Esaias Tegnérs inträdestal i Svenska Akademien
MINE HERRAR!

Från den aflägsna bygd, der eder godhet
uppsökt mig, inträder jag med förlägenhet i den
lysande samling, som jag i dag skådar för
första gången i min lefnad. Ty icke utan
hemlig fruktan intar någon en plats som
denna; icke utan förvirring finner man sig
uppflyttad ur skuggan till höjderna, der Sången och
Staten samlat sine ypperste. Hvilka minnen
omgifva mig här! Står jag icke här midt i en stor
konungs stiftelse, i ett samfund, som med rätta
bär nationens namn, emedan nationen åt
detsamma anförtrott vården af sina dyrbaraste
skatter, af hvad som utgör dess innersta lif, den
egentliga blomman af dess väsende? Framträda
icke på afstånd de konungsliga skuggorna,
stiftarens egen och de hjeltars, hvilkas ära han
ville upplifva? Och hjeltarne i diktens och
tankens verld, sångens och vältalighetens
högtidsnamn i Norden, ha de icke till större delen
personligen tillhört er; vistas ej ännu deras
andar omkring eder? Med vördnad höjer jag mitt
hufvud inför de höga gestalterna, och med
billig glömska förgäter jag mig sjelf i deras
åskadande. Den, som i ett sådant ögonblick icke
kände sig mera förödmjukad än hedrad, den,
som vid åtankan på de store bortgångne ännu
kunde hysa en känsla af fåfänga; — sannerligen
han hade redan derigenom förverkat sin ära,
och lagren, om han hure den, borde förvissna
på hans egenkära hufvud.

Det har varit tider, då det val, som i dag
tillåter mig att tala inför eder, icke skulle ha
varit möjligt; skönare, rikare, ädlare tider.
Huru mycket äro de ej nu förändrade, hvilka
förluster räknar ej Svenska sången och ert
samfund! Svårare och svårare blir med hvarje gång
ersättningen, och man nödgas att fylla
bristerna med hvad dagen gifver. Af alla detta
samfunds först nämnde ledamöter är nu mera blott
en öfrig , ett sörjande vittne af skönare dagar,
den enda återstående pelaren af grundresningen
till detta tempel. Men omkring den pelaren
bygga vi andre våra hyddor. Till den
mannen sluter sig med tillförsigt det uppträdande
slägtet, och lyssnar med rörelse till den
gamles röst, som förtäljer om bättre tider, och
likväl dömmer mildt om de närvarande. Med
rätta begråter han de store döde; men äfven
för oss har han råd och deltagande. Lik Nestor
i Iliaden, lefde han fordom med ett bättre
slägte, men det närvarande ledes af hans vishet.
Det gifves icke på länge någon nykomling i
sångens verld, den han icke med faderlig ömhet
omfattat; det gifves ingen, som ej tackar
honom för några af sitt lifs skönaste stunder. Och
om, vid ett tillfälle som detta, jemförelsen
både med det förflutna och det närvarande icke
nödvändigt nedsloge mitt sinne, så skulle min
stolthet vara den, att han ibland hopen icke
en gång öfversett mig, och att min enskilta
tacksamhet här kan förena sin röst med den
allmänna, som fäderneslandet och Svenska
vitterheten egnar honom.

Men det är icke om mina enskilta
förbindelser, utan öfver ett vida vigtigare ämne, som
jag i dag skall tala. Jag är hitkallad för att
fira minnet af en skald, hvars milda stämma
i snart fyratio år beherrskat hvarje känsligt hjerta
i Norden. J vänten icke af mig, att jag skulle
uttömma hela rikedomen af ett sådant ämne.
Det fordras en vida starkare hand än min, för
att hålla vågskålen, hvari menskligheten väger
sina herrlige. Endast på afstånd har jag känt
den berömde mannen; och långt ifrån hans
höjder har jag blott kunnat uppfatta de
allmännaste dragen af hans lefnad. Äfven gränsorna
af ett tal tillåta ej den utförlighet, som här
kunde anses nödvändig; och icke en målning,
endast en skuggbild, kan jag bjuda er af
Skördarnas store sångare.

Grefve Johan Gabriel Oxenstierna
härstammade från en slägt, hvars namn sjelfmant
väcker minnet af fäderneslandets ärofullaste dagar.
Jag skall ej uppehålla mig vid den gamla
frågan om bördens företräden, hvarom, i politiskt
hänseende, så mycket blifvit sagdt och ännu
kunde sägas. De äro tillfälliga, men icke
mera tillfälliga än snillet och skönheten, dem dock
ingen nekar sin hyllning. Jag anmärker endast
den poëtiska sidan deraf. Börden är för den
enskilta, hvad fäderneslandet med sina minnen
är för ett helt folk; det är egentligen ett
poëtiskt intresse, som fäster oss dervid. Ty det
förflutna förekommer oss alltid som ett skönare,
ett förklaradt närvarande. Förfädrens himmel
hänger full af lyror. De tala ej, utan de
sjunga ur molnen. Det måtte dock vara skönt, att
som ättling lyssna till de beslägtade rösterna,
och från barndomen kunna sammanknyta sitt
väsende med hvad fäderneslandet haft högst och
ädlast. Grefve Oxenstjernas far var en allmänt
aktad och vördnadsvärd man; men sitt snille
tyckes han egentligen ha ärft efter sin mor, en
född Gyllenborg, och syster till den berömde
Skalden. I sin ungdom hade han till ledare
den bekante Bergklint, en man redan i sig sjelf
märkvärdig i vår vitterhet, men likväl 
tilläfventyrs, liksom Chiron hos de gamle, mera
berömd genom sin store fosterson. Sin mesta
tid tillbragte den unge Grefve Oxenstjerna i
Gyllenborgs hus, hvilken älskade honom som
eu son; och härifrån snarare än från blotta
slägtskapen, härrörde den innerliga tillgifvenhet och
förtroende, som förenade de begge skalderna hela
deras lefnad igenom.

Oxenstjerna i Gyllenborgs hus, uppväxande
under hans ögon, och förelyst af hans
efterdöme! Det är den unge Orfé i skola hos
skaldefadren Linus. Till lifvande och utvecklande af
Grefve Oxenstjernas skaldegåfva må Gyllenborg
kraftigt ha medverkat; men på lynnet och
riktningen deraf synes han alldeles icke haft något
inflytande. Ty olika delar sångmön sina
gåfvor. När den ene helst uppfattar naturen i
sina gladaste och mildaste förhållanden, och
förlustar sig i solskenet, och leker med
blommorna, och andas med vestanflägten; då blickar
den andre med manlig betänksamhet helst ner
i de dolda djupen; och kraftigare, men också
hårdare framgår han, en vinterklädd Genius
med nordstjernan på sitt hufvud. Jag dömmer
icke emellan de begge skalderna; jag antyder
endast deras skiljaktighet.

Vid Upsala akademi emottogs Grefve
Oxenstjerna i den berömde Ihres hus, med hvilken
han på mödernet var beslägtad. Det var äfven
under Ihres inseende, som han första gången
offentligen framträdde. Vid ett af de tillfällen,
då drottning , tillika med då
varande kronprinsen , besökte lärosätet,
önskade hon att vara vittne till en af dessa
akademiska talöfningar, dem forntiden värderade
mera än den närvarande. Ett ämne uppgafs
för tillfället, och Grefve Oxenstjerna utsågs till
dess försvarare. Tvisten fördes på Svenska; och
ehuru alldeles oberedd, försvarade sig den
sjuttonårige talaren med en lätthet och fyndighet,
som intog alla, men tillika med en
blygsamhet, som är öfverlägsna naturgåfvors vanligaste
kännemärke. Prins  förklarade honom
offentligen sin tillfredsställelse, med tillägg att
han beklagade det den unge Oxenstjerna ej hette
Axel, liksom den store statsmannen. Hela denna
händelse må synas obetydlig; men den tyckes
ha gifvit första anledningen till den
uppmärksamhet  fästade vid Grefve
Oxenstjerna, och grundlagt ett förhållande, som på
hela den sednares lefnad var af det största
inflytande.

Emedlertid hade Grefve Oxenstjerna
uppnått den ålder, då staten vanligtvis fordrar
medborgarens tjenst, och utkräfver ersättning
för den uppfostran han emottagit. Det var utan
tvifvel mera sina stora förfäders efterdöme, än
sin egen böjelse, han följde, då han från sin
ungdom egnade sig åt diplomatiken.
Åtminstone beklagar han sig ofta öfver sin
vedervilja mot chifferns öfvermakter, som han
kallade dem, hvilkas mörka min äfven måtte
ha varit afskräckande för den unga och lifliga
Apollosonen. Han tillbragte emedlertid flera år
vid Svenska beskickningen i Österrike, missnöjd
med sin belägenhet för det närvarande, och, i
sakernas då varande ställning, utan hopp om
någon förbättring för framtiden. Men efter
 anträde till regeringen och den kort
derpå följande förändringen, började en ny
tidpunkt, icke blott i Grefve Oxenstjernas lefnad,
utan äfven för hela nationen.

Det hör icke bit att pröfva de mycket olika
omdömen, som i sednare tider blifvit yttrade
öfver  inflytande, icke blott på
Svenska vitterheten, utan äfven i allmänhet på hela
nationens lynne och tänkesätt. Man kan, efter
olika åsigter, anse det för lyckligt eller
olyckligt; men deri måste dock alla instämma, att
den man, som på detta sätt verkade på folket,
måtte ha varit en af de sällsyntaste, och rikast
begåfvade som häfderne känna. Ty icke
småningom, utan på en gång flög hans ande som
en elektrisk stöt genom den domnade nationen.
Som en vår trädde han in i Svenska historien;
och plötsligen stodo alla nationens krafter på
en gång i blomma, och lifvet utgöt sig, och
sången vaknade rundt omkring honom. Han
öfvade öfver folkets sinnen ett välde, som icke
hade någon skugga af fruktan, utan blott och
bart grundades på känslan af hans personliga
öfverlägsenbet; ett välde, som jag ville kalla
snillets theokrati, och som är det mildaste, det
minst förödmjukande af alla. Utom 
har aldrig någon Svensk konung, så som han,
lefvat i folkets hjertan. Och likväl var det icke
genom krigiska dygder (faran utvecklar hastigt
alla slumrande krafter), utan genom sitt
fredliga snille, som han verkade så förunderligt.
Men orsaken härtill var visserligen icke endast
vidden af hans snille, den blott få kunde
uppskatta, utan äfven och ännu mera den egna
arten deraf, den alla fattade. Han hade 
nemligen i sitt	väsende	icke blott något stort, utan
tillika något ridderligt; den höga hjeltekraften
visade sig hos honom icke med sköld och svärd,
utan i behagens lättaste drägt. Han var en stor
romantisk hjeltedikt med sina äfventyr och
förtrollningar, men tillika med hjertats ömmaste
utgjuteiser och med glädjens yppigaste lekar.
Derföre verkade han också romantiskt på allt
hvad som omgaf honom, derföre bildade sig
hela nationen, eller sökte åtminstone att bilda
sig, efter honom, utan att sjelf veta derom.
Hans inflytande var som luftstreckets, hans
tidehvarf var, om jag så får säga, Svenska snillets
torneringstider. Men vid blott lek stadnade
det ingalunda, åtminstone hos honom sjelf. Hans
själ var för stor för en lek utan allvar; han
älskade den menskliga storhetens yttre tecken
och ville att den skulle synas. Men man gör
honom orätt, då man häraf slutar att han blott
ville föreställa hvad han egentligen saknade. Den
som endast spelar en stor man, sannerligen hans
roll är blott för en teaterqväll. Icke så djupt,
icke så varaktigt som denne förunderlige man,
griper han in i nationens och tidehvarfvets
hjerta. De skenbara motsägelserna i 
lefnad bevisa dock tydligen för en hvar, som
vill inse det, att det icke var någon tomhet,
som han utsmyckade, utan att hans inre
väsende var äfven så rikt som dess yttre var
mångfärgadt och skiftande; och samme man,
som med ifrig beställsamhet anordnade en fest
inom sitt hof, utsatte med köld sitt lif på
slagfältet, och hämtade personligen den blodiga
segern på Svensksunds vågor. Hans stora själ hade
rum icke blott för hjeltens och statsmannens
planer, utan äfven derjemte för konstens behag
och för lifvets glädje. Han var en Herkulsklubba,
omvirad	med löf och rosor, han var som 
demanten, den fastaste af alla ädelstenar, men
tillika den hvars yta spelar med de skönaste
och rikaste färger. Jag vädjar till eder, M. H.,
till dem ibland eder, hvilka, så väl i de lugna,
som stormiga skiftena af hans lefnad, närmast
nalkades hans hjerta, — jag vädjar till	eder att
afgöra, huruvida någonsin tadlet gjutit sin galla
öfver en större, en rikare själ. Jag lemnar åt
eder att bevittna, hur han vedergällde sitt folks
kärlek, hur han öfver allt på jorden älskade
det Svenska namnet, hur han lefde för dess
ära och dog — till dess förnedring. Jag lemnar
åt eder att afgöra, huruvida det lof, som min
beundran i dag egnar honom, bör tillskrifvas
endast en ledamot af Svenska Akademien, och
icke snarare medborgaren af det Svenska folk,
hvars kärlek, hvars föresyn, hvars stolthet han
var.

