Själasörjaren
Själasörjaren

En smältande tövädersstorm for en marssöndag sydväst ifrån
och ruskade snön från de gungande träden. Han drev regnet
framför sig och ryckte med vilda tag bort näverlappar och
sprucken takved från torparnas kojor i en finnby långt västerut, 
där hundra häggar blomma om vårarna. Nu strömmade
regnvattnet in genom de trasiga taken och spolade ruttna
träbroar och gröna fönsterrutor rena från gammalt sot.

Magra kolarhustrur kokade vattenvälling av svarthavremjöl 
och ställde ut den på trappstegen att svalna innan den
skulle ätas. Svultna hästar dumpade i låga stall, fnöso när
takvattnet silade ned över deras kantiga ryggar och lystrade
likgiltigt till slagen från halvöppna luckor och glappande,
gistna portar, som smällde muntert i stötarna från stormen.

*

Det kom en ensam och fattig flicka från Blyvikshållet på väg
till Rävnäs. Hennes gång var ivrig och hon lutade sig framåt
för att lämna vinden mindre tillfälle till motstånd. Hon bar
en flätad korg på ena armen, en tunn sjal över axlarna och en
rutig duk om huvudet. Skorna glappade, voro både trasiga
och för stora och släppte frikostigt in vattenslasket vid varje
steg.

Vid Slaktmyren stannade hon och tog upp något ur korgen. 
Det liknade bröstsocker men var rödgult i färgen. Hon
ämnade äta upp biten genast men hejdade, sjönk ned på knä
och talade till någon som ej syntes.

”Store, gode Gud”, sade hon med ängslig röst, ”du skall
förlåta mig för det jag nu gör, men vi ha ingenting att äta
hemma och jag tror inte vi få något heller. Hur skall jag då
kunna ha ett barn att föda?”

Och när hon sagt detta höll hon upp det gula sockret i
luften och betraktade det, undrande hur döden väl kunde
gömmas i dessa dunkelt skimrande kristaller. Sannerligen,
det var bra enkelt att dö, när medlet fanns så nära. Med en
skygg blick åt sidan förde hon det till munnen.

Nu stapplade hon iväg igen, och den vinande vinden slet
och rev i hennes slitna sjal. Hon frös, och försökte gå fort
för att hålla sig varm, och hon hade ingen tanke på att lägga
sig ner för att ensam i stormen och regnet invänta det slut
hon velat giva sig själv, utan greps av en het längtan att få
komma hem och få sluta sina dagar under mors kärleksfulla
ögon.

Det var för resten mor som rått henne att taga detta steg,
men icke så, som Kari nu tagit det. I den fattiga kojan vid en
avlång sjö, som av någon anledning kallats Sandhavet, hade
jämmer och förtvivlan rått den dagen då Kari upptäckt att
hon var havande. Förtvivlan hade kommit mor att planlägga
om allt detta, men det var hennes mening att endast fostrets
liv skulle spillas. En gång i sin ungdomsvår hade mor själv
gjort samma mörka gärning, och den låg som ett tungt ok
och klämde hennes själ under många år. Till sist övervann
hon det: hon tyckte sig ha lidit så mycket att synden borde
vara försonad.

Men Kari var en vekare natur, hon hade ingen lust att leva
själv om livet skulle köpas genom ett svart brott. Hon hade
tagit steget fullt ut och var, det trodde hon, beredd att möta
den stränge domaren.

*

Under den raska gången började blodet svalla feberhett genom 
hennes trötta kropp, och hon kände kväljningar, men
då var hon icke långt hemifrån; redan lyste ett matt ljus
mellan martallarna på udden. Men när hon släpat sig fram till,
stugdörren föll hon ihop som en säck och vart liggande där.
Det led på kvällen och när mor väntat länge nog gick hon
ut för att lyssna och snavade då över kroppen, som låg
orörlig i snösörjan därute. Hon gav upp ett rop:

”Kari! Kari!” skrek hon ängsligt, ”är du död?”

Men Kari svarade inte, och då samlade mor allt mod och
all sin kraft och bar den unga kroppen in i stugan, lade ned
den på en bädd av säckar i ett hörn och började lösa upp
kläderna. Snyftande lade hon örat mot Karis bröst för att
höra om hjärtat slog, och då talade Kari.

”Jag vill icke dö”, ropade hon hetsigt. Hon famlade med
händerna i luften och stirrade meningslöst omkring sig.

