Boken om vårt land/Kapitel 159
Guds vilja var, att det finska folket under Karl XI:s 
lyckliga tider skulle hämta styrka för nya prövningar. Ty 
under de sista åren av denna konungs regering började en 
lång rad av stora olyckor, som intet folk kunnat bära utan 
en stark livskraft, tålamod och förtröstan till Gud. 

Naturens krafter och årstider hade blivit liksom 
rubbade ur sin jämna gång. I fem år, från och med år 1689, 
förutsände Gud allehanda varningar i naturen. 
Somrarna voro ovanligt heta, vårar och höstar ovanligt torra, 
vintrarna över all måtta kalla. År 1690 blev en så stark 
frost mitt i sommaren, att svalungarna föllo döda ur boet. 
År 1691 plockades smultron i april, men år 1692 vid samma 
tid blev en så stark köld, att många människor fröso ihjäl. 

I södra Europa voro svåra jordbävningar, bergen 
sprutade eld, och svärmar av gräshoppor härjade åkerfälten. 
Under dessa fem år hade dock Finland flere ymniga 
skördar. Säd fanns i sådan myckenhet, att spannmålslassen 
ofta stodo flere dagar utan köpare på städernas torg. Men 
alla levde för dagen som himmelens fåglar; ingen tänkte 
på att spara något för kommande dagar; ingen gav akt på 
Guds varnande förebud. 

År 1694 var en så förskräcklig hungersnöd i mellersta 
Europa, att i det rika Paris 92,000 människor dogo av 
svält. I Finland blev missväxt, folket åt barkbröd; här 
och där såg man redan ihjälsvultna människor ligga vid 
vägarna. Året 1695 blev det »stora svartåret». Det 
ingick med en så sträng vinter, att åter många fröso ihjäl 
och vargarna anföllo människor inne i husen. Våren blev 
kall, sommaren kall och regnig. Säden kom ej till 
mognad; på åkrarna sågos några få strån och bredvid dem 
svarta mullen. I september gjorde frosten slut på det, 
som var övrigt. Nöden tog till; herremän och bönder 
begynte avskeda hälften av sitt tjänstefolk. Sju fartyg 
lastade med säd förgingos i Kvar ken. 

År 1696 övergick allt, vad vårt land dittills prövat. 
Det var ett underligt år. Vintern var så mild, att isarna 
smulto redan i slutet av februari, svalorna kommo till 
södra Sverge, och mången sådde sin åker. Men den 7
mars kom kölden tillbaka, sjöarna isbelades åter så starkt, 
att man åkte på dem. Vårsädet förstördes, höstsädet 
multnade i jorden. Sommaren blev kall, och den 8 
au-gusly såg man tjock is på alla vatten. Den 22 augusti kom 
en ny frost fyra nätter å rad. I hela Finland skördades 
knappt några tunnor frostskadad, halvmogen säd. 
Ängen gav icke hö, boskapen störtade, harar och en del 
fåglar försvunno ur skogarna, tuppen upphörde att gala, det 
skygga lodjuret sökte sin tillflykt i byarna, svärmar av 
råttor uppåto allt, vad de överkommo. 

Då slog Guds hand allt Finland med stor nöd, såsom 
profeten Joel säger: »Marken är förödd, åkern sörjer, och 
åkermännen äro vordne till skam». Vid mikaelitiden 
be-gynte det lösa folket, snart även torpare och mindre 
jordägare, att inströmma till städerna. Dessa blevo överfyllda 
och hade föga att giva. Bleka, utmärglade människor 
släpade sig fram på vägarna, tills de stupade, och många 
blevo liggande på kyrkogårdarna. När dessa uthungrade 
skaror träffade en ko eller en häst ute på betet, slogo de på 
stället ihjäl den, åto det råa köttet och drucko blodet. 
Fanns icke sådan föda, tillgrepos hundar, kattor, råttor, 
kråkor och allt slags avskräde. Andra åto halm, agnar, 
mask, gräs, rötter. Bönder, borgare, präster, herremän, 
alla åto barkbröd, och den ansågs rik, som hade något litet 
stampmjöl av söndermalade tomma ax att blanda i 
barken. Av den osunda födan uppkommo härjande farsoter. 
Flere socknar voro som utdöda. Under ett år dogo 100,000 
människor i Finland och under de tre hungeråren 
tillsamman mer än 150,000, vilket var nära en tredjedel av 
landets dåvarande folkmängd. Allt folket ödmjukade sig nu 
under Guds mäktiga hand, och han lät återstoden bliva vid 
liv, förnämligast genom fisket vid sjöar och havskuster. 
Något litet säd kom även från landets styrelse uti Sverge. 

Året 1697 gav bättre skörd, men där intet var sått, 
fanns intet att skörda. Först de följande åren såg man 
åter bröd i landet. Hungersnödens följder blevo dock 
länge kännbara. Många hade utvandrat att dö i 
Ryssland eller i Sverge. I övergivna byar och socknar 
inflyttade sedan en annan befolkning. Livskrafterna 
nedstämdes, upplysningen förmörkades, sederna förvildades. Men
det länder finska folket till ära, att så kärt livet än är, 
folket även i denna yttersta nöd behöll sin aktning för 
lagarna. I andra länder medför en stor nöd alltid stora 
våldsamheter: plundringar, mord. brand. Här var det ett 
sällsynt undantag, att några herrgårdar i Savolaks 
plundrades av halvdöda uslingar. Ofta såg man hundrade 
sådana utsträcka sina händer mot de bättre lottades 
stängda portar, men de rörde icke porten, de stupade 
utanför. Det var ett försakelsens hjältemod, som få folk 
efterlikna. 

Boken om vårt land

fi:Maamme kirja: 160. Suuret nälkävuodet