Boken om vårt land/Kapitel 113
Mångenstädes i vårt land har man funnit 
besynnerliga stenar, som tyckas vara formade av människohand 
och likna allehanda verktyg. De hittas stundom i 
åkerjorden, stundom på bottnen av uttorkade sjöar. 
Somliga tyckas ha varit begagnade till yxor, andra till knivar, 
andra åter till huggjärn, borrar, spjutspetsar, pilspetsar, 
notsänken och annat mer, som icke alltid kan utgrundas. 
Några bland dessa stenredskap hava sedan förvarats av 
folket och betraktats med en vidskeplig vördnad, 
emedan man trott dem vara nedfallna åskviggar och ansett 
dem hava en trolldomskraft till att bota sjukdomar eller 
skydda mot allehanda ont. 

Numera har man samlat många tusen sådana redskap, 
ty man vet, att de begagnats av människor, som icke känt 
metallernas bruk. För mycket länge sedan, sannolikt 
några årtusenden före vår tideräknings början, på en tid, 
som kallas stenåldern, hava sådana människor bott i vårt 
land och många andra länder. De behövde hugga träd 
till båtar eller jaktredskap, men då de icke kände järnet, 
sökte de någon hård sten, som icke lätt söndersmulades 
och höggo eller slipade den med andra stenar, till dess att 
den fick skapnaden av en yxa. Därtill gjorde de ett skaft 
av trä som stacks in i ett hål i stenen eller bands fast 
vid dess övre ända och så var stenyxan färdig. På samma 
sätt uthöggos och slipades andra stenredskap. I brist på
bättre hjälpte man sig med dessa ofullkomliga verktyg 
och vapen; ja, de gjordes ofta med stor omsorg och 
konstfärdighet, så att några bland dem äro ganska prydliga. 
Men när dessa forntidens människor lärde sig göra bättre 
verktyg, först av koppar och sedan av järn, 
bortkastades eller förglömdes stenredskapen, som då blevo 
överflödiga, och efterkommande släkten trodde dem vara 
trolltyg. Några stenredskap brukas än i dag, såsom 
slipstenar, huggna 
not-sänken och 
skavste-nar, med vilka man 
avskrapar håren av 
hudar som garvas. 

Ingen känner 
närmare de forntida folk 
som i vårt land 
begagnat dessa redskap 
av sten. Men man 
har dock genom 
jämförelser mellan stenredskap, som funnits i Finland och 
Sverge, kommit till den slutsatsen, att ett med 
svenskar eller tyskar besläktat folk redan vid denna tid bott 
i sydvästra Finland, eller väster om Kymmene älv, de 
tavastländska sjöarna samt Esse å. Stenredskapen från 
östra Finland utvisa, att i denna trakt bott människor, 
som stått i förbindelse med folken i det nuvarande 
Ryssland. — Stenålderns folk måtte ha varit vildar, som 
levat av jakt och fiske och haft sitt tillhåll i bergsklyftor 
eller jordkulor. Många sagor finnas ännu om dem i 
ödsliga bergstrakter. De kallas bergsfolk, hiisifolk, och det 
är möjligt, att just de äro sagornas jättar. Mellan 
vil-darna och de senare invandrade folken måste ha varit 
en strid på liv och död om landets besittning. Vildarna 
som varit svagare, hava då försvarat sig med list och 
för-såt och därför blivit ansedda för onda troll. Men 
överallt måste den råa, okunniga människan slutligen vika för 
den kunnigare och kraftigare. Så har det också hänt 
dessa vårt lands första vilda inbyggare. De hava 
nödgats draga sig undan till otillgängliga ödemarker och 
småningom förgåtts eller blandats med sina besegrare.

Boken om vårt land