”Om jag dör kommer jag till helvetet!”

Då föll mor ned på knä och bad om nåd för sin synd och
för Karis. Nåden, den stora oförtjänta, skulle utplåna deras
syndiga förflutna.

Men Kari själv var för sjuk att kunna tro. Hon sparkade
säckmadrassen i vild förtvivlan och slog omkring sig med
sina röda, svullna händer, och när mor såg det fattades hon
själv av tvivel på den store gudens barmhärtighet. Kanske
var den nådatid förbi som den stränge domaren tillmätt åt
Mats Emmas dotter? Och villkoret för stor nåd var, att den
som felat själv skulle tro, men Kari trodde bara på sorg och
dyster svart död. Detta var dock höjden av allt livets elände!

”Gud, du är orättvis!” skrek hon vilt. ”Grymma lagar har
du stiftat, ingen är rättfärdig inför dig!" Och under våldsamt
strömmande tårar kastade hon sig ned och famnade sin
döende dotter.

Kari hade plötsligt blivit så lugn som aldrig förr, och låg
stilla med vita och sammanknäppta händer. Mor förstod att
hennes liv gått. Men mor vred sig i kval, ty Kari hade ju icke
trott sina synders förlåtelse.

Dagen efter gick hon till prästen för att få tröst.

Hon fick sitta ned och berätta, och när hon slutat rådde en
djup tystnad i det låga ämbetsrummet. Till sist fattade hon
mod och framställde sin hjärtefråga: Kunde Kari nu vara
frälst eller var hon i de dömdas djup?

Den gamle prästen hade rest sig och stod med ansiktet
vänt ifrån henne. Han såg stadigt upp mot taklisten, där
ryggarna av en rad slitna band prydde översta raden i bokhyllan. 
Så vände han sig plötsligt mot kvinnan.

”Är Ni hungrig?" frågade han med låg röst, men hon
svarade att hon åtminstone ej kände någon hunger. Prästen
skakade tvivlande sitt vita huvud. Han gav henne en vink att
följa och de gingo tillsammans till köket, där han sade till om
mat.

”Och när Ni ätit, så kom åter in till mig", sade han
vänligt, i det han gick.

På nytt stod han framför bokhyllan. Nu gällde det, nu
gällde det att säga något och att säga det som sant var. Herre
Gud, det var inte gott att på det här viset stå rakt mellan
skaparen och människorna. Men nu måste han tänka och
tänka snabbt, logiskt och sant. Sedan måste han tala det som
ålåge en präst att tala, men samtidigt vara människa.

Han var en gammal präst, men också gammal tänkare.
Ibland sörjde han över att behöva vara osann. Likväl gick det
an på predikstolen, inför en grupp sömniga åhörare. Men i
dag skulle han komma i kontakt med själva livet.

Här fick icke lekas med ord. Här var en kvinna, en gammal 
kvinna, stadd i själanöd, icke för sin egen skull utan för
sitt barns. Det var moderskärleken, som instinktivt gick till
strid mot den barnalärda tron på en straffande gud. Denna
kvinna visste ingenting om forntidens tänkare och ingenting
om nutidens djupsinniga tvivel. I hennes själ hade aldrig
funnits ett enda tvivel på att en sådan gud, som den hon lärt
sig tro på, verkligen existerade, för henne var frågan blott
en: skulle Gud göra ett undantag för hennes dotter? Den
gamle lärde visste att någon gud som tillämpade undantagsregler 
för vissa människor icke fanns, men han kände sig
långt ifrån säker på om det alls fanns någon dylik suverän
härskare över ödet.

Där uppe på hyllan stodo en grupp av moderna andars
alster, där funnos Holbach och La Mettrie, där fanns Büchners, 
den djärve materialistens, avhandling om det kroppsliga. 
Alla dessa och dessutom Voltaire, som dock var mera
gladlynt än sanningsälskande, sade honom att både denna
kvinna och hennes barn vore utan skuld. I kraft av själva
livets orubbliga lagar vore de utan ansvar när en gång döden
lämnat sin handräckning. Men det gick icke an för en präst
att tala så, och även om han gjorde det skulle denna okunniga 
kvinna aldrig tro honom. En mörk misstanke sade honom
att modern rått sitt barn att taga fostrets liv, han såg det i
hennes skuldmedvetna ögon, och dock tiggde hon icke om
nåd för sig själv. Hur stark var icke moderskärleken!

