Boken om vårt land/Kapitel 177
Alla nutidens bildade folk hava upprest minnesstoder 
över sina stora konungar, hjältar och snillen. Även det 
finska folket har upprest en sådan minnesstod, men icke 
över en konung, en fältherre eller en statsman utan 
över en för sitt land kär och minnesvärd vetenskapsman. 
Henrik Gabriel Porthans minnesstod i brons, sådan den 

här finnes avbildad, upprestes 
år 1864 på den öppna platsen 
framför Åbo domkyrka och 
bekostades genom medel, 
insamlade över hela landet. 
Varmed hade just han förtjänat 
denna heder att så 
ihågkom-mas framför hjältar och 
konungar? 

Han var en obemärkt 
prästson, född i det avlägsna 
Viitasaari år 1739. Från den 
dag, han blev student vid 
Åbo akademi, var hela hans 
liv ägnat åt vetenskapen och 
fäderneslandet. Med sin klara 
blick, sin fasta vilja och sitt 
ihärdiga, tålmodiga, oavbrutna 
arbete samlade han en skatt av 
lärdom, varigenom han blev en prydnad för akademien. 
Han blev professor i latinska språket; han vårdade 
akademiens boksamling, han blev detta läroverks stöd och ära, 
en faderlig vän för alla dess lärjungar, ja en lärare för 
hela sitt land. Men det är icke därför hans stod blivit rest, 
det är icke ens därför, att han har grundlagt vårt lands 
historia, utan därför, att han har grundlagt vårt första 
klara medvetande av det finska folket såsom ett eget, 
inom sig självständigt folk. 

Det finska folket fanns till alltifrån den tid, när dess 
spillror begynte växa tillsamman efter Nöteborgs fred. 
Vi hava sett, huru ofullkomligt och oklart detta folk 
förstått sig självt. Det hade icke haft tid att tänka därpå,
det hade ju ständigt kämpat för sitt liv eller sitt bröd. 
När fordom hertig Johan eller kejsarinnan Elisabet eller 
anjalamännen hade talat om ett självständigt Finland, 
förstod ingen dem, ej heller skulle en sådan yttre (politisk) 
självständighet då varit oss nyttig. Det var icke heller 
en sådan, Porthan lärde oss: när han tänkte på riket, 
kallade han sig svensk. Han lärde oss, att det finska folket 
är av Gud danat med ett sådant eget skaplynne, att det 
måste söka sin bästa livskraft inom sig självt och utveckla 
sig fritt på sitt eget sätt, för att alla de ädla frön, som Gud 
har nedlagt hos detta folk, måtte komma till mognad och 
gagna mänskligheten. 

En sådan stor tanke, som ingen förr hade rätt klart 
uppfattat, begynte nu småningom bliva klar för Porthan. 
Liksom Luther fordom forskade i bibeln och fann där 
Guds evangelium, så forskade Porthan i vårt lands 
historia, geografi, folkdikt och språk och fann där det finska 
folket. Det blev allt tydligare för honom, att vi väl lydde 
under ett annat rike och måste lära mycket av andra, men 
ändock måste vara ett folk för oss, om vi ville leva och 
icke bliva ett värdelöst, viljelöst bihang åt andra. Till 
full visshet kom han icke om sättet, huru detta kunde bliva 
oss möjligt, ty han vågade på sin tid icke tänka sig 
Finland lösryckt från Sverge. Först när detta skedde, fem 
år efter hans död, började hans tanke växa upp ur en ny 
tids grund och träda fram ur studerkammaren ut i livet. 
Då kommo där andra, som begynte att utföra Porthans 
tanke i handling och arbeta på det finska folkets 
självständiga utveckling, dess medborgerliga frihet, dess språk, 
dess alstrande, fruktbärande kraft åt alla håll och dess 
alltid ödmjuka, men aktade ställning såsom ett eget fritt 
folk vid sidan av andra folk. Att hava lagt grunden till 
ett sådant stort verk, det är Henrik Gabriel Porthans 
minne för eftervärlden, och när han dog år 1804, sörjdes 
han som en fader av hela landet. 

Han var även den, som år 1771 begynte utgiva den 
första tidningen på svenska i Finland, »Åbo Tidningar», 
och några år därefter, 1776, utkom även den första 
tidningen på finska språket, »Suomalaiset Tietosanomat». 
Det var helt små, sällan utkommande tryckta blad; men
från denna ringa början har tidningspressen numera vuxit 
till en oumbärlig budbärare för dagens nyheter, världens 
uppfinningar och nyttiga kunskaper. 

Bland flere berömda finska vetenskapsmän skola vi 
här blott ihågkomma Porthans samtida och vän, 
professorn i lagfarenheten Mathias Calonius, som levde till 1817. 
Han var den högst ansedda lagfarna lärare, domare och 
skriftställare i hela riket, en statsman, som använde 
makten av sina kunskaper, sitt anseende och sin 
fosterlandskärlek till landets välfärd före och under den stora 
brytningstid, när Finland skildes från Sverge. Två så lärda, 
så mäktiga och så rättskaffens män som Porthan och 
Calonius har Finland sällan sett vid varandras sida. 

Boken om vårt land