Det nya Templet på Drottninggatan
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Det nya Templet på Drottninggatan.

Den vise Salomo Davidsson byggde, för många
Herrans år sedan, i »then stora staden Jerusalem» ett
herrligt tempel, »sextio alnar långt, tjuge alnar bredt
och trettio alnar högt.» — »Och han gjorde fenster på
huset, them man upp och igen låta kunde.» —
»Innantill var huset alltsammans af ceder (cider?) med
svarfvade knappar och blomverk.» — »Theslikes bedrog han
huset med ceder (cider?) och lät göra snidverk ther
uppå.» — »Och stodo i templet ljusastakar med gyldene
blommor, et gyldene altar, et gyldene bord, ther
skådobröd på ligga skulle.» — »Och the plogo dit och
offrade, får och fä, så många, att man them hvarken tälja
eller räkna kunde.» — »Och var thetta Herranom en söt
lukt.» (Se vidare 1:sta Konungaboken.)

Den vise August Davidsson byggde, år ettusende
åttahundra trettioåtta, i »then stora staden Stockholm»
theslikes ett herrligt tempel på det stora Barnhusets grund,
med en »praktfull salong af 23 alnars längd, med 5
fönster från golf till tak på den ena sidan och trymåer på
de mellanliggande pelarne.» — »Fönstren äro prydda
med krukväxter och så väl längs efter väggarna som midt i
rummet en mängd bord för gästerna.» — »I fonden är
sjelfva butiken, elegant konstruerad med sina förföriska
batterier af glas och skålar; midt uti rummet en
gigantisk bronskandelaber, omgifven af krukväxter och
fullsatt med vaxljus, hvilka tjena till rummets eklärering.»
— »Är utan tvifvel en ibland de anläggningar, som
mest bidragit till hufvudstadens förskönande i sednare
tider.» (Se vidare Aftonbladet för den 12 dennes.)

Sedan jag, som är en likaså stor beundrare af allt,
hvad den märkvärdiga »natsionen» både i äldre och
»sednare tider» för sitt eget bästa tänkt och gjort, som trots
Aftonbladet och hvilken President eller Statssekreterare
som helst, jemförelsevis genomögnat ofvanciterade
skrifter, den Konungsliga och den icke-Konungsliga,
hvilka båda, ehuru långt ifrån att vara evangelier, likväl
hafva de största anspråk på trovärdighet; kastade jag
kappan öfver mina skuldror och några fyrkar i min
ficka, och vandrade derefter uppåt Drottninggatan,
genomvadande alla de impedimenter, den surmulna hösten
lade i min väg. Snedt emot Kejserliga Ryska
Ministerns hotell, ur hvars fönster det barbariska mörkret
gapade, reste sig i full glans detta af Hr Davidsson
uppbyggda civilisationens tempel, utanför hvilket
hvimlade en talrik hop af mindre väl lottade varelser med
blickar, som stodo de utanför porten till ett för dem,
för evigt, tillslutet paradis. Utan att länge lemna rum
för den skuggverld, som, i detta ögonblick, hotade
nedstörta mina förhoppningar om en glad och sorglös
afton, besteg jag trappan. Liksom af sig sjelf, upplät
sig den mångfärgade glasdörren, en strålande bild af
ett folk, hvars glatta yta burit alla slags färger, och
jag stod i Vestibulen, kringgjuten af en nästan magisk
glans, ehuru något qväfd af de med lampos förenade
punschångor, som från det aldraheligaste hvirflade mig
till möte. Utan att jag sjelf visste det, försvann
galoschen från foten, kappan från axeln, hårluggen från
pannan — och äfven jag var en af ställets ifrige
tillbedjare. Hvilken skön anblick! — Inflätade och
införlifvade bland doftande krukväxter, sutto der Nordens
telningar med rosenläppar, immerfort uppfriskade af de
nektardrycker, hvitförklade och rosenkindade
Ganymeder, under ett öfverlägset, ja nästan öfverjordiskt
småleende, räckte dem ur den genomskinliga porcellainen
och den vidtkringblixtrande kristallen. Huru lifligt
dansade ej allas blickar på de rika draperierna, hvarifrån
de slutligen, omfladdrade af belåtenhetens florshufvor,
flögo till honom, denne novi templi Conditor, ur hvars
varde allt detta herrliga framsprungit, och hvars
triumferande anlete, stjernan likt i österlanden, tindrade
öfver den hänryckta församlingen, under det att
trymåerna bakom honom visade för samma församling den rygg,
som förmått bära så mycken »kostnad och möda», så
många oerhörda uppoffringar för vår hufvudstads
beqvämlighet och trefnad! — Sedan jag tagit i akt alla dessa
intima »förhållanden», förflyttades jag oförmärkt till
»ställningarna», hvarvibland, i första rummet, presenterade sig
den ställning, — »en af de väsendtligaste
omständigheterna», som Aftonbladet säger — hvarifrån »en af den
spekulative Hr Davidsson införskrifven Fransysk
sångarfamilj» utöfvade sin »makt på en stor del af det
närvarande publicum.» — O Aftonblad! du har
funnit en rival — och du erkänner hans väld; antingen är
din oegennytta utan gräns, eller också har du
öfvergifvit tanken på att beherrska något kommande! — Men
jag nämde »ställningar och förhållanden»; min tanke
flög från vaxljusen till Waxholmen. — O
Crusenstolpe! huru många tusende gånger heldre sate du ej
här med din torta och ditt punschglas, än på
Waxholmen med dina Tessiniana och din martyrkrona!
Hur annorlunda här under dessa »förföriska batterier af
glas och bålar», än under den dystra fästningens
48:pundingar! Hvilken skillnad att spegla sig i dessa
sockerblanka arraksfloder, mot att göra sina reflexioner i
Saltsjöns bittra vågor, hvarvid du, O saltets son, undergår
din homoöpatikur! — — men jag hade redan tömt min
spensliga halfjungfru, som straxt derefter
bortpraktiserades af sin nästan likaså tomma och genomskinliga fast
tvåfotade namne; och stod jag nu upprätt på salens
golf med SilfverRiksdalern i min hand, forskande efter
möjligheten, att genom den trängande skaran finna
någon väg till altardisken, på det äfven Jag måtte få offra
en skärf åt den gyldene kalfven.  Klämd och trampad
stod jag nu omsider, ansigte mot ansigte, mot ställets
skyddspatron.