Grefve Oxenstjerna fattades som hvar och
en annan af den store monarkens snille. Äfven
hans åsigter i vitterheten, och hans enskilta
tycken voro ej utan inflytande på den unge
skalden. Men derjemte fästade han sig vid sin
kungliga välgörare med en innerlighet, en
hängifvenhet, som blott ett ömt och ädelt hjerta
kan fatta. Han såg i honom ett slags högre
väsende, som han väl vördade, men derjemte
älskade med förtjusning. Allt ifrån början hörde
han till dess förtroliga krets, utan tvifvel den
snillrikaste umgängeskrets, som någonsin funnits
i Norden, och der alldeles ingen annan rang
gällde än snillets. Grefve Oxenstjerna fästades
nu för alltid vid hofvet, der han icke blott af
regenten, utan äfven af alla andra, var älskad
för sin fromhet och sitt milda lynne, beundrad
för sin flödande qvickhet och nästan oumbärlig
genom sin skaldegåfva. Denna sednare
anlitades också ofta, kanske oftare än efterverlden
skulle ha önskat. Emedlertid finna vi honom
äfven under denna tid i statens högsta embeten.
Han upphöjdes till Svea rikes råd, efterträdde
den berömde Creutz som kansli-president,
åtföljde, såsom chef för utrikes ärenderna,
konungen i första Finska fälttåget, innehade
sedermera en plats i den under kriget tillförordnade
regeringen, och utnämndes slutligen, kort före
konungens död, till Riks-marskalk.

Men med  död var också solen
försvunnen ur Grefve Oxenstjernas lefnad. Hans
embete qvarhöll honom väl ännu för en längre
tid vid hofvet, men han igenkände der ej
mera sin ungdoms gudamakter. Äfven
embetsbanan öfvergaf han, och endast som
Ordens-kansler fortfor han att bekläda ett offentligt kall.
Han drog sig allt mer och mer tillbaka i det
enskilta lifvets lugn. Ack! vi veta alle, huru
väl ändå bekymret hittade vägen till hans
ensliga boning. I de sednare åren, i synnerhet
efter förlusten af en älskad maka, lefde han i
afsöndrad indragenhet, endast med sina minnen
och sin lyra.

Jag hoppas att icke inför er, M. H.,
behöfva någon ursäkt för det ofullständiga i denna 
öfversigt af Grefve Oxenstjernas öden och
politiska lefnad. Ty hvarföre skulle vi ej erkänna
det? Det är icke Riks-marskalken, utan skalden
Oxenstjerna, hvars namn går till odödligheten.
Det var icke hans purpur, utan hans lyra, som
utmärkte honom ibland er och inför nationen.
En stor författare, i synnerhet en skald, borde
aldrig betraktas annorlunda än som en ande.
Han är icke en talande, men endast en röst.
Hans snille, det är han sjelf; hvad han verkar
och bildar, det är hans lefvernesbeskrifning.—
Alltså, hvad skönt han diktat, hvad hans
sånger äro — detta är för efterverlden Oxenstjerna.
Jag förekommer icke hennes dom. Endast det
enskilta intryck, Grefve Oxenstjernas dikter gjort
på mig personligen, vill jag här uttala; med
den oskrymtade vördnad, jag är skyldig en stor
man, men också med den öppna frimodighet,
hvarförutan jag skulle rodna att träda fram
inför hans ära.

Dagens Stunder af Oxenstjerna äro, efter den
vanliga indelningen, ett beskrifvande poem. Jag
vet väl hvad man i allmänhet plär invända
emot dylika indelningar. De räcka sällan till
för snillets skapelser, och vanligtvis förhåller
sig poëtiken till poësien som natur-filosofien till
skapelsen, eller som de döda bokstäfverna till
det lefvande ordet. Beskrifvande kan dessutom
hvarje poem vara, så vida man härmed, som
vanligt, förstår en målning af den yttre
naturen; och det gifves i sanning ingen poëtisk form,
för hvilken en sådan beskrifning är eller kan
vara främmande. Men det är dock i sig sjelf
något helt annat, om man till exempel i en
hjeltedikt skildrar den yttre liflösa naturen
såsom lokal för handlingen, eller om man gör
sjelfva denna lokal till diktens hufvudämne. I
förra fallet är naturmålningen en blott bisak,
anbragt, liksom grunden på en historisk tafla,
för de handlande personernas skull; i det
sednare är den, liksom i ett landskapsstycke, det
hvarvid uppmärksamheten egentligen fästes. Man
kan i förra fallet beundra målningens lif och
sanning, men endast liksom i förbigående och
under det man bortryckes af handlingens fart;
i sednare händelsen åter tvingas man att stadna
inför den hvilande naturens bild, och
betraktar vanligtvis de menskliga gestalterna, som
här och der framskymta på taflan, endast som
figuranter.

Denna den beskrifvande poësiens
öfverensstämmelse med landskapsmålningen har redan
länge varit insedd. Begge sysselsätta de sig med
den så kallade döda naturen; begge tyckas de
härigenom böra umbära de förmåner, som
framställningen af lif och rörelse måste ge åt hvarje
konstverk; begge voro de, ehuru af andra
orsaker, vårdslösade af de gamle, hvilka ej
behandlade dem som sjelfständiga konstarter.
Derföre utmönstras de begge från den egentliga
konstens område af flera, hvilka på sin höjd
förklara dem for genialiska misstag. Och under
det man bevisar detta, doppar Fahlcrantz sin
pensel i aftonrodnaden, och sammandrager hela
nordiska naturen på ett blad, och Oxenstjerna
diktar Skördarna och Dagens stunder. I sanning,
om detta är ett misstag, så har väl konsten
aldrig skönare misstagit sig,

Men hvarföre skulle det vara ett misstag?
Att den lefvande naturen, och i synnerhet den
menskliga, utgör konstens högsta föremål är
onekligt. För mensklig konst är naturligtvis
menniskan sjelf det högsta, nemligen
menniskogestalten för den bildande konstnären, och
menniskans inre natur för skalden. Den döda
naturen deremot är visserligen ej något ämne för
konsten, så vida hon nemligen äfven under
konstnärens händer fortfar att vara död. Men
deri ligger just konstens hemlighet, att hon
väcker den döda, och gjuter lif i den stelnade
massan. För konstnären gifves egentligen ingen
död natur. Hon är ej död, utan hon sofver.
Lik den förtrollade prinsessan i fesagorna,
slumrar hon i skogarnas djup, till dess befriaren
kommer med sin talisman och löser
förtrollningen. Under lätta täcken sofver en själ i
materien. Materien är sjelf för konstnären
ingenting annat än den fängslade andan. Derföre är
för honom den yttre naturen blott en stor
allegori öfver den inre, sinneverlden en
urgammal hieroglyf öfver menskligheten. Icke hvad
föremålet är, utan hvad det betyder, visar oss
konsten; det är icke tingens kropp, utan deras
själ, som hon målar. Just i förmågan att se
och framställa denna själ, detta inre lif hos
tingen, består landskapsmålarens och den
beskrifvande skaldens konst. Hon är en
fysiognomik öfver naturen, som fattar och uttyder
de stumma dragen. Endast på detta sätt
bringas den yttre verlden i ett poëtiskt förhållande
till den inre, till menniskan; i stora symboler
uttrycker naturen menskliga känslor, menskliga
idéer, och till en anderöst ur djupet förvandlas
den döda bokstafven på dess yta.

Att Grefve Oxenstjerna sjelf betraktat sin
dikt på detta sätt, det bevisar, utom dikten
sjelf, äfven hans yttrande i det korta företalet.
Det heter der: ”att hans afsigt ingalunda varit
att inskränka sig till blotta beskrifningar, utan
att teckna naturens förändringar i de
synpunkter, under hvilka de, som afbilder af vår egen
ombytlighet, röja sig för den betraktande, och
tala till hjertat likasom till ögat.” För en
sådan afsigt var också ämnet af Dagens stunder ett
lyckligt val. Ty väl är dagen med sina
omvexlingar en träffande bild af hela det
menskliga lifvet. Från den första späda
morgonlysningen ända till skymningen, till tystnaden och
natten, som med de eviga stjernorna blickar
ner öfver grafven, gifves det i sanning ingen
af dagens tider, som icke förebildar menniskans
särskilta åldrar och omvexlingar; och öfver det
förgängliga lifvets text predikar hvarje qväll den
bergade solen. Det är också, i min tanka , denna
stora natur-allegori, som utgör den egentliga,
sammanhållande livsprincipen i Dagens stunder.
Borttar man, eller hvad som är det samma,
öfverser man den, sä återstår ingenting annat
än en mängd af spridda taflor, präktiga utan
tvifvel, men likväl utan någon enhet och
sammanhang; och hela den herrliga dikten ramlar
tillhopa och fyller läsarens inbillning med idel
fragmenter.

Min mening med det nu anförda är
ingalunda att förklara Dagens stunder för ett
allegoriskt poëm, i den bemärkelse man vanligen tar
ordet. Man behöfver icke der söka någon
särskilt andemening för hvarje vers, hvarje
målning, som vanligtvis har sitt eget sjelfständiga
lif. Icke i de enskilta delarna, utan i idén af
det hela ligger det allegoriska. Sällan antydt,
men alltid närvarande, går det obemärkt,
liksom jordens axel genom jorden, hela dikten
igenom och sammanhåller det hela. Och häraf
förklarar jag mig den egna känsla af harmonisk
fulländning, af sluten fullständighet,
hvarigenom en hvar, efter läsningen deraf, tycker sig
stå, icke vid dagens, utan vid dagarnas ända,
och tror sig ha sett en målning, icke af
dygnet, utan af det menskliga lifvet.

Det är en gammal sägen inom konstläran,
att konsten endast är en efterbildning af
naturen. Detta är också utan tvifvel riktigt, så
vida man dermed förstår naturen i sin idé,
icke i verkligheten. Ty hvarken målarens eller
skaldens konst är ett blott inventarium öfver
naturen; hon afskrifver ej verkligheten, utan
hon förädlar den; hon är till sitt innersta
väsende en realiserad optimism, ett förklaradt
verldssystem, en transfiguration af
menskligheten och naturen. Derföre igenkänner man i
hvarje äkta konstverk väl föremålet sjelf, men
föremålet sedt i en egen högre dager, sålunda
som det afspeglat sig i konstnärens själ. Häraf
kommer det, att ett individuelt tycke af
konstnären sjelf alltid åtföljer hans framställning
äfven af det bekantaste föremål. Lik konungar
präglar han intet annat mynt än det, som bär
hans egen bild. Sålunda hade äfven Grefve
Oxenstjerna ett eget sätt att betrakta den
nordiska naturen. Det undföll honom ingen af dess
egenheter; men de framskymta i hans målning,
om jag så får uttrycka mig, liksom genom ett
silfverskir. Det är väl den Svenska
landtbygden, det är väl Vingåkers fräjdade trakter, med
sina sjöar och lunder, som man igenkänner;
men morgonrodnaden hvilar alltjemt öfver den
förklarade nejden, der ligger ett rosenskimmer
öfver det hela, som påminner om en sydligare
himmel; det är som gräset vore friskare, luften
varmare och himlen mera blå. Man tror sig
vara, icke i det kulna Norden, utan i ett
nationaliseradt Eldorado, fullt af glans och
herrlighet. Med denna yppiga färgglans förenade
också Grefve Oxenstjerna vanligtvis en deremot
svarande ståt i diktionen; och härigenom sker
det, att hans målningar, oaktadt deras enkla
och landtliga ämne, äro till större delen
verkliga praktstycken. Jag påminner bland flera
endast om målningen af morgonvindarne i
första, af solnedgången i den tredje, och nästan
hela den fjerde sången i Dagens stunder.

