Politisk Spaltfyllnad (1839)
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Politisk Spaltfyllnad.

unkentus lik, har tiden redan gjort ett väldigt
språng, in på detta år och lunkar detsamma allt närmare
och närmare in på lifvet. Stunderna rusta sig, för att,
när de ej sjelfva kunna rädda sig undan tidens
döfvande vingslag, åtminstone qvarlemna någon spån på
minnets flod, till bevis på att de ej förgäfves hafva funnits,
och således visa, att de likväl äga något, som kan flyta
till efterverlden. Är spånen af den art, att den låter
förena sig med andra, kan den visserligen i sin mån
bidraga till att framtiden får fast mark till fotfäste; men
simmar den löst på ytan till lek för minsta hvirfvel,
händer det, att den antingen helt och hållet förloras ur
sigte, eller också råkar högst otjenligt in i
statsmachineriet och på ett eller annat sätt, så obetydlig den än
är, bringar det i oordning, d. v. s. gör det outredligt
för menskliga ögon. Men att predika derom tillhör den
djupsinnige; oss må det vara förbehållet att föra en
liten lustfart på det politiska fiskvattnet, deruti nedlägga
våra krokar och uppdraga, om ej någon dyrbar mussla,
åtminstone några obetydliga — munnfiskar.

På hvilka fötter står nu Europas politiska figur? —
Om man med fötter menar rörelsemedel, hvarmed man
kan flytta sig från ett till ett annat ställe, frukta vi att
den har alldeles inga. Snarare skulle den förefalla oss
lik en annan Daphne fastvuxen vid jorden och
förvandlad i träd, med den skillnaden likväl, att inga lagrar
utspringa från dess hjessa och att ingen sångens Gud
helgar henne åt sig. Figuren står nu på samma ställe,
hvarpå den i flera år stått, utan att göra ett enda steg
hvarken fram eller tillbaka, och dess fordna politiska lif
och verksamhet tillhöra, snart sagdt, Diktens verld. Väl
tror man sig, vid hvarje nytt års inträde, se
förberedelser till stora saker, men när resultatet träder
forskaren under ögonen, är det så litet att det knappt kan
skönjas; och måste man då gripa till fantasiens
guldinlagda förstoringsglas och kika så att ögonen kunna
utträngas. Väl anser man det tillkommande som en
outtömmelig brunn att ösa utur, men hur man än
kannstöper och kannstöper, har man slutligen knappt så
mycket qvar, som kan skyla botten af en fingerborr.
Låtom oss betrakta figuren från alla dess sidor.

Spanien, ruineradt i detta ords vidsträcktaste
betydelse, är den olyckligaste statspatient man kan tänka
sig. Vårdadt af sina Carlar och Stinor, qvacksalfvadt
af Cabrera och dylika Hofkirurger, när skall den dag
randas, då du kan resa dina slappa utmerglade lemmar
från dödsbädden och andas annat än röken från dina
brända tomter och ångorna från dina söners blodiga
grafvar? Sedan århundraden voro på din jord de
draktänder utsådde, hvarutur de harneskbeklädde hafva uppträdt,
utan att någon ny Jason med gyldene skinnet fått
tillfälle att öfverlefva striden och hämta dess frukter.
Qvadruppel-alliansen står visserligen med korslagda armar
och åskådar mordscenerna; men huruvida från dess
mantel någon Jason är att vänta, skall framtiden utvisa,
eller är han kanske närmare än man tror. Väl skrika
i Kabinetterna några hetsiga tungor om menniskorätt
och statsrätt; — de dårarna! de förstå ej det »fina af
kråksången.»

Frankrike, du hjertblad i den Europeiska solrosen,
väl örnar man i din Deputeradekammare; men hvar
äro de örnar du förr så ymnigt planterade på
förtryckets grusade bålverk? Hafva de ej lemnat några ägg
efter sig på något ställe, eller var det de sista de värpte
vid Antwerpen? — Ankmessigt utrymde du Ancona; —
den Bonapartiska likören från de Schweitziska
butikerna, så litet spirituös den än var, gjorde dig likväl yr
i hufvudet; — den Spanska violen låter du gnissla för
dina öron, utan att våga ett enda handgrepp i dess
applikatur för att upplösa den fasaväckande disharmonien;
— af all andans kraft bäljar Belgien emot de 24
artiklarna, och du, som skänker verlden lyxartiklar af alla
slag, vill ej efterskänka din politiska anförvandt en
enda af de ifrågavarande. — Men hvem förmår väl
utreda trådarna i den konstiga väfven, eller, rättare sagdt,
utfundera af hvad ull de äro spunna? — En stor nation
är den likväl och, oaktadt den sjudande vältaligheten i
din Kammare för det närvarande icke finner något
kärnspråk, hvartill vår verldsdel med tillförlit kan lyssna,
hjertbladet i solrosen, om också rosen vänder sig mot
Öster, och