»Det är en präktig salong», sade jag.

»Ödmjukastetjenare», svarade han med en lätt
bugning.

»Den måtte ha kostat rätt ansenligt?»

En ryckning på axlarne blef hans svar.

»Det är en förfärlig trängsel», pustade jag med
svetten i pannan.

»Jo jo, men», genmälte han med ett förnöjdt
småleende.

»Men det blir väl bättre rum framdeles», fortfor jag.

En besynnerlig blick mätte mig från topp till tå.
Vi vexlade nu penningar i stället för ord, hvarefter jag
började se mig om efter utgången.  Hastigt fann jag
mig inför parnassen, hvarifrån de Fransyska
»natursångarne» temligen onaturligt pröfvade öron och strängar.
När jag då såg den penningmottagande tallrikens innerliga
förhållande till den förtjusta publiken, intogs jag af en
vemodig känsla, och, med tanken på vår Kongl. Stora
Teater, mumlade jag för mig sjelf: Hr Delcours trupp
har redan gifvit knäcken åt vår dramatiska scen;
farväl nu äfven med den lyriska! Men nedanomkring
parnassen lägrade sig konstens aftonrodnad: En spetsgård
Rödhalsar, hvari, som bilor, blixtrade devuemangets
vaktbrickor. »På en gång knäpps den blanka ring»:
»Kommang vu påttevu?» — »Fårben!» ropade jag, och
störtade ur salen.

Jag stod nu ute i höstqvällen, lättad både till bröst
och kassa, och började på apostlahästarne min färd
från det förlofvade landets helgedom, för att vidt och
bredt för folket i landena förkunna dess under. De
Argandska lamporna kastade sitt sorgliga sken på de
förbiskymtande källareskyltarne; — Bort, du Filistéers
afföda! Det nya templet har växt öfver ditt hufvud.
Du är »förskönad», du Birgers gamla stad; måtte din
glans förgylla torparehyddornas hafrebröd! Lefve din
smak och ditt konstsinne, o Davids son; Nordens råe,
obändige Goliath ligger snart pungslagen för dina fötter!
Måtte du må, som perla i guld! — Och när våren strör
ut sina perlor öfver land och vatten, och den stora
Drottninggatan, som så länge stått sörjande öfver den
tid; då fläktarne från Hagas lunder voro tillräckliga,
att till sig locka Parias af alla slag, hvimlar af ett nytt
slägte; måtte detta tempel dag och natt stå öppet, och
vandraren i dig finna en asyl mot dagens qvalm och
hvardagslifvets bekymmer! Der le ej emot honom
den stora Djurgårdens rosenkransade häckar, men
det stora Barnhusets bleka telningar, som i
grannskapet uppdrifvas, skola, såsom antipoder, än mer
förhöja hans trefnad. — Måtte ditt tempel, o Davidsson!
i allt likna den vise Salomos, så när som på dess
slutliga öde! — Och skulle äfven detta, ty hvem känner
ödets dolda stigar, äfven drabba denna praktens boning;
måtte det ej ske förrän den blifvit —
brandförsäkrad! — Slutligen haf tack, du Trädgårdsförening, för
den verkligt äkta parasitväxt, du uppdrifvit på Nordens
hårda jordmån; måtte den länge blifva herranom en
söt lukt!

Freja
August Blanche