Men det är i sanning icke blott till
inbillningen denna herrliga dikt talar; hon talar
äfven och ännu mer till hjertat. Jag menar
härmed ej blott sådana ställen, der skalden
genom sjelfva sitt ämne omedelbarligen vänder
sig till känslan och går rakt på vårt hjerta,
som t. ex. i den rörande episoden om Stenbocks
död, den väl svårligen någon läser utan det
ömmaste deltagande och stilla tårar. Utan jag
menar härmed den innerliga kärleken, den
rörande längtan till landsbygden, till naturens
stilla enfald, som röjer sig i hvarje rad, och
i alla skaldens målningar gjuter en egen värma,
en egen kraft att röra. Grefve Oxenstjerna
älskade i naturen icke blott dess yttre skönhet,
utan äfven, om jag så får uttrycka mig, sjelfva
dess hjerta, dess höga lugn, dess medvetslösa
oskuld, hela dess stora, dolda, blott för
skalden märkbara, lif. Han betraktade henne icke
blott med en älskares ögon, utan äfven och
snarare som jag föreställer mig att en länge
frånvarande son skulle betrakta en älskad mor,
den han sörjer att hafva öfvergifvit. Och
häraf kommer i alla hans framställningar den
milda, till hälften elegiska ton, som så lätt
finner ett återsvar i hvarje känsligt hjerta. Häraf
kommer det egna rörande behaget af dessa
naturmålningar, hvilka icke blott fägna ögat med
sin prakt, utan äfven hos åskådaren väcka en
stilla längtan, en öfvertygelse att han befinner
sig på en afväg, just derigenom att han
aflägsnat sig ifrån eller glömt deras föremål.

Denna grundton, som går genom
framställningen i det hela, hindrar dock ingalunda att
hvarje särskilt sång, efter sitt särskilta innehåll,
äger ett eget skaplynne. Huru frisk och
ungdomlig är icke hela den första sången! Huru
munter framdansar icke der den unga solen,
huru lätt spelar ej blodet i det nyvaknade
lifvets ådror! Det är som morgondaggen ännu låge
qvar öfver den skimrande taflan, det är som
morgonvindarne blåste hela den herrliga
sången igenom. Andra sången deremot, som väl
också i poëtiskt afseende är den svagaste af
alla, har en tyngre och trögare gång. Det är
liksom skalden sjelf skulle ha lidit af
middagshettan och qvalmet, som han målar. Deremot,
hvilket obeskrifligt behag, hvilket stilla vemod
hvilar icke öfver hela tredje sången! Dessa
ömma klagande toner har skalden lärt af den
näktergal, han besjunger, dessa döende och dock
lifliga färger sprider endast den nedgående
solen öfver ett menskligt sinne. Som en engels
hviskning ur aftonrodnaden har alltid denna
sång förefallit mig. Det är en stor elegi öfver
den döende naturen, eller rättare, det är en
serenad utanför den slumrande jordens fönster,
det är en lång suck öfver det förslocknande
lifvet. Och likväl är det ej denna, utan den sista
sången, åt hvilken jag ville ge priset ibland
alla; ty äfven i dikten är Natten dagens krona.
Hvilken tafla, som omfattar himmel och jord,
huru mörk och dock hur präktig, huru lätta
och genomskinliga alla dess gestalter! I början
den hulda sömnen, som vaggar jorden till ro,
och de fladdrande drömmarne; midtuti det
präktiga månskensstycket, och vid slutet
grafvarna, hvarur djupa, klagande röster uppstiga,
Dessa dystra, högtidliga ljud tillhöra blott
andestunden. Det är som man hörde på afstånd
brusningen af underjordens floder eller slagen
af den förbiflygande dödsengelns vingar.

Hvad som här blifvit anfördt om Dagens
stunder, gäller äfven i allmänhet om Skördarne,
endast i en större skala. Denna sednare dikt
förhåller sig till den förra ungefär som
sommaren till en sommardag. Ty en lärodikt äro
Skördarne ingalunda, åtminstone ej i den
bemärkelse man vanligen tar ordet. I hvarje
lärodikt, ehuru i öfrigt olika till uppställning och
utförande, ligger dock alltid ett system af
allmänna grundsatser och sanningar till grund
för hela den poëtiska kompositionen; och
skaldens problem är i detta fall väsendtligen, att
med poëtisk frihet sammanbinda och framställa
dem. I detta afseende äro Virgilii Georgica ett
med rätta beundradt mästerverk. Men i
Skördarne förekommer det didaktiska blott
tillfälligtvis och episodiskt; och der föreskriften
mera bestämdt framträder, såsom i åttonde
sången, den jag ville kalla en poëtik öfver den
yttre naturen, har hon äfven en helt annan
afsigt än den man vanligtvis tillägger lärodikten.
Jag skulle ej hafva nämnt denna omständighet,
som i sig sjelf kan vara likgiltig, om jag icke
med förundran hört mången som envisades, att
i Skördarne se en Svensk Georgik, och således
från början betraktade dikten ur en alldeles
förvänd synpunkt.

Alltså, icke en lärodikt äro Skördarne, och
böra ej som en sådan bedömmas. Men väl äro
de en stor, outsägligt rik, landskapsmålning,
hvars innehåll är den Svenska naturen, hvars
ram är den nordiska himlen. Vill man
nödvändigt benämna dem med ett kändt namn,
skulle jag helst vilja kalla dem en stor
beskrifvande idyll. Idylliska äro deruti icke blott
enskilta drag och målningar, utan äfven sjelfva
hufvudinnehållet och grundtonen i hela
framställningen. Ty idylliskt är allt det, som
påminner om den önskan, som slumrar i djupet
af hvarje oförderfvadt hjerta, att en gång från
kulturens och förkonstlingens plågor återvända
till ett enklare och naturligare tillstånd. Det är
det förlorade paradiset som menniskan söker,
och skalden förlägger det vanligtvis på
landsbygden, der menskligheten ännu i hans ögon
leker som barn vid naturens barm; ty landet
är konstens, liksom barndomen är lifvets, idyll.
Genom en lätt förklarlig förvillelse förkläder
menniskan sina önskningar till dunkla minnen;
och det finnes ingen som under lifvets plågor
ej någon gång framsuckat de sköna orden:

Jag, äfven jag, var i Arkadien född —

ord, hvilka utgöra, om jag så får uttrycka mig,
liksom inskriften öfver det menskliga hjertat.
Häraf kommer väl också den förunderliga makt,
som hvarje lyckad naturmålning har öfver
känsliga sinnen. Det är som man deri igenkände
en länge saknad hembygd; som voro de enkla
gestalterna idel ungdomsvänner; alla våra
barndomsminnen uppstå dervid liksom personligen,
och räcka oss sina små händer, och se på oss
med de klara, oskyldiga ögonen. Jag
underställer hvar och en, som med uppmärksamhet
läst Skördarna, om icke just detta är det
intryck de qvarlemna i det hela, och om det icke
förekommer en hvar som såge han fridens och
oskuldens englar alltjemt framskymta mellan
den höga säden.

Skördarne äro en stor poëtisk komposition,
men likväl i det hela sammansatt af skilda och
liksom lösa taflor. Det är ingen egentlig
handling, som sammanbinder dem; ty den
fortgående skörden kan ej anses som en sådan, då
skördemannen endast som ett kollektift begrepp
framställes. Desto mera berömvärd är den konst,
hvarmed skalden förstått att förena de särskilta
delarna, och det inre sammanhang, som med
en skenbar nödvändighet sammanknyter det
hela, ifrån höbergningen i första sången
ända till de landtliga bröllopen i den sista. Det
är än en poëtisk betraktelse, härledd ur
hufvudämnet och oförmärkt förande dit tillbaka;
än en känsla omedelbarligen väckt af det
beskrifna föremålet och som med en naturlig
öfvergång förlorar sig i ett nytt; än en berättelse
framvuxen ur ämnet, liksom grenen ur sin stam,
och öfverhöljd med diktens rikaste frukter.
Ingenstädes märker man en lucka, ingenstädes
förekommer det som dessa taflor någonsin varit
åtskilda. Som en stor blomsterkrans ligger det
hela framför oss; men tråden, som
sammanhåller den, är bortgömd under de skiftande
bladen.

Det bör emedlertid icke nekas, att denna
enhet är mera skenbar än verklig. Den ligger,
som den i dikter af denna art måste,
egentligen i skaldens egna känsla, i hans uppfattande
och behandling af ämnet, den är, med ett ord,
lyrisk. Det har lyckats honom att
undangömma det fragmentariska i sitt ämne: att helt och
hållet upphäfva det, var omöjligt. En naturlig
följd härutaf är det, att i Skördarna de särskilta
skönheterna mera än annorstädes utgöra det
helas. Det slags kritik, som i hvarje konstverk
endast ropar på det hela och öfverser eller
föraktar all enskilt förträfflighet, förekommer mig
äfven så ensidig och följaktligen äfven så falsk
som den, hvilken allt jemt hänger vid det
enskilta, ofta tillfälliga, och aldrig höjer sig till
någon allmän öfversigt. I hvarje poëm är
visserligen den poëtiska idén hufvudsaken, men
ingalunda idén i sin nakna allmänhet, utan
idén fullklädd och individuelt lefvande; och
intet konstverk, som förtjenar sitt namn, är en
blott färglös handteckning, utan alltid tillika en
utförd målning. De enskilta skönheterne i
Skördarna äro väsendtligen af samma art, som dem
vi redan anmärkt i Dagens stunder. Det är
samma inbillningens prakt, samma glänsande
skildringar, samma ståt af bilder. En sådan
praktmålning, som (för att anföra blott ett exempel)
målningen af solen i tredje sången, dess
uppgång och verkningar i naturen, har väl
svårligen den Svenska vitterheten att uppvisa.
Denna kärlek till det lysande och präktiga möter
oss öfverallt i den Oxenstjernska poësien, till
och med der man minst skulle väntat det, till
exempel då hon målar blommorna. Hvilket
känsligt hjerta älskar dem icke, dessa solens
barn, dessa morgondrömmar af den slumrande
jorden; och med innerlig kärlek fästade sig
äfven Skördarnes skald vid dem, liksom igenfunne
han i denna blomsterverld sin egentliga
hembygd, den sköna natursymbolen af sitt eget
snille, som skiftar i alla blomstrens färger och
är landtligt och oskuldsfullt likasom de. Men
huru skimrande målar han dem icke! Det är
som den Svenska jorden ej erbjöde dem åt
honom nog präktiga. Han hämtar dem i sin dikt
från de aflägsnaste stränder, för att förnöja sig
af deras åskådande och framställa deras
färgprakt. Jag påminner endast om det rika
blomsterstycket i sjette sången, eller der han på ett
annat ställe låter den gamle sjömannen förtälja
alla de under ur växtriket, dem han sett på
främmande kuster, likasom missnöjd med att
Sverige ej erbjöd dem åt hans målning.
Glansen af en sydligare sol hvilar också
omisskänneligen öfver dessa herrliga taflor. Till en 
varmare sol, till en yppigare natur, till rikare
färger längtade också alltjemt den Oxenstjernska
sångmön. Nästan blott af ett lyckligt misstag
tyckes hon hafva förvillat sig till Norden, der
hon endast med rikedomen af sin inbillning
kunde uppfriska naturens mattare färger.

Men Sångmön, helst den landtliga, måste
som oftast aflägga sin strålkrona; och midt ibland
all ståt och herrlighet möta vi i Skördarna
alltjemt drag af den enklaste natur, af den mest
intagande idylliska ljufhet. Sådan är t. ex. i
andra sången den lefvande målningen af
höbergningen, der landtflickorna än öfverhöljas af det
fallande höet, än hastigt nedsjunka i dess lösa
bäddar. Det är icke blott den träffande
sanningen, icke blott naturen, som man älskar att
igenkänna i dylika målningar, utan äfven och
ännu mera den landtliga enfalden, den glada
oskulden, som icke vet af sin egen helighet,
icke en gång anar att hon härstammar ifrån
himmelen. Och hvilket herrligt idylliskt drag
är det icke, när i samma sång, barnen,
utestängde från ungdomens lekar, taga sin tillflykt
till de gamle, och den unga värnlösheten
söker sig ett skygd hos den föråldrade. Hvilken
skön, patriarkalisk bild af det uppväxande
slägtet, församladt omkring det bortgående, af
oskulden, som med knäppta händer lyssnar till den
grånade vishetens stämma!