Ryssland förstår nog att vända bladen så, att de
icke en gång tillsluta sig för det mörker, som gapar
emot dem. Den visa du sjunger är så till vida
populär, som man, utan att behöfva diplomatiens
stämmgaffel, kan utröna i hvad tonart den går. Hotar ditt
jerngissel, så vet man åtminstone hvar slaget skall drabba;
skylle man sig sjelf om man är byxlös när det smäller.
Ur detta jerngissel sprang likväl Greklands
sjelfständighet, och hade de öfriga Europas stater gjort Polen
samma hederstjenst, som du Grekland, hade Polen både i
detta ögonblick och för framtiden i mer än ett afseende
blifvit pålen mot Österns barbarism. Du besitter, hvad
dina högmögende kamrater sakna, den stora konsten,
att veta hvad du vill, och derföre går du fram, om ock
framgången för några ögonblick hämmas af
Tscherkassiens klippor och mod, ja oaktadt

England, hafvens mäktiga drottning, under det
förflutna året, enligt Dagligt Allehanda, betedt sig som
en verklig politisk hvalfisk, som kastat sina gigantiska
vattenstrålar än i Turkiska Seraljen för att hämma det
Ryska inflytandet, än i Persien för att uppfriska
KabulsFurstens temligen torra rättigheter och än — Gud
vet icke hvar. — Huruvida derigenom några dammar
mot mörksens välde kunna bildas är hvad framtiden,
kannstöperiet förutan, skall utvisa; eller är, hvad som
i Ostindien ystas tillsammans, det som slutligen »skall
görat?» Spanien och Polen äro likväl fläckar, som,
oaktadt det stora vattenförrådet, icke så lätt kunna aftvås.

Holland och Belgien, efter vi kommit in på
fläckarnas område, rusta sig till strid emot hvarandra, och
hvarföre? — Belgien är kontraktsbrytare, säger man,
men hvar hafva vi kontraktet? Hvilka hafva
underskrifvit det? Månne de förmente kontrahenterna? Nej, saken
är den: Den femhöfdade Konferensen kokade soppan,
utan att bekymra sig om de tvistandes smak och lät
den sedan stå oafredd emot god tid. Småningom faller
skålen af sig sjelf på Belgiens läpp och med sina goda
klimpar Luxemburg och Limburg fastlimmas dervid. Att
Holland då måste få god aptit dertill är naturligt, och
kanhända gapa i detta ögonblick dess kanoner öfver
densamma. Troligtvis få tupparna slåss, utan att ett
enda tuppfjät tages för att hejda dem. Plocken derför
hvarandra; de lösslitna fjädrarna kunna bli bra till något.

Tyskland, stackars Tyskland, ditt olyckliga status
quo är den presentertallrik, hvarpå du visar dig för
verlden, och sjelf förefaller du oss lik en brinnande
märgpudding, som väl genomvärmes af den lågande
spriten; men hvars kraft bortdunstar i gasen. Ett har
likväl Preussen gjort, som bevisar klokhet och kraft,
det har hindrat Kyrkan från att hänga näsan deröfver,
en näsa, som, hvad man af gammalt vet, förstått draga
till sig allt, utan att gom och tänder behöft besväras.

Ungefär sålunda presenterar sig figuren, och finner
läsaren att, hvad den än är, är den åtminstone icke
varierande, man må hafva, för att begagna ett
Allehandistiskt favorituttryck: »ringt i opinionens stora
stormklocka» bäst man orkat. Att döfva öron finnas, är väl
icke heller något ovanligt.

