Från Redakt:s Korrespondent
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Från Redakt:s Korrespondent.

Knapt hade jag med snällposten afskickat min artikel för den 18:de
dennes, förr än något hvad man kallar för bondånger började anfäkta
mig. I händelse den respektive läsaren ej vet hvad man dermed menar,
får jag ödmjukast förklara, att bondånger är en viss portion
missbelåtenhet