Det är på drag som det nyssnämnda, som
man igenkänner icke blott Skaldens
uppfinning utan äfven hans hjerta. Sålunda diktar
ingen annan än en ren själ, som i dikten
uttrycker sitt innersta oförderfvade väsende. I
Skördarna, liksom i all verklig poësi, är dikten
blott en ofversättning af hjertat, hvarje bild
svarar mot en känsla, och fantasiens skimmer
är som gräset, hvilket växer högst och friskast,
der en källa gömmer sig på djupet. Men
äfven utan all bild, och framställd i sin oprydda
skönhet, rör oss ett ömt och välvilligt hjertas
känsla. Det är också denna hjertats fromhet,
denna öppna välvilja, denna ömhet, som
omfattar hela menniskoslägtet, som i Skördarna,
mer än hela bildståten, väcker, icke vår
beundran, men vårt deltagande, och tvingar oss,
äfven der vi kunde hafva något att påminna
emot skalden, att likväl älska menniskan.
Jag borde ej anföra några exempel härpå, ty de
förekomma öfver allt och likväl aldrig för ofta.
Men hvilken påminner sig icke i tredje sången,
midt i en målning af skörden, axplockningen
och den rörande uppmaningen till de förmögnare
att lemna något qvar för den fattige, för honom,

som plockar, blott att lefva,
med fattigdomens rätt vår rikdoms öfverlefva?

Eller i fjerde sången den ädla ifver, hvarmed
skalden förmanar sina likar till mensklighet och
ett mildt behandlande af deras underhafvande,
och yrkar en jemnlikhet hämtad icke ur
statsläran för dagen, utan ur sitt eget hjerta? Huru
öm är icke hans klagan vid Scheffers graf,
huru hjertligt prisar han icke sin störste
medtäflare, Nordens idyll, den herrlige Creutz? Med
hvilken värma talar han icke i sjette sången
de förtryckte negerslafvarnes sak? Det är som
vi såge en hvitklädd Genius stå och läsa
välsignelsen öfver nattens söner, med den ädla
harmen målad i sitt anlete öfver deras
tyranner. Men ack! det är blott med återhållna
tårar, som han predikar mildhet för barbarerna,
det är med en dufvas vrede, som han ifrrar emot
våld och orättvisa. Ty hans stämma var gjord
till att bedja, icke till att hota; och i hans
fromma själ antog vreden sjelf ett anseende af
mildhet. Skalden målar sjelf i sjunde sången
hela sitt sköna inre, denna ömma, lättrörliga
känsla, som alltid är färdig med hjelpen, innan
hon ännu hunnit öfverväga, om den var
förtjent, och alltjemt bedragen, likväl alltjemt vill
göra godt; detta hjerta, med ett ord, fullt af
kärlek och öfverseende,

som älskar, glömmande otacksamhetens fara,
sitt slägte som det är, ej som det borde vara.

Och när han i åttonde sången besjunger den
Vises ålderdomshvila i sin fosterbygd,
igenkänner man lätteligen deruti hans egna hemligaste
önskningar. Denna rörande klagan öfver verldens
vrånga omdömen, som i dygdens ömhet ej ser
annat än svaghet, denna hjertliga fromhet, som

ännu ej hata kan de trolösa hon skyr;

sannerligen man målar dem icke med så
träffande drag, utan att hafva tagit färgerna
dertill ur sitt eget hjerta. Med ett ord, Skördarne
äro en skön själs fortgående bekännelser, de äro
diktade äfven så mycket med hjertat, som med
snillet. Och häraf kommer det utan tvifvel,
att man kan läsa mången dikt, der man äfven
så mycket, och hvarföre skulle jag ej säga det,
äfven mera beundrar skaldens konst än i
Skördarna; men svårligen lär man kunna läsa
någon, efter hvilken man mera älskar författaren,
eller någon, som i läsarens sinne qvarlemnar
ett ömmare, ett mera rent menskligt intryck.

En egen uppmärksamhet förtjena
episoderna i Skördarna. Jag har redan förut nämnt
den konst, hvarmed de till större delen äro
sammanväfda med det hela. Det
märkvärdigaste härvid är den genialiska lättheten, sjelfva
den organiska böjlighet, om jag så får säga,
hvarmed de sluta sig både till det föregående och
det efterföljande. Men dessutom hafva flere af
dessa episoder för Svenska läsare ett eget behag
derigenom, att deras ämne är hämtadt från
våra gamla minnen. All forntid är, som vi
förut anmärkt, redan ett halft poëm: de stora
skuggorna äro, äfven utan konstens åtgärd,
poëtiska gestalter, och för den, som lyssnar
dertill, klingar af sig sjelf en harpa ur hvarje graf.
Men af det förflutna räkna vi närmaste
skyldskapen med det inhemska: och af alla ämnen
för skalden äro derföre de nationella de
naturligaste och de som säkrast och kraftigast träffa
läsarens inbillning och hjerta. Af denna
beskaffenhet äro i Skördarna den sköna
berättelsen om våra förfäders nomadiska lif och om de
gamla Upsala-konungarna i första sången; och
i den fjerde den åldriga, kanske alltför
sentimentalt utförda sagan om Disa, och minnena
af Nordens fordna skalder. Men vördnad
igenkänner man dessa ljud från en förgången
hjeltetid; och man finner det både naturligt och
rörande, att dessa Svenska ättehögar, i dikten,
likasom i naturen, stå midt ibland de Svenska
skördarna. Men den skönaste icke blott ibland
episoderna, utan äfven efter min känsla, kanske
det skönaste i hela poemet, är berättelsen i
femte sången om sjöfartens ursprung. Huru
rent poëtiskt är icke hela denna herrliga dikt
både tänkt och utförd! Huru kär blir oss icke,
äfven efter den korta bekantskapen, denna
Ofion, som med kärlekens förtviflan störtar sig i
floden och åtminstone vill dö med den älskade,
som han icke kan rädda! Det är ett träffande
drag af qvinnlighet, att Eurynome, ehuru en
född gudinna, likväl ej kan afhålla sig från
fåfängan att pröfva sin älskare. Undret, som
plötsligen förvandlar trädstammen till en båt,
upphör att längre synas ett under; det blir
nödvändigt, det hade varit en orättvisa af de
eviga gudarna, om de handlat annorlunda. Och
när den räddade flickan förklaras till en
gudomlighet, när hon till brudskatt skänker hafvet
åt den älskade och hans slägte — då är den
präktiga gåfvan ingalunda för stor; ty kärleken
räknar blott med oändligheter, och gåfve, om
han kunde, aldrig mindre än en himmel eller
en jord. Och sedermera hvilken värma och
innerlighet i framställningen, hvilka verser som
de voro diktade i himmelen! I sanning, den
som läser denna sköna sång utan den
innerligaste förtjusning, utan glad stolthet att detta
är den Svenska Sången, för honom, hvem han
ock må vara, är åtminstone diktens helgedom
sluten för evigt.

Hvad man annars mest plär beundra i
Skördarna och hvarvid äfven författaren sjelf
tyckes hafva fästat mycken vigt, det är den
jemna värdighet i uttrycket, den fulländade
elegans, hvarmed han, efter Virgilii uttryck,
förstått

att sitt ämne
fatta i värdiga ord och besjunga det låga med heder.

Det är lätt att inse, hvilka svårigheter detta
måste hafva erbjudit åt författaren, som också
i företalet beklagar sig 'att den nya 
vitterhetens och belefvenhetens tungomål utesluter från
det högre umgängets ton de flesta af bygdens
bilder, talesätt och namn; det nekar behag och
värdighet åt dess uttryck; dess sanning synes
ohyfsad, dess språk obeprydt som dess
hyddor.”— Emedlertid, utan att vilja räknas till
de poëtiska Cynikerna , och med tillbörligt
ogillande af råheten, som är lika förkastlig i
konsten som i lifvet, skulle man väl mot denna
smakens grannlagenhet kunna anföra mer än en
betänklighet. Man skulle t. ex. kunna fråga 
hvarföre i allmänhet något naturföremål, så framt
det icke för det oförderfvade sinnet är äckligt
och motbjudande, skulle i konsten kunna
anses för lågt eller ovärdigt. Ty består icke
konsten, i denna mening, just i ett förädlande af
naturen? Är icke hvart och ett föremål just
genom den poëtiska framställningen nobiliteradt?
Har något föremål i sig sjelft en annan
ädelhet, än den som konstnären ger det? Är det
ädla i esthetisk mening något annat än det
idealiska i form eller uttryck? Man skulle
vidare i afseende på uttrycket kunna fråga, hvad
det poëtiska språket egentligen har att göra med
den så kallade högre umgängestonen? Äro icke
snarare dessa begge enligt sin natur hvarandra
alldeles motsatta? Ty all poëtisk framställning
är individuation, är bild, är sinnlig
bestämdhet. Den högre umgängestonen deremot söker
det allmänna. Dess förfining består egentligen
i en afslipning af det enskilta, det sinnligt
bestämda. Man kunde säga, att bilden är afnött,
innan den hinner upp till dessa högre kretsar.
Blott hvad som förflygtigar sig af språket,
stiger så högt. Man målar der, om jag så får
säga, helst med vattenfärger. Derföre, hvilka
företräden man också tillägger den högre
umgängestonen, poëtiska äro de åtminstone icke; och
för hvarje vitterhet är det utan tvifvel en
olycka, om denna ton hinner stadga sig såsom norm
för den poëtiska framställningen. Hvad den
härigenom kunde synas vinna i elegans och
värdighet, det förlorar den åter mångfaldigt i
åskådlighet, i lif, i träffande sanning. Det är icke
nog att skalden härigenom onödigtvis beröfvar
sig sjelf den bästa och mest talande hälften af
språket, och i frivillig fattigdom idkar den
rikaste konst på jorden; det är icke nog att
uttryckets påstådda värdighet så lätt öfvergår till
stelhet; men hvad som är väsendtligare, dikten
antar härigenom sjelf ett utseende af
inskränkning, af armod, ja af köld, som måste vara
vidrigt för hvarje poëtiskt sinne. Häraf
kommer väl också icke blott det afmätta, bildlösa,
förbleknade i uttrycket, som man icke utan skäl
förebrår fransyska poësien; utan häraf, snarare
än af någon brist på känsla, kommer äfven den
kyla, som går genom flere af dess berömdaste
verk; häraf kommer det att så många af dess
konungar tyckas bo uti ispalats. Man skulle
slutligen, med användande af allt detta, kunna
fråga, om icke i Skördarna mången målning
skulle ha utfallit både rikare och varmare, om
icke en för långt drifven grannlagenhet derifrån
hade utplånat kanske de mest talande dragen?
Men härtill kunde man också å andra sidan
med skäl svara, att Skördarnas skald till en stor
del just genom sitt efterdöme vederlagt dessa
smakens betänkligheter och anfört svårigheten
just för att visa huru den kunde besegras. Man
kunde svara, att han verkligen ej ansett något
föremål för ringa att besjungas; och som bevis
härpå kunde man t. ex. anföra den träffande,
naturfriska målningen af mälden och
mältningen i sjette sången. Man kunde svara att den
prydlighet som röjer sig i dessa och dylika
taflor, egentligen ej är något annat än återskenet
af skaldens eget poëtiska sinne, som hade en
medfödd ädelhet och ryckte allt, äfven det
lägsta, upp till sig. Man kunde slutligen, i
afseende på språket och framställningen, svara,
att uttryckets värdighet dock i sig sjelf är en
poëtisk dygd, såsom motsatsen af det låga, och
att den blir ett fel endast så vida, som den ej
vinnes utan genom uppoffring af väsendtligare
fordringar. Man kunde svara, att den högsta
fullkomlighet i poëtisk diktion vore den, som
förenade uttryckets adel med dess frihet, dess
värdighet med dess sinnliga liflighet; och
exemplen härpå kunde man till en stor del
hämta ur Skördarna.