Än Sverige då? På hvad punkt står väl detta land?
- - Icke på en punkt, men väl på ett komma, för att
tala med Aftonbladet.  Exposén af vårt fädernesland
erbjuder inga varierande färger, isynnerhet som de
flesta deraf stöta i det blåa, som tillhör framtidens
himmel. Men vårt fädernesland har prerogativer på
uppmärksamhet äfven i småsaker. Derföre »fram med
basfiolen, knäpp och skrufva!» — Den stora utvalda
Petitionen har dragit i härnad mot de »utvalde», och
Öresundska tullen spetsar de fosterländska öronen. En
Blandad Krigsrätt har börjat famla i draperierna, som
omhölja det tragiskt-komiska spektaklet i somras; få se
huruvida genom det blandade det simpla kan komma i
dagen. — — Ryska Isbanor äro uppresta vid sidan af
det nya Templet på Drottninggatan, men inom templet
har det gått hett till. En strid, som skulle hedrat
sjelfva Maccabéernas tidehvarf, hade der uppstått
emellan templets förståndige föreståndare och Mamsellerna
Graindor — en Jude å ena sidan och Judithar å den
andra. Mamsellerna, missnöjda med sin upphöjda
ställning i helgedomen, beklagade sig öfver att de voro
utsatte för drag — från fönsterspringorna.
Sundhetspolisen, som tog deras bakvända belägenhet i skärskådande,
placerade dem vid dörren. De hafva segrat, men om
de vunnit på segern, är ej så afgjordt. De äro väl
räddade från ett drag, men deremot, enligt vår tro,
mycket närmare ett annat vida mer mängdubbladt,
nemligen: »drag för tusan!» — Tvenne notabla dråp äro
begångna. En Tullvaktmästare vid namn Carlsson, på
jagt efter skuggbilden af lurendrejadt packgods, har
vid Älta gård blifvit ihjelslagen, hvartill orsaken var,
att hans husbonde Hr Lommerin i otid lomade af och
lemnade sina tjenare i sticket. En Tidning vid namn
Stockholmsbladet, på jagt efter skuggbilden af en
Revolution, har råkat ut för prenumerationsältan och af
densamma ihjelknäckt, hvartill orsaken var, som
följande paralell skall utvisa:

Roffåglarna, täflande om hvem som kunde flyga
högst, beslöto, att den af dem, som det kunde, skulle
blifva deras Konung. Nu bar det af med dem alla mot
höjden. När de hade kommit så långt, som vingarna kunde
bära dem, ropade Örnen, som öfverst sväfvade i
molnen, till sina långt under sig flaxande kamrater: »Hvem
är öfver mig? — »Jo jag är det», pep en Kolibri, 
som hade krupit in bland örnens fjädrar och sålunda
kommit med i höjden. Men i detsamma brast Kolibrin.

Tidningarna började, under förtviflade
ansträngningar, sin luftfärd. Öfver dem alla i molnen famlade
Aftonbladet, ropande: »Hvem är öfver mig? — »Jo
jag är det», skrek Stockkolmsbladet, som krypit in
bland Aftonbladets ull och sålunda kommit med i
luften. Men i detsamma brast Stockholmsbladet.

Och dermed hafva vi för denna gången slutat vår
politiska spaltfyllnad.

i äro då i midten af April. Vintern, mot hvars
bleka frostbitna kinder och silfrade lockar Solen,
den store himlaläkaren, förgäfves användt sina
lifgifvande läkemedel, aftynar allt mer och mer, svettas
den sista kallsvetten, tillsluter de dufnade ögonen —
och snart ser man för sista gången den åldriges
stjernbeströdda likkista framskymta i månskensqvällen. —
Våren, den store sterbbusutredaren, drager allt tidigare
och tidigare på sig de tunna kortbyxorna, sätter de
gröna glasögonen på näsan, har redan öppnat
sjukrummet och med varm hand emottagit den döendes
qvarlåtenskap, låter sina notarier,
renhållningsentreprenörerne, uppteckna och afföra boets tillgångar och
skulder, förkunnar årsproklaman och, sedan han
laglikmätigt stoppat brorsdelen i egen ficka, låter konkursen
börja. Nu komma från söderlanden arfvingar af alla
slag, »vackra fåglar», dem den saligen afsomnade med
sträng blick i lifstiden jagat på dörren, men som nu,
seende sig omkring, huru de på grön qvist komma
kunde, börja dels kifvas och näbbas om arfvet, dels
para sig tillsammans i hopp om god framtida utkomst.
Dock hållen er i skinnet, mine berrar! publika afgifter
och testamenten skola först utgå, och skiften sedan,
efter hvad lag i thy mål bjuder. Derföre upp med
minnets dammiga skräpkammare, och låtom oss
undersöka, huruvida något fynd finnes, hvartill staten
förbehållit sig lösningsrätten, och om för öfrigt vintern
efterlemnat något kapital, tillräckligt för kommande dagar —
om det är af löpande natur, eller ett af dessa fixa,
som, i brist på underhåll, äta upp sig sjelfva. Den
som närmast torde ha ett ord med i laget, är ingenting
mer och  mindre än Europa. Ser hon
belåten ut med vinterns dispositioner? O nej! Låtom oss
derföre teckna hennes bild, och vi skola snart få se,
att hon vunnit lika litet i förhoppningar som i utseende.