Om han blott finge henne att bekänna sin andel i saken, så
skulle det bli lättare att lämna henne tröst... Om han blott
kunnat säga henne att ehuru hon vore delaktig i ett mord, så
var det blott inför detta livets lagar hon vore ansvarig, under
dessa säregna omständigheter, vilka hon ej själv varit med
om att framskapa. Men aven om han skulle lyckas få henne
att förstå detta, så kände han sig långt ifrån säker på att han
själv var en tolk för sanningen.

”Farfar!” ropade en ungdomlig röst från dörren. Den
gamles sondotter sprang jublande fram till honom. Hon var
fjorton år, glad och solskensfager. "Farfar, den stora kaninhonan 
har fått så många, vackra ungar, hur många ska vi ha
kvar?”

”Så många du vill, barn”, svarade han otåligt, ”gå härifrån! 
Jag har främmande.

”Jag vet — det är den där trasiga kvinnan, som äter i köket.
Är hon en tiggerska, farfar?”

”Ja, hon är en tiggerska — men hon tigger bara av vår
herre, gå nu!”

”Du är mulen i dag, farfar. Så roligt att det är jag som får
bestämma vilka av ungarna som ska leva!”

Han var åter ensam. En våg av svallande blod trängde sig
till hans hjärna och han knöt händerna. Plötsligt reste han sig
och tog ned en bok från hyllan och läste dess titel i guld på
ryggen. Det var något av sunt tvivel och moget, lugnt tänkande 
samlat inom dessa permar. Det kändes nästan lugnande 
att hålla volymen i handen. Allt han hade samlat på
översta hyllan var ett enda stort jäv mot gamla och falska
vittnen. Men vad var sanning och var fanns den att få?

När kvinnan steg in var han åter lugn och såg stillsamt på
den magra gestalten, som satt hopkrupen på en stol vid
dörren. Ett uttryck av spänd väntan fanns att läsa i dessa
drag.

”Ni frågar om förlåtelse och frid kan vinnas av den som
icke har tron i sina sista stunder. Innan jag svarar på denna
fråga vill jag ha besked om en sak: Hur stor del har Ni tagit i
detta brott?”

Frågan framställdes så häftigt hänsynslös att kvinnan for
upp från stolen i vild förvirring.

”Lugna er! Jag är präst och icke åklagare. Allt jag vill veta
är: Rådde Ni henne att taga detta steg?”

”Jag? Herre Gud, hur kan . . .”

”Nå, då är saken klar, och mitt svar på er fråga är detta:
Gud är nådig och barmhärtig.

”Således tror prosten att Kari är frälst?” Frågan framställdes 
med bävande röst. Den gamle svarade ej strax, utan såg
åter ängsligt upp mot bokhyllan.

”Kanske”, sade han om en stund. ”I alla fall är eder bön
hörd. Det kan Ni vara säker på”, tillade han litet osäkert.

Hon gick, han var åter ensam, och han tänkte för sig själv
att det lugnaste i denna värld vore att icke döma någon till
döden. Man borde säga människorna sanningen, men det var
nödvändigt att för vissa orsakers skull kläda den i en passande 
dräkt. Han hade sagt att Gud var nådig och det var sant.

Han var så nådig att han låtit sanningen lysa fram som en
början till en sen dag efter sekler av ond tro. Han var så
rättvis att han tillät människorna tvivla på hans egen tillvaro.
Sannerligen, det var en mycket nådig gud!

Han satt senare på aftonen med Nya Testamentet framför
sig på skrivbordet grubblande över sin egen osäkra, famlande 
ställning till människorna och till livet. Kvinnan hade han
tröstat, han själv var utan lugn. Han läste högt för sig själv:

”Edert hjärta vare icke oroligt, tron på Gud och tron på
mig. I min faders hus äro många boningar; om så icke vore
skulle jag ha sagt eder det; jag går bort för att bereda eder
rum.”

Det fanns dock mycken kraft och förborgad skönhet i
dessa ord. Skulle det vara så att sanningen fanns samlad i
dessa åldriga dokument sedan de gamles tidevarv?

Medan han så grubblade slogs dörren upp och sondottern
störtade in i rummet.

”Farfar!” jublade hon, ”du kan inte tro så glad jag är! Jag
har valt ut de allra vackraste kaninungarna. O, så söta! Och
Petrus, drängen, ska strypa alla de andra.”

Dan Andersson
Noveller