Ty hvad är det hos de fleste annat än
versens och språkets skönhet, som gjort
Skördarna och den Oxenstjernska Sångmön i
allmänhet så berömda? I vårt land läser man
ännu merendels alla större dikter blott
styckevis. Man upplöser hjeltedikten i romanser och
sorgespelet i elegier. Det hör icke hit att
undersöka, huruvida man hör söka orsaken
härtill i ett i allmänhet mindre utbildadt poëtiskt
sinne, eller kanske rättare i nationens kända,
uteslutande tycke för det lyriska, som
sammantränger hela den poëtiska verlden inom några
få strofer. Ännu mera afvikande från ämnet
vore det att vilja efterforska grunden till detta
tycke sjelf. Ligger den icke till en betydlig del
i sjelfva den natur, som omger oss? Är icke
bergsbygden med sina dalar och strömmar
naturens lyrik, liksom det mildare slättlandet
med sina lugna floder är dess epos? Många
af våra fjälltrakter äro verkliga 
natur-dithyramber, och menniskan diktar gerna i samma
toner, som naturen omkring henne. Det synes
mig åtminstone märkvärdigt, att det gamla
högpoëtiska kämpelifvet i den egentliga Norden
sällan uttalade sig i en dikt annorlunda, än
som en krigssång, och först under en sydligare
himmel framträdde i en lugnare och mera 
fullbildad episk gestalt. Går icke ett lyriskt drag
genom hela Svenska historien? Äro icke de
yppersta representanterna af nationallynnet hos
oss, så väl i äldre som i nyare tider, snarare
lyriska än episka karakterer? — Dock,
anledningen må vara hvilken som helst, så mycket
är åtminstone visst, att hvart och ett poëm af
större omfattning vanligtvis bland oss endast
fragmentariskt bedömmes. Eller som är det
samma, man ser mera på delarna än på det
hela, och i delarna åter mest på diktionen. I
denna söker man skönheten; man öfverser
innehållet för formen. Så ensidigt också detta
är, så ligger likväl en riktig känsla till grund
härföre, den känslan nemligen, att i poësien
stylen ingalunda kan vara likgilltig, och att den,
som brister i det lättare tekniska, nödvändigt
äfven måste brista i det svårare väsendtliga.
Stylen, säger en berömd författare, är
menniskan sjelf. Derföre kan väl en prosaisk
obetydlighet inrymmas och gömma sig i en poëtisk
diktion; men en dikt af stort poëtiskt värde,
som ej tillika ägde uttryckets skönhet, känna
vi ännu ej, från Iliaden till Skördarna räknadt.
Icke en gång versifikationen, i sin inskränktaste
bemärkelse tagen, är en blott mekanisk
färdighet. Den kan utbildas, men ingalunda läras
genom öfning, ännu mindre genom reglor; och
versläran är i detta hänseende äfven så negatif
som konstläran. Hvarje skön vers är såsom
sådan redan ett konstverk i smått. Han är ej
smidd, utan gjuten. Icke mekaniskt
sammansättes han, utan organiskt växer han fram ur
skaldens bröst, när ingifvelsen kommer, likasom
blommorna växa ur jorden, när vårsolen
värmer henne. Sålunda är i Skördarna diktionen
i allmänhet bildrik och blomstrande; men dessa
blommor äro ej mödosamt planterade i en
ödemark, utan det är skörden sjelf, som står i
blomma på en gång och väger för vinden och
gjuter sitt doft öfver fälten. Således är nästan
hvarje vers så lätt och sirligt bygd, som en
Korinthisk pelare med sina Akanthusblad; men
den är tillika en klingande Memnonsstod; och
detta välljud är här så mycket mera
märkvärdigt, som det förekommer i en versart, der
man, efter nu gängse föreställningar, ej borde
söka det.

Det är icke min mening att försvara
Alexandrinen emot de tillvitelser, man i sednare
tider gjort den. Dess alltjemt på samma ställe
återkommande takthvila, hvilken liksom skär
tanken itu, ger honom visserligen ofta en
tröttande enformighet. Men deremot är han
också fast och bestämd, han har en jemn och
symmetrisk gång, och bygger, om jag så får
uttrycka mig, liksom en jernbrygga för tanken.
Derföre är han för reflexionspoësien, der
betraktelsen är det herrskande elementet, en passande
form; och de flere mästerstycken, vår vitterhet
kan uppvisa härutaf, skulle väl svårligen i ett
annat versslag haft samma kraft och eftertryck,
eller fastat sig med så bestämda drag i själen.
Men dertill med, hvad som härvid är vigtigare,
har Alexandrinen en värdighet, ja en
högtidlighet, som för beskrifningen är af vigt,
emedan den ger henne prakt och upphöjning. Han
smyger sig ej efter sitt föremål, men han
utbreder och qvarhåller det för ögat. Han är ett
bättre organ för målningen af den hvilande än
den rörliga naturen. Jag anför ej detta för att
förringa andra, utan tvifvel rikare och friare,
versarter, men endast för att göra rättvisa åt
en versform, hvari flere af våra skönaste
dikter äro författade, och hvilken har sina egna
förmåner, för den nemligen, som förstår att
begagna dem. Men just detta sistnämnda är
också hufvudsaken; ty icke blott instrumentet, utan
ännu mer den, som spelar det, bestämmer
tonen. Och häraf kommer det, att en enda vers
i Skördarna, oaktadt den entoniga formen, ofta
synes mig ha ett skönare välljud än mången
hel modern klangdikt, som egentligen är
anlagd på musikalisk verkan, och som äfven,
genom den vanliga tomheten på innehåll, är att
betrakta, mindre som ett poëm, än som ett blott
musikaliskt thema.

Hvad man med mera skäl skulle kunna
anmärka emot versifikationen i Skördarna, äro
de ofta förekommande prosodiska oriktigheterna.
Utan tvifvel äro de stundom med flit anbragte,
för att bryta entonigheten och bilda Svenska
Alexandrinen till någon likhet med den
Fransyska, der takten snarare är anapestisk än
jambisk, och föga afseende göres på ordens
verkliga accent. Men en entonig vers synes mig
dock bättre än en upplöst, och den frihet, man
på detta sätt vinner, öfvergår lätteligen till
regellöshet. Språket sjelft hade väl också någon
gång kunnat vara renare. Grefve Oxenstjerna
älskade Fransyskan, och dess egenheter
framträda stundom på bekostnad af motsvarande
talesätt, dem vårt eget språk kunnat erbjuda. Af
samma orsak förklarar jag mig äfven de
långsträckta participialiska konstruktionerna, hvilka
egentligen ej tillhöra Svenskan, och en deraf
följande tyngre och trögare periodbyggnad. Men
allt detta är dock idel obetydligheter.
Väsendtligare deremot kunde andra betänkligheter
synas. Jag har redan antydt den svårighet, som
ligger i sjelfva ämnet. Men äfven i afseende
på utförandet kunde väl en och annan
anmärkning äga rum, icke blott emot Skördarna, utan
äfven mot den Oxenstjernska poësien i
allmänhet. Dit hörer t. ex. den omständigheten, att
skaldens inbillning, så rik och lysande den i
allmänhet är, kanske just derigenom ej alltid
tillbörligen åtskilt prydnad från grannlåt, det
präktiga från det blott prålande. Hit hörer
vidare, att känslans ömma vekhet kanske någon
gång kunde synas öfvergå till en veklighet, den
mindre finkänsliga eller, om man så vill,
friskare naturer kunde anse för sentimental
matthet. Hit hörer slutligen den omständigheten,
att skalden, hvars blick mera var rigtad på den
yttre än den inre naturen, väl till
fullkomlighet kunde framställa den förra, men i
allmänhet lyckades mindre, då han skulle måla den
sednare. Häraf kommer det, att den långa
berättelsen om Alfred och Virgina, som, allljemt
afbruten, alltjemt återkommer i Skördarna, går
som en töckengestalt genom hela poëmet.
Personerna deruti, liksom i episoden om Alfred
och Camilla i Dagens stunder, kunde synas
alltför allmänt, alltför flyktigt tecknade, för att
väcka eller bibehålla något deltagande. Ty af
alla gestalter är den menskliga den som minst
är att skämta med för konstnären. Den måste
målas träffande eller utelemnas; och mången
kunde tycka att i Skördarna skalden kanske gjort
bättre, om han tecknat dessa figurer, liksom
landskapsmålare pläga, med bortvända ansigten.

Jag har länge, kanske alltför länge,
uppehållit mig vid Skördarna och Dagens stunder.
Men dessa begge poëmer äro också i flera
afseenden de vigtigaste af Grefve Oxenstjerna;
och de väsendtligaste elementerna af hans
poëtiska snille framträda i dem på det bestämdaste.
Jag kan derföre fatta mig så mycket kortare i
afseende på de öfriga.

Det mest berömda ibland dessa är den
bekanta sången öfver Hoppet. Grunden för det
hela är ett personifieradt begrepp, och dikten
alltså allegorisk. I en högre bemärkelse är väl
egentligen all poësi till sitt ursprung allegorisk.
Ty det sköna som den söker, hvad skulle det
väl vara annat än symbolen af en högre
verldsordning? Hvad skulle väl konsten vara i
allmänhet annat än den sinnliga, bildande
framställningen af en evig urbild? Men här är det
iden, som i sinnlig gestalt stiger ner från
himlen; i den vanliga allegoriska dikten åter, är
det begreppet, som sträfvar upp från jorden.
Men det förråder ej sällan sitt prosaiska
ursprung, och i den gestalt det antar bor ej
alltid en lefvande ande. Men deremot i Hoppet
glömmer man begreppet för dess yttre form;
ty den sköna gestalten har icke som en död
massa växt öfver det, utan som en lefvande
kropp bar han växt tillhopa med detsamma.
Det är derföre i denna dikt icke blott det
träffande och sinnrika i allegorien, som bör
beundras. Det är icke blott sådana drag, som det
med rätta berömda, att Hoppet bygger sitt
tempel på spetsen af en nytänd måne. Utan det
är äfven och ännu mera sjelfva de himmelska
figurernas lätta och luftiga bildning. Man skulle
säga att de äro väfde af ether och
morgonrodnad, att de äro målade genomskinliga. Eller
rättare, de äro ej målade, de äro framandade
på en spegelyta. Sådant är Hoppet sjelf med
himlabågen omkring sitt hufvud, sådan är
äfven hela dess flygtiga hofstat, Drömmarna,
Begären, Nöjena och Kärleken. Man ser lätt pä
dem, att de (efter hvad skalden säger) ej låta
fästa sig i band, utan försvinna, när man vill
trycka knuten till. Med ett ord, icke blott
Hoppets spegel (efter skaldens uttryck) utan
äfven Diktens egen hänger här dallrande på ett
silkessnöre; och de etheriska varelserna dansa
fram och tillbaka deruti. Hela stycket är en
verklig sommarnattsdröm, en syn i molnen; och
efter snart fyratio års förlopp, efter allt det
sköna, som Svenska poësien under denna tid
frambragt, står det ännu på sin luftiga höjd,
ensamt och utan like i vår vitterhet.

Sången öfver Ödet behandlar ett svårt
ämne. Hvarken genom arten af sitt snille eller
sin bildning var Grefve Oxenstjerna stämd för
det slags reflexionspoësi, som här varit på sitt
ställe. Det fattas visserligen icke detta poëm
flera träffande drag och enskilta skönheter; men
de synas mig falla som blixtrar i natten, och
man ser dervid egentligen ingenting annat än
— mörkret. Det hela är för tungt, för
dunkelt; det flyter tillsammans för läsarens ögon,
utan att qvarlemna någon klar bild i hans sinne.

