (magnus) både till namn 
och ära. Ingen finsk biskop har varit så mäktig och 
ansedd som Magnus Tavast. Han var from, välgörande och 
statsklok, fruktad och älskad. Han satt liksom 
Hemming i konungens råd, och när folket led orätt, men 
konungen var långt borta, vände sig finnarna till sin 
mäktiga biskop. Han hörde deras klagomål, dömde i deras 
tvister och försökte skaffa rättvisa åt alla. 

Efter Margaretas död regerade Erik av Pommern 
ensam över de tre rikena. Han var en äventyrlig och 
lättsinnig herre, som lovade mycket och glömde snart, vad 
han lovat. Men biskop Magnus förstod att av honom 
utverka nyttiga inrättningar för Finland. Under hans tid 
delades landet i två lagsagor, och här inrättades en överdom-
stol, som kallades landsrätt. Här fanns på den tiden i 
Åbo ett myntverk, som präglade silverpenningar (Åbo 
mark). 

Svenskarna blevo förtryckta av konungens tyska 
fogdar. Då reste sig dalkarlarna under bergmannen 
Engelbrekt, fingo hjälp av sina landsmän och fördrevo 
konungens fogdar. Detta hörde österbottningama och 
grepo till vapen. De stredo mot konungens folk i västra 
Finland. Den lättsinniga konungen blev fördriven från 
riket (1439) och levde sedan som sjörövare på ön 
Gott-land. 

Men herrarna voro avundsjuka sig emellan och 
inkallade åter en tysk konung, som hette Kristoffer. Han 
fick tillnamnet Barkekonung, emedan det var missväxt i 
landet. Han dog snart, och då sattes på tronen en svensk 
riddare, Karl Knutsson av Bondesläkten, född i Finland. 
Efter några år ville herrarna hellre lyda Danmarks 
konung, som hette Kristian 1. Karl Knutsson reste då till 
Finland och höll sju år sitt hov i Viborg, som givits 
honom som ersättning för kronan. Om några år blev Kristian 
I i sin tur fördriven. Karl Knutsson återkallades, blev 
åter fördriven och åter inkallad. En tid bodde han, fattig 
och övergiven, i Raseborgs slott. Det var en orolig tid, 
när konungarna på detta sätt ständigt ombyttes och 
herrar och biskopar styrde riket. 

Biskop Magnus sökte, så länge han levde, verka för 
frid och sämja. Vid slutet av sin levnad grundläde han 
Nådendals kloster och byggde sig själv en gård i dess 
närhet. Där tillbragte han sina sista dagar i lugn och dog år 
1452, nittiofem år gammal, mycket saknad av Finlands 
folk. 

Boken om vårt land