Europa är en qvinna — det är naturligt, då man
känner dess vekliga anda och det sätt att knyta väfven i
kjortelsäcken, hvaruti hon på en sednare tid
synnerligast utmärkt sig. Förr flaxade segerns örnar kring
hennes grönskande brudkröna; nu finnas der blott
ugglor i måsen. Förr svängdes hon i väldig svärdsdans
af sin brudgumme, den store Korsikanarn; nu, sedan
den väldige af svartsjuka rivaler tvungits att på sin
lyckas sotsäng vexla förlofningsringar med St. Helena,
har äfven hon vexlat sin seperprydnad mot den urgamla
konservativa bindmössan. — Se henne, der hon sitter
på Asiens kullerstol med sin ända Turkiet, allt mer
och mer blottad mot Egyptiens jernris, och tager sitt
fotbad i Medelhafvets vågor, hvaruti hon immerfort
blöter den Italienska stöfveln och den Spanska
fårullstrumpan. Hennes ben Italien och Spanien, hvilka
förstörda former hafva de ej att framvisa? Åro de ej
utmerglade, utlakade och uppfrätta af Papisteriets
vigvattens-omslag? — Grasserar ej i dem den förfärligaste
podager, alltifrån den tid då Europa förkylde dem i
Hierarkiens grifthvalf? — Förgäfves qvacksalfvar
Påfven med sina kardinalkurer i ena fotleden, under det
att Don Carlos, Maroto, Cabrera m. fl. göra sina
anatomiska operationer i den andra — ja till och med ända
ner i stortån Gibraltar sprider sig den olycksaliga
gikten. Den ena knäskåln Schweitz är visserligen fri, ledig
och bastant; men så är deremot den andra, hvaruti
Fransmännen hafva sin tummelplats, desto kinkigare, vrickad och
illa hopsatt. Knappt har den ena ministeriella
benskärfvan värkt ut, förrän den andra börjar sticka och
suppurera, för att undergå samma procedur — och likväl är denna
knäskål, så hoplappad och omplåstrad den än är, den
fastaste stödjepunkten för det arma Europa. — Än
hennes mage då? Stackars Tyskland, du som måste
smälta rätter af alla slag, från och med de hårdtuggade
knallarna i det Hannoverska Hofbageriet till och med de
lösliga vitterhetspastejerna från dina lärosalars masugnar,
huru väl behöfde du ej ett nytt Napoleontiskt
purgationsmedel, för att klara så väl det politiska som det litterära
tarmkäckset och sålunda i ett slag häfva det förderfliga
förstoppninpssystem, som allt mer och mer hotar att
genomgräfva och inflammera din inre organisation och
föra döden i dina inelfvor! — Från magen skrida
vi nu öfver bröstet, och se med ledsnad, hur det
Belgiska modet i en hast sinat af, och derigenom
förlorat de hoppfulla ammbarnen Luxemburg och
Limburg. Hvem har orsakat detta kap? Din egen
hand, o Europa! ditt England har gjort det, denna
hand, som i sekler kafvat fram sin egen bana i
alla riktningar, utan att särdeles fråga efter kroppens
öfriga lemmar, som simmande skurit verldshafven och
beprydt sina omätliga fingrar med Indiernas guld och
ädla stenar, under det hon med knytnäfven undersökt
de öfriga lemmarnas fasthet. — Dock fortsättom vidare
vår teckning. Vi komma nu upp till Danmark,
Europas haka, men som denna tyckes någon indragen och
alldeles för mycket slätrakad, så kunna vi öfver den
Öresundska munnskollan göra ett språng till den långa
näsan Skandinavien, enda lemmen som återstår af det
nordiska hufvudet, till formen snarlikt kalkonens, ehuru
till sitt inre fullkomligt skiljande sig från dennes gödda
natur. O, det var en tid, då hela Europa skälfde,
hvarje gång denna, för sina Finnar så respektabla, näsa
nös; då ur densamma förtryckets busar gingo och blödde
för Europas samvetsfrihet och ära. Nu, inproppad med
den ena snusportionen efter den andra, nyser den icke
mer. På dess nästipp Norrige koncentrerar sig
visserligen, näsvist nog, frihetens mogonrodnad; men kring
dess öfriga sidor blånar finkeln i förökade grader,
nationalfärgen till ära; och dessa Finnar, med hvilka
hon hade allt gemensamt, samma välståndets gnlddosa,
samma konstitutiva näsduk, sletos blödande ur dess
sköte. Detta är således det enda som återstår oss, efter
sedan Österns Petrus högg det Åländska örat af oss
och satte deruti den blyring, som hotar oss, och som,
kanhända en vacker dag, en ny Sviagris, skall
flerfaldigt droppa af sig, för att, på Indiskt mod, haka i det
fosterländska näsbrosket. — Men glömmom icka
Europas breda ryggtafla; på hvilken Ryssland, en förfärlig
puckell, trycker och sväller. — Dock hejdom
svartkritan! Vi hafva ju bilden af Europa färdig, och på samma
gång det resultatet, att den är ofärdig, en krympling med
gamla synders gikt i fötterna, orons rheumatismi hela
kroppen och despotismens puckel på ryggen. — Än hufvudet
då? frågar läsaren. — Att finna det, är lika svårt, som
att finna nordkap; — du mötes af egoismens isberg på
halfva vägen, hvaremellan krossas de chevalereska
idéernas ångskepp. Vänd derföre om medan tid ännu
är; och, på det du sjelf ej måtte blifva förfrusen, svep
in dig i tålamodets fårskinnspels ända upp öfver
öronen, och tacka Försynen, om du åtminstone kan hafva
ögonen uppe att se med.