Så mycket skönare synes mig deremot det
äldre poëm, som i en sednare omarbetning är
bekant under namn af Oskuldens religion. Ty här
framställer skalden i förunderlig klarhet hela
sin milda lefnadsvishet, hela sin åsigt af det
menskliga lifvet, i dess högsta och vigtigaste
förhållanden. Här är den Evige och hans
rådslag icke något föremål för hans forskning; icke
med tankan vill han fatta det oändliga, utan
med det rikare hjertat; han vill icke begripa
dess väsende, men endast älska och tillbedja
dess godhet; ty begreppet är armt, men
kärleken är himmelens faddergåfva till jorden, och
ovansklig som sitt ursprung. Jag lemnar åt
dagens Vise, som så lätt förklara menniskan och
naturen, att förakta detta resignationssystem
såsom alldagligt och ovärdigt deras filosofiska
höghet. Men, man tänke i öfrigt huru som helst
om vettenskapens ofelbarhet: så mycket borde
man åtminstone medgifva, att den metafysiska
flygsand, som nu från alla håll blåser in i
poësien, och lägger sig snart öfver alla dess
blommor, man borde medgifva, säger jag, att den
åtminstone der är en främmande tillsats. Ty
icke tingens rot, som växer i mörkret, utan
deras blomma, som sträfvar uppåt emot ljuset,
skall skalden fatta. Icke på det molnklädda
Sinai skall han stiga, der lagen utgifves, utan
på Thabor, på mensklighetens förklaringsplats,
skall han stå, och med fria blickar se ner öfver.
det skiftande lifvet. Och der står han också,
hela den ofvannämnde sången igenom, och
uttalar endast fridens och oskuldens ord. Huru
ren och öppen ligger icke här hela hans sköna
själ både för God och menniskor! Det är
omöjligt att utan den djupaste rörelse höra, huru
ömt han förmanar till broderlig kärlek och
fördragsamhet, huru varmt han ber äfven för de
vilseförda, huru skönt han vill, med välviljan
emot hela sitt slägte, afbetala något på sin skuld
till den eviga Godheten. Det ligger ingen
stolthet i hans önskan att dyrka Gud med sina
gerningar, men väl ligger det något himmelskt i
den fromma undergifvenhet, hvarmed han
förtröstansfullt anförtror sig som ett barn i hans
händer. Hela sången är, med ett ord, diktad
i kristendomens skönaste anda. Jag ville, för
att låna en bild ur bibeln, kalla den för
poësiens bergspredikan. Ty så rent strömmar
lifvets vishet endast från gudavigda läppar, så
fromt utgjuter sig intet annat än ett helgadt
hjerta. För mig åtminstone har denna sång
alltifrån barndomen haft ett obeskrifligt behag;
och jag är glad att jag ännu ej växt ifrån min
barndoms tycken; jag är glad att jag ännu ej
kan läsa detta stycke utan innerlig rörelse, utan
att sucka en välsignelse öfver den fromme
skaldens aska.

I nyssnämnde poëm hade Grefve
Oxenstjerna också funnit ett ämne, som för arten
af hans snille var mest passande. Ty icke med
brusande häftighet, utan med jemn och stilla
ingifvelse fattade han vanligtvis sitt ämne, och
utbredde sig deröfver, som en flod öfver slätten.
Deremot den mäktiga hänförelsen, hvilken
liksom i en brännpunkt samlar alla snillets strålar,
som mindre lyser än ljungar, mindre är en
sommarsol än ett sommarsolstånd — denna saknade
han. Derföre lyckades han mindre i de högre
lyriska arterna; och Odet öfver Gustaf Adolfs död
torde väl bättre försvara sin plats som en
allegorisk scen, än som ett egentligt ode. Äfven i
den annars sköna Imitationen efter Horatius är
snarare diktionen än andan rent lyrisk.

I berättelsen om Disa skulle man kanske
önska, att skalden mindre misskänt det
romantiska, som ligger i denna gamla folksaga, och
som så lätt kunde ha erbjudit en annan
behandling än den nu varande half-ironiska. Det är
liksom skalden hade, jag vill icke säga, blygts,
men likväl hemligt lett öfver sagans
enfaldighet. Men då denna ton en gång var vald, så
måste man erkänna, att den med en mästares
förmåga är utförd. Framställningen har ett
sådant lif och åskådlighet, de särskilta delarna,
t. ex. Disas uttåg från Venngarn, äro utmålade
med så friska och yppiga färger, det hela har
en sådan rask och lefvande gång, att jag aldrig
kan betrakta det utan att tro mig se poësiens,
Gratie, som med skälmska blickar och grop i
kinden dansar personligen framför mig. Äfven
i tekniskt afseende hör detta stycke till de mest
fulländade, som Grefve Oxenstjerna diktat. I
lättare, skönare verser har aldrig Svenskan rört
sig, icke en gång hos Kellgren sjelf, och det
odelade bifall, detta poëm vunnit, torde väl
just i denna omständighet ha sin grund hos de
flesta läsare.

Men just denna versens flytande lätthet,
som så angenämt intar oss, äfven för
skaldestycken af vida mindre poëtiskt värde än Disa,
är i annat afseende ofta en olycka för
författaren. Ty man slutar gerna af versens lätthet
till den ringa möda, den bör hafva kostat; och
det minsta man, som vän eller bekant, tycker
sig kunna begära, är hvad man kallar en bit
vers. Det bästa härvid för poëten vore utan
tvifvel att alltjemt neka; ty visserligen är
skaldens verld något helt annat än sällskapsverlden,
visserligen är sångens gåfva för hög, för sällsynt,
att förslösas på obetydligheter. Men skalderne,
äfven de störste, äro vanligtvis ett tjenstvilligt,
oförargeligt slägte, och mången ger heldre en
dålig vers än ett afslag. Ty ingifvelsen låter
icke beställa sig; och när man har formen utan
synnerlig möda alltjemt till hands, förledes
man lätt att ej akta så noga på hvad man
nedlägger uti den. Det låg icke i Grefve
Oxenstjernas lynne att neka en önskan, den han kunde
uppfylla, och hans förhållande inom ett hof,
der vitterheten älskades med passion af
regenten, och af de öfriga åtminstone som ett mode,
tvingade honom ofta att i egentlig bemärkelse
sjunga för dagen. Deraf den förvånande mängd
af tillfällighetsstycken, dem han, helst i sina
yngre år, strödde omkring sig med ett slöseri,
som hos hvar och en mindre rik Genius skulle
hafva varit oförlåtligt. Endast den minsta
delen af dessa finnes upptagen ibland hans
skrifter, och bland dessa äro väl Skaldebrefven i
poëtiskt afseende de vigtigaste. Emedlertid
förråder sig äfven i dem deras tillfälliga ursprung.
Man igenkänner väl i dem sångmön, men
sångmön i sin vårdslösaste morgonklädning. Större
delen af dem rör sig kring ämnen gripna ur det
alldagliga lifvet, dem skalden icke ansett
mödan värdt att i högre och egentlig mening
behandla poëtiskt. Det är än en halfkomisk
klagan öfver egna bekymmer, än en flygtig
målning af löjligheterna för dagen, än, och oftast,
en blott kompliment, eller rättare en kedja af
komplimenter, visserligen med en lycklig och
ofta sinnrik vändning, men sagde, som det
synes, snarare af vännen eller hofmannen, än af
skalden. Tonen är i allmänhet jollrande, men
formen kanske icke alltid så iätt, som man af
det flygtiga innehållet skulle väntat. Korteligen,
dessa dikter äro till större delen snarare att
anse som bref från en skald, än som egentliga
skaldebref i högre mening; det är snarare snillets
umgängesspråk, än dess sång, som man hör uti
dem. Emedlertid förer denna flod äfven sin
poëtiska gullsand. Sådan är t. ex. i brefvet till
Toll den med sann poëtisk glättighet utkastade
målningen öfver skaldens egen död och
begrafning. Sådan är i brefvet till Fröken Uggla den
burleska beskrifningen om lefnadssättet i
Finland, i motsats emot hoflifvet. Sådan är i brefvet
till Hagström den snillrikt fantastiska teckningen
af Manilla, dess öden och förvandlingar. Men
hvad som så väl i detta skaldebref, som i de
flesta af Grefve Oxenstjernas flygtiga dikter
fäster läsaren, det är det glada skämtet och den
lefvande qvickheten. Han hade dessa gudabarn
alltid tillhands, icke blott i umgänget, utan
äfven, så snart han ville, i sången. — Det har
varit en tid i vår vitterhet, då man öfver
höfvan uppskattade qvickhetens värde, och ville
upphöja henne på en thron, som egentligen
tillhör högre krafter. Nu åter tyckes man hafva
förfallit till en motsatt ytterlighet. Man
föraktar, eller åtminstone låtsar förakta henne, och
vill inom konstens område knappt unna henne
en vrå för att dö. Men häri handlar man både
oklokt och orättvist. Oklokt, emedan
qvickheten är ett lättfärdigt barn, som gerna roar sig
på sina vedersakares bekostnad. Orättvist,
emedan hon har sin naturliga plats i poësien,
icke blott i det egentligen komiska, utan äfven
i alla sådana skaldearter, der sångmön, om jag
så får uttrycka mig, går till fots, icke med
afklippta utan med nedfällda vingar, eller der
skalden bildar endast i halfupphöjdt arbete.
Qvickheten är i diktens verld icke den höga
himladrottningen, icke Juno med spiran; utan
hon är hennes budbärerska, den skiftande Iris,
som i himlabågen stiger ner till jorden. Då
snillet fattar tingens väsende i deras
himmelska skönhet, så leker qvickheten med deras
jordiska förhållanden. Hon uppfinner, men en
likhet; snillet skapar, men en verld. Hon diktar
verkligen, men det är ett epigram. Hon gör
verkliga upptäcktsresor, men det är intet fast
land, blott Sporadiska öar, som hon finner.
Derföre har en berömd författare träffande kallat
qvickheten för en fragmentarisk genialitet. Hon
är icke snillet sjelf, men hon är alltid snillrik.
I Grefve Oxenstjernas flygtiga poëmer drifver
denna qvickhet öfverallt sitt muntra spel. Men
hon är icke bitande, endast glad, ett ystert,
men icke ett vanartadt barn, med ett fromt
hjerta, och upptuktadt af Behagen.

Af en ännu mera rent tillfällig anledning
än skaldebrefven äro de till större delen i
dramatisk form författade dikter, hvarmed Grefve
Oxenstjerna vid flera tillfällen lifvade glädjen
och högtidligheterna inom hofvet. Författaren
har sjelf insett och anmärkt, att de ej böra
bedömmas som egentliga dramatiska arbeten; och
en sådan dom skulle de väl också icke kunna
uthärda, vore det också endast för den
vanligtvis allegoriska formen, hvilken dock ingalunda
hör till scenen. Ty äfven så skön som
allegorien är t. ex. i Hoppet, der de lätt bildade
gestalterna blott flygtigt framskymta, äfven så
opoëtisk är den t. ex. i hjeltedikten, der de på
fullt allvar införas såsom handlande. På 
scenen i synnerhet, der den prosaiska tomheten
af det begrepp de skulle försinnliga,
framställes icke blott för åskådarens inbillning, utan
till och med för hans ögon, äro de icke
personer, utan spöken, huru präktigt de ock må
vara utsirade. Men det är orätt att betrakta
dessa stycken annorlunda, än som en sinnrik
lek, hvari den poëtiska formen är äfven så
tillfällig som den dramatiska. De höra alldeles icke
under den vanliga granskningen. Deras enda
rätta domstol var ögonblicket, som födde dem.
Men att de likväl fått ett rum i samma
samling, som förvarar Skördarna, kan ändå ursäktas.
Ty de teckna, som författaren sjelf anmärker,
”åtminstone till en del, behagligheten och
lynnet af den store konungens enskilta lefnadssätt;" 
de förråda huru snillrik han var, till och med
i sina umgängesnöjen; de visa oss det inre af
ett hof, der samma hand, som med vishet och
kraft styrde ett söndradt rike, förde spiran bland
lekarna och behagen.

Men äfven från en allvarligare, från sin
verldshistoriska sida, är Gustaf III:s rika
lefnad framställd just från detta ställe, just af den
man, till hvars minne denna stund är helgad.
Det var nemligen åt Grefve Oxenstjerna, som
Svenska Akademien uppdrog det ärofulla, men
ansvariga värf, att föra på en gång den
enskilta och den offentliga sorgens talan, och både i
fäderneslandets och vitterhetens namn resa en
varaktig minnesvård åt sin store Stiftare. Man
har förebrått Äreminnet öfver Gustaf III, att det
skulle vara författadt i en allt för bildrik och
poëtisk stil, och derigenom afvika från den rätta
vältaligheten. Jag bekänner uppriktigt, att jag
aldrig rätt kunnat fatta meningen af denna
förebråelse. Ty skillnaden emellan poësi och prosa
ligger dock ingalunda i blotta stilen och
framställningen, utan i någonting helt annat och
väsendtligare. Skalden vill nemligen alltid
uttrycka en urbild, fullkomligare än den
verkligheten äger, hans skapelse är af en högre verld,
och endast derigenom är han konstnär.
Vältaligheten åter vill blott uttrycka begrepp, hon
stiger aldrig upp i idealets rymder, hon är, om
jag så får säga, jordfast; och derigenom
upphör hon att vara en sjelfständig konst i ordets
högre och egentliga bemärkelse. Men begge
söka de gemensamt den högsta möjliga
förträfflighet i framställningen; och så vida bilden
dertill bidrager, finnes det intet skäl, hvarföre han
skulle vara mindre passande för talaren än
skalden. Den eviga gränsen emellan begge
upphäfves ingalunda härigenom; ty när skalden vill
uttrycka det sköna, vill talaren endast skönt
uttrycka sig. Icke ämnet sjelf vill han idealisera,
utan endast den yttre form, hvari det
framträder; och när den ene upplöser och
omsmälter verkligheten, bibehåller den andre henne
oförändrad och nöjer sig med att endast pryda
henne. Derföre är all vältalighet, som äfven
blotta namnet tillkännager, egentligen stilistisk.
Men hvad är det man fordrar till stilens och
framställningens skönhet? Icke är det den blott
logiska fullkomligheten af begriplighet, reda och
ordning (den man naturligtvis förutsätter), utan
det är äfven och ännu mera uttryckets lif och
åskådlighet: men dessa, skulle de icke kunna
vinnas genom bilden? Hvad är det annat än
den, som försinnligar tanken? hvad är bilden,
i esthetiskt afseende, annat än det adlade
begreppet? Man invänder, att känslan har sin egen
rhetorik, och att hjertats vältalighet vanligtvis
är enkel. Men är den derföre alltid
nödvändigt bildlös? Är det verkligen bilden i
allmänhet, är det icke snarare endast den sökta
bilden, som förekommer så kall och konstlad?
Känslans enklaste uttryck äro interjectionerna;
men en samling derutaf bildar dock ännu icke
hvarken ett poëm eller ett vältalighetsstycke.
Dessutom, hvarken talaren eller skalden vill
alltjemt röra, om han annars förstår sin konst;
ty han vet väl, att känslan, huru hon också
uppskakas, i sin natur är formlös och
förgänglig. Men inbillningen vill han fånga, emedan
hon är drottningen i konstens verld, emedan
hennes tempel, liksom lunden i Olympia, står
fullt af gudastoder. Icke så alldeles förkastelig
torde väl således bildrikheten vara, till och med
hos talaren; men visserligen måste rikedomen
vara hans egen; och ett slöseri med länta
skatter är här, som annorstädes, klandervärdt. Ty
bilden, liksom raketen, brinner blott en gång:
när han återkommer, är han död. Med hvarje
år utdör ett helt slägte af de luftiga
gestalterna. Betrakten språken: Hvad visa de oss? Ett
galleri af förbleknade metaforer. Nästan hvarje
ord, som nu betecknar ett begrepp, var
fordom en bild. På sin tid lefde han och
rördes, nu är han ett logiskt petrifikat. Derföre
är ingenting vidrigare, än en författare, som
prålar med förbrukta bilder, och blomstrar, men
med uppklistrade blommor. Men deremot när
bilden är ny och träffande, ger han tanken med
en klarhet och ett lif, som äfven för prosan
måste vara vigtiga. Det vanliga inkastet, att
all öfverdrift skadar, gäller icke här; ty här är
ingen öfverdrift möjlig, emedan ingen kan
vara för skön eller för rik, men endast för
vanskaplig eller för fattig. Det vore kanske, ehuru
af andra orsaker, bäst, om skalden aldrig
uppträdde som talare; men när han någon gång
måste det, så är det en besynnerlig fordran,
att han skulle ombyta natur och lemna sin
fantasi hemma. Det ligger i naturen, att den som
fått vingar, gerna nyttjar dem till flygt, och
att den, i hvars inre en verld blomstrar, icke
en gång i prosan uttrycker sig med den
vederbörliga torrheten. Jag vet att denna sednare
har äfven sina målsmän, som förargas öfver
slösaren, hvilken i några rader förspiller skatter,
hvarpå de, med sin knappa hushållning, skulle
kunnat lefva en hel bok igenom. Men de göra
honom verkligen orätt; ty det är i sanning
icke af deras förråd, som han blifvit rik. Det
är dessutom ett fåfängt rop, som man
upphäfver emot bilderna; ty under det granskaren,
ur ödemarken af sitt bröst, predikar emot dem,
stormar den klandrade förbi, och rycker
åhöraren med sig, och för honom, öfver
blomsterängar, under idel äreportar, fram till sitt mål. —

Således, icke för bildrikt är äreminnet
öfver . Men väl skulle man, äfven
emot framställningen, kunna invända annat. Man
skulle kunna tycka, att Grefve Oxenstjernas stil
för prosan har en alltför afmätt och symmetrisk
gång, hvilken gör att den förefaller som en
upplöst vers, och stundom i sin entoniga
högtidlighet saknar frihetens och ledighetens behag.
Man skulle kanske någon gång kunna önska, att
tonen vore raskare och manligare i ett tal
öfver segraren vid Svensksund, och hade den
renare och skärare klang, som är Svenskans seger.
Deremot bör man beundra den konst, hvarmed
talaren förstått att sammanställa alla de
betydande dragen af den store konungens rika och
verksamma lefnad. De sammanväxa alla under
hans händer till en enda stor lagerkrans. Man
bör i synnerhet både beundra och älska den
innerliga värma, den hjertliga kärlek för den
store döde, som genomandar det hela. Sålunda
talar ingen annan än den, hvars själ är
genomträngd, är full af sitt ämne. Det är mindre
talarens, än vänskapens och den djupaste
saknadens röst, som man hör. Det är, som man
såge hela hans inre sorgklädt. Vill man
uppehålla sig vid enskilta skönheter, så skulle man
kunna påminna om den träffande motsättningen
emellan  och  särskilta
lynnen och handlingssätt; eller den lefvande
målningen af konungens belägenhet vid Anjala, der
han var ensam med förräderiet och sin
storhet; eller vid slutet, den herrliga teckningen
af hans karakter, hvilken innehåller liksom
förklaringen till allt det föregående, och i få, men
mästerliga, drag fulländar hans konungsliga bild.
Men alla dessa, och flera dylika skönheter,
sammansmälta som de böra, och förlora sig i det
hela, hvilket hvälfver sig som en triumfbåge
öfver hela den prisades lefnad; det är, liksom
såge man den stora skuggan hålla sitt intåg
derinunder till odödligheten. —

Men tiden tillåter mig icke att längre
uppehålla mig vid Grefve Oxenstjerna, som talare.
Det var också icke egentligen såsom sådan, han
sökte och vann sitt rykte. Vältaligheten var
hos honom snarare en talang, än ett sjelfvaldt
yrke. Hans fria skaldesjäl trifdes ogerna i de
trånga prosaiska formerna, och han gjorde sjelf
ingen hemlighet af, att han hellre skref vers
än prosa. Till diktens riken längtade han
alltjemt tillbaka, som till sin egentliga hembygd.
Och derföre, när sången dog ut eller
förbistrades rundtomkring honom, när också
tilläfventyrs den skapande kraften i hans snille
behöfde att fira sin hvilodag, sysselsatte han sig
ännu under sin hvila med poëtiska
öfversättningar. Af Skördarnas skald väntade man
naturligtvis ingen medelmåttig öfversättning; men
hvad mången tilläfventyrs ej skulle hafva
väntat af honom, var valet af ett sådant original
som Milton. Man kan svårligen tänka sig
tvenne naturer mera motsatta, än den milda,
längtande, halfsuckande Oxenstjernska sångmön, på
den ena sidan; och på den andra, Milton med
sin djupa, manliga, men merendels dystra känsla,
med sitt högtidliga och stränga, religiösa eller
moraliska allvar, med sin djerfva, jättelika, alla
band söndersprängande inbillning. När den förre
älskade dagens milda sken och blommorna och
skörden, så ser man väl på den andra, att han
diktat i natten, och att hans snille ansåg allting
för lågt, som ännu hade sin plats inunder
stjernorna. Härtill kommer äfven, att Milton med
sitt sublima snille, i ett visst afseende, är den
regellösaste af alla skalder, Ty han afviker ej
från reglorna, utan han sammanstörtar dem med
jättekraft och bygger en ny poëtisk verld på
deras ruiner. Derföre kan hans förunderliga dikt
ej inrymmas i någon af de klasser, som man
plägar anse som de enda möjliga för skaldens
skapelser. Alla poësiens fyra paradisfloder, den
episka och den lyriska, den didaktiska och den
dramatiska, upptar han på en gång i sin stora
poëtiska verldsocean. Således har man med rätta
anmärkt, att diktens egentliga syftemål är
didaktiskt, emedan skalden derigenom ville
”rättfärdiga Guds vägar med menniskan.” Episk är
den blott genom händelsens storhet och
episoderna, som röra kriget i himmelen. Men
handlingen sjelf är dramatiskt både anlagd och
utförd, och hufvudintresset hvilar väsendtligen
från början till slut vid en enda stor tragisk
person, den fallne erkeengeln. Men lyriskt är
poëmet slutligen icke blott på enskilta ställen,
utan äfven i allmänhet i hela sin ton och
framställning. Derföre utgör också det Förlorade
paradiset, i poëtiskt hänseende, en art för sig sjelf,
utan förebild och hittills utan efterföljd; men
att derföre vilja förkasta det, är att uppoffra
snillets rättigheter för blotta skolgriller. Den 
makt, hvarmed denna förunderliga dikt griper in
i hvarje djupare och allvarligare sinne, bevisar
just torftigheten af våra vanliga poëtiska
theorier. Men märkvärdigt är det, att en man, som
Grefve Oxenstjerna, uppfostrad i den så
kallade fransyska smakens tidehvarf, och sjelf ansedd
som en anhängare deraf, likväl med så varm
beundran och så innerlig kärlek omfattat ett
poëm, som Miltons. Ty att detta var
förhållandet, bevisar hans öfversättning tillräckligen.
Man behöfver blott flygtigt jemföra den med
Delilles perifrastiska bearbetning af samma
original, för att finna, huru oändligen djupare och
sannare Grefve Oxenstjerna fattat dess anda och
skönheter. Med riktig känsla har han, så vidt
möjligt var, bibehållit dess versslag; och den
förändring han infört af feminina slut-utgångar,
i stället för de maskulina i originalet, tyckes
mig ge åt de hårda och liksom afklippta
jamberna ett mildare och lenare uttryck. Man har
klandrat denna vekhet, såsom stridande mot
grundtonen af framställningen i originalet, och
påstått att en omvexling af manliga och
qvinliga versslut, sådan som den nyttjas på scenen,
skulle här hafva varit mera passande. Men
detta är i min tanke fullkomligen oriktigt. Ty
endast genom versens oafbrutna likställighet
kunde originalets högtidlighet och allvar
bibehållas. E11 afvexling skulle här, just genom sitt
afbrott, hafva skadat. Genom den valda
metern är högtidligheten ej störd, endast
förmildrad. Hon är ännu densamma, endast mindre
kärf, man igenkänner originalets allvarliga
toner, endast sjungne med en lenare och
böjligare stämma. För öfrigt är det hela återgifvet
med trohet och sanning, icke blott i orden, utan
ännu mera i andan. Den energiska skönheten,
sjelfva de lyriska extaserna i Miltons diktion,
äro med en mästares hand efterbildade. I de
mångfaldiga beskrifningarna, hvarpå Milton är
så rik, har han funnit en tolk, som var fullt
värdig hans snille. Här var Grefve Oxenstierna
i sitt egentliga element, här rör han sig också
med en lätthet och en säkerhet, som förråder
den öfvade mästaren; hans pensel flyger och
skapar, och intet öga misstänker att de
herrliga taflorna äro kopior. Flera af dessa
målningar stå, om man blott betraktar versens
skönhet, onekligen öfver sin urbild. Med ett ord,
denna öfversättning är, hvad hvar och en
öfversättning borde vara, i versifikatoriskt
hänseende, ett original; och det är icke den
främmande, utan den föryngrade, Milton man tror
se framför sig.

Äfven med en öfversättning af Tassos
berömda hjeltedikt sysselsatte sig Grefve Oxenstierna
ända till de sista dagarna af sin lefnad. Af
tjugo sånger äro endast tolf fulländade. Jag har
haft i mina händer denna handskrift, denna
den ädla skaldens yttersta poëtiska vilja. Det
är en egen känsla, hvarmed man betraktar ett
verk, i synnerhet ett skaldeverk, som blifvit
afbrutet af döden. Det är, likasom såge man
förgängelsen framskymta från hvarje rad, midt
ibland lifvets skönaste bilder, det är, som
hörde man den afgångnes skugga hviska: ”jag
väntar dig.” Som en poëtisk Torso kommer väl
detta arbete att ständigt förblifva i sitt
närvarande skick; ty det är i sanning icke lätt att
fullända. Men då det ännu icke är
allmänheten meddeladt, så tillkommer det icke mig att
öfver en blott handskrift fälla något omdöme.
Jag bör endast anmärka, att det bevisar huru
hvarken årens eller bekymrens börda förmådde
att nedtrycka Grefve Oxenstiernas snille, huru
han, ännu på brädden af sin graf, med hela
ungdomens liflighet älskade sin konst och i
bokstatfig mening dog, som han lefvat, i
sånggudinnans tjenst.