Har Europa, sådan hon nu presenterar sig, något
att ärfva, eller, i egenskap af Testamentarius, att
utbekomma efter den afsomnade vintern? Vi svara, utan
vidare betänkande: nej. — Millioner krypdjur har hon
visserligen förlorat; men millioner dylika fått igen.
Millioner förhoppningar hafva hunnit bryta af sig
benen mot verklighetens grafstenar; men millioner af
samma slag strutta redan deröfver med nytt lif. Hvad
gagnar det väl för öfrigt, om hon för hvarje dag
blir rikare på idéer, när hon alltjent blir fattigare på
medel till deras åskådliggörande i sinnligheten? —
Floder af vin och tårar hafva böljat om hvarandra; skratt-
och handgevärssalfvor vexlat med hvarandra; mången
kind, liksom mången opinion, skiftat färg; detta
oaktadt, är du dig lik, o verldsdel, med dina strider och
fröjder. Ett finnes dock hos dig, hvilket
halsduksformigt drager sig allt hårdare kring din hals, nemligen
ditt syndaregister. Måtte detta strypsystem, om
möjligt, allt mer och mer aftaga med tiden; och måtte du
sjelf en gång blifva något mer, än en tom spaltfyllnad i
Skapelsens verldstidning, att du ej måtte förlora den
Högstes tålamod, lika lätt, som min spaltfyllnad läsarens!

Men medan vi äro på orons landamären, låtom oss
i förbigående kasta en blick på det revolutionära
elementet i våra tidningar. Aftonbladet har gjort
Allmänheten uppmärksam på det rådande
upplösningstillståndet inom Freja, hvilket förliknas med det
nuvarande Franska. Freja anser sig, till återtjenst, böra fästa
samma Allmänhets uppmärksamhet på den ännu
förfärligare katastrofen, som stundar för Aftonbladet. Dess
»allenastyrande» Regent, i likhet med Frankrikes, tvingas
snart nog kanhända af den allmänna opinionen att afdanka
sin nuvarande Ministér — en Ministér, hvilken, sedan den
länge nog suddat mot i alla vinklar och vrår, alltmer och
mer tyckes cirkulera inom nollans territorium. Oaktadt all
sin klokhet, knappast mindre än Ludvig Filips, hvilka
oerhörda ansträngningar skall han ej behöfva anlita, för
att bilda sig en ny? Tänkom oss denna jemmerliga
hop af barfotade Demagoger hals öfver hufvud nedstörtade
från första våningen vid Lilla Nygatan, för att sedan,
liksom Jerusalems skomakare, råd- och brödlösa, med
sina synders lästknippa på ryggen, på mossbelupna ben
löpa kring landet! — O, att Hans Storhertigliga
Höghet ville kasta hela knippan tvärs öfver gatan in i
Postluckan, för att i ett rekommenderadt bref afsändas till
Jamaika, eller något annat den demagogiska rommens
hemland!

Freja
August Blanche