Ty sannerligen, för Grefve Oxenstjerna var
skaldekonsten aldrig ett blott tidsfördrif eller
ett flygtigt ungdomsnöje; utan som hvarje äkta
skald betraktade han henne som sitt lifs
bestämmelse. Han kunde ej efter behag nedlägga eller
upptaga henne, han kunde ej hvila, äfven om
han velat; ty den bildande kraften i hans inre
måste alltjemt skaffa sig luft och framträda i
dagen. Få menniskor äro, i den stora
bemärkelse som han, födde till skalder.	Hvad han
med en annan bildning och under	andra 
förhållanden skulle hafva blifvit, är nu mera
omöjligt att afgöra; men hvad han verkligen blef,
var så mycket, att man deraf med säkerhet kan
sluta till de rikaste och ovanligaste anlag. Om
man, vid en blott psykologisk förklaring af
konsten , med rätta yrkar, att det är känslans
liflighet och inbillningens rikedom, som
egentligen utgöra skalden, emedan den förra
uppfattar och Återspeglar alla de drag af skönhet, som
finnas spridda i verkligheten, och den sednare
diktar dem, der de saknas: så måste en hvar
erkänna, att Grefve Oxenstjerna var född för
skaldekonsten. Ty lättrörlig i yttersta grad
var hans känsla, tilläfventyrs likväl mera öm
än stark, mera vidt omfattande än djupt
inträngande. Hans poësi var sentimental, men
icke i ordets vanfräjdade bemärkelse. Man
finner hos honom aldrig denna omanliga klagan,
detta sjukliga pjunk öfver qval, dem man så
gerna anser för tillgjorda. Det finnes hos
honom intet spår af affektation, och äfven der
hans känslighet skulle kunna synas veklig, är
den dock alltid sann. Sjelfva den längtan till
ett friare, poëtiskt lif, till naturen och
landtbygden, hvilken går som en halfqväfd suck
genom Grefve Oxenstjernas dikter, är ingenting
annat, än den naturliga känslan i hvarje
poëtiskt, ja äfven i hvarje ömt hjerta, att
samfundslifvet med sina intrasslade förhållanden i
det hela dock måtte vara en förkonstling, en
afvikelse från det enklare rätta. Till en stor
del kan den väl också förklaras af skaldens egen
belägenhet i lifvet, som visserligen var mera
lysande, än hans milda blygsamma hjerta
hade önskat. Men denna längtan har icke något
häftigt, den är mindre ett missnöje med det
närvarande, än en tyst aning att det kunnat
vara bättre: den är, som alla känslor hos
Oxenstjerna, mild och stilla. Just denna känslans
mildhet är det också, som gör behaget hos den
Oxenstjernska sångmön. Hennes karakter är icke
hög skönhet, utan mildt behag, det vill säga,
talande, uttrycksfull skönhet, som icke beror
blott på formen, utan äfven och ännu mera på
det älskvärda inre hon förråder. Derföre äro också
hans yppersta sånger, så präktiga de än må
synas för inbillningen, ändå kärare för hjertat.
Men präktig och lysande var visserligen hans
inbillning, och i färgernas glans och friskhet är
han ännu icke af någon Svensk skald
öfverträffad. Detta gäller om hans målningar af den
yttre naturen. För framställningen af den inre
hade han mindre anlag; ty dess riken ligga
djupare och fordra en helt annan art af
uppfattnings- och framställningsgåfva. I allmänhet
var hans tanke mera klar än djup, mindre
dristig än fin, och stundom nästan epigrammatiskt
tillspetsad. Han var rikare på bilder än på
idéer, han var mera originel i framställningen
än i uppfinningen. I språket hade han mera
lenhet än kraft, mera rikedom än eftertryck,
mera sirlighet än korrektion. Jemför man
honom med hans begge äldre vänner, med Creutz
och Gyllenborg, så var han tilläfventyrs icke
så innerlig, icke så genomglödgad af poëtisk eld
som Creutz, han var icke så väldig och
allvarlig som Gyllenborg; men han var mera
lysande än den förre och oändligen rikare och
böjligare än den sednare. Poësien hos Creutz är
som en vinranka, som lindar sig rundt
omkring det verkliga lifvet, och kläder dess stam
med blad och glödande drufvor. Men
Gyllenborg står som en ek, föråldrad men fast, och
sträcker stundom nakna grenar, men alltid högt
emot himmelen. Den Oxenstjernska sången åter
ville jag förlikna vid en smärt
pyramidal-poppel, hvars stam från roten till toppen knappast
synes för de öfverhöljande löfven; men på hvart
enda utaf dem glänser solens guld och daggens
perlor.

I allmänna lefvernet fattade Grefve
Oxenstjerna intrycken mera lifligt än varaktigt. Han
ägde i hög grad den rörliga liflighet, den
spelande qvickhet, som med förunderlig hastighet
uppfattar alla, äfven de aflägsnaste, yttre
förhållanden, och under glädtig lek sammanbinder
dem till oförväntad enhet. Han sökte aldrig
ett infall, emedan han väl visste, att det var
säkraste medlet att icke finna det; men det kom
alltjemt af sig sjelft och träffade, som en
bevingad pil, sitt mål innan man märkte det.
Lika färdig till anfall som försvar, öfverraskade
han alla, men var sjelf aldrig brydd eller
öfverraskad. Svårligen undgick honom någon
löjlighet, och vid sådana tillfällen skonade han,
i muntert öfvermod, ingen, icke en gång sina
närmaste vänner. Men han behöfde också icke
att skona; ty hans skämt var alltid gladt och
fint, men sällan eller aldrig bittert; dess stygn
kittlade mera än de sårade; det var aldrig
hjertats bitterhet, utan endast fantasiens glada lek,
som det förrådde. Derföre var han utmärkt i
sjelfva  hof, der qvickheten och det
fina skämtet alljemt firade sina karuseller; och
i hvilken krets han kom, var han vanligtvis
dagens konung. Men deremot saknade han 
tilläfventyrs den träffande skarpsinnighet, hvilken
liksom med en blixt genomtränger sitt ämne
och på en gång blottar alla dess gullådror. Han
saknade den ihärdiga uppmärksamhet, den
prosaiska uppfattningsförmåga, som är nödvändig
för embetsmannen, som skall följa ärendernas
gång och reda det intrasslade och ordna det
förvirrade. Vid sådana tillfällen var det
liksom hans själ hade varit frånvarande och
sysselsatt i helt andra rymder. Derföre var utan
tvifvel hans embetsmannabana mera lysande än
märkvärdig. Men det rätta ville hans ädla hjerta
utan undantag, och ingen skugga af väld eller
orättvisa föll någonsin på hans berömda namn.
Han var icke en man af stor beslutsamhet, af
oböjlig fasthet, och han antog lätt en annans
öfvertygelse; men det var honom omöjligt att
handla annorlunda än efter den, som för
ögonblicket var hans egen. Med ett ord, i det
praktiska lifvet, der viljans kraft och besinningens
klarhet äro de styrande makterna, var hans
öfverlägsenhet alldeles försvunnen. Hans snille
var, för att nyttja en bild af Helvetius, som
brännspegeln: den brinner blott i en punkt.
Endast i diktens verld, der alla former äro
lenare och eftergifnare än i verkligheten, var han
hemmastadd. Ty vidt åtskiljda äro också de
begge verldarne, diktens och verklighetens.
Hvardera af dem fordrar sin man ensam, och den,
som med allvar tillhör den ena, går gerna som
en drömmande igenom den andra. Derföre är
det en anmärkning, så gammal som
skaldekonsten sjelf, att den rätta skalden merendels är
en besynnerlig, ofta en enfaldig person, i
lifvets vanligaste förhållanden, och behandlar, om
icke med oskicklighet, åtminstone med
sorglöshet allt, som fordrar blott vanlig öfverläggning
och mekanisk beräkning. Grefve Oxenstjerna
åtminstone var icke gjord för att vederlägga
denna anmärkning. Född utan all annan rikedom
än snillets, samlade han ej heller någon annan;
och hans lif förbittrades alltjemt af bekymmer,
som borde vara främmande, jag vill icke säga,
för ett snille som han, men åtminstone för en
man på den plats i samhället, som han
innehade. Men den väsendtliga orsaken härtill var
en egenskap, den man äfven i sin öfverdrift
måste älska; det var ett fromt och lättrördt
hjertas utsväfning i det goda, det var en
välgörenhet, som snarare rådfrågade sina
önskningar än sina tillgångar. Ty likasom han alltid
var benägen att skydda och försvara, äfven
utan förutgående granskning, så var han också
ständigt färdig med hjelpen, utan någon annan
beräkning, än den hans hjerta uppgjorde för
ögonblicket. På annat sätt låter icke en
förlägenhet förklara sig, den icke en gång konungars
frikostighet kunde afhjelpa. Ty slösare för egen
räkning var han aldrig, och hade ej heller
någon af de kostsamma nycker, hvarmed ofta
mången högt uppsatt man älskar att utmärka sig.
I allmänhet ville han alldeles icke utmärkas;
och sina högsta embeten emottog han blott af
vördnad för en älskad konungs önskan, men
hvarken af ärelystnad eller böjelse. Det var
lätt att se, att han var förlägen för sin höghet
och gerna hade velat gömma sig för sin egen
ära. Bördens och snillets förmåner äro
stolthetens vanligaste anledningar; men han tänkte
för högt om menskligheten, för att anse
börden för annat än en ansvarsfull tillfällighet,
han tänkte för högt om konsten, för att ej
tänka ringa om sig sjelf. Derföre var hans
blygsamhet äfven så ädel som naturlig. Han bar sitt
värde icke som en konung, utan som en brud
bär sin krona. På samma sätt var äfven hans
nedlåtande höflighet, den så mången misskände,
ingalunda förställning, eller en vana från
hoftrapporna. Den var en godhet, för hvilken det
var ett behof att uttrycka sig, den var en
hjertelig välmening, öfversatt i belefvenhetens skönaste
språk. I allmänhet låg i hans rika hjerta en
välvilja, den ingen otacksamhet kunde uttrötta,
ingen förolämpning kunde förqväfva. Han
älskade menniskor med ett snilles värma, och
med ett barns oskuld. Man skulle i två ord
kunna uttrycka grunddragen af hans väsende
med en genialisk fromhet. Denna röjde sig icke
blott i hans sånger och i hans lif, utan till och
med i hans yttre utseende. Aldrig förgäter jag
den dag, då jag, ännu en tjuguårig yngling, i
lunderna vid Haga, för första gången såg den
prisade. Vanligtvis är det blott det moraliska,
som målar sig i menniskans yttre; det
genialiska ligger djupare och försmår ofta alla yttre
tecken. Men hos Grefve Oxenstjerna
framträdde de begge i skön förening. Det låg någonting
obeskrifligen fromt och kärleksrikt i de ädla,
de fint bildade dragen. Men tillika blickade
snillet som en himlagäst fram ur det talande
ögat. Mig åtminstone förekom det, som hade
jag sett engeln med lyran stå halfgömd bakom
det genomskinliga anletet.

Men redan har engeln brutit sitt fängsel
och flugit tillbaka till de höjder, hvarifrån han
nedsteg. Hur skönt breder ej midsommarn
derute sin grönska öfver skaldens graf, huru ömt
klagar ej näktergalen öfver sin tystnade
medtäflare! Med rätta firar han dess minne i
sommarnatten. Tv som en sommarnatt var hans
snille, som en sommarnatt i Norden, full af
blomsterdoft och herdepipor. och med evigt
solsken på de höga bergen. Djupare, kraftigare
har tilläfventyrs Svenska snillet uttalat sig hos
mången; men aldrig älskvärdare, aldrig
mildare och frommare än hos Skördarnas sångare; och
hans minne skall lefva så länge ännu en lia går
i Norden, så länge ännu ett Svenskt hjerta
klappar för diktens och naturens skönhet.

Noter

Källa
Easias Tegnérs Samlade skrifter. Femte bandet
Esaias Tegnér
Johan Gabriel Oxenstierna
Tal
1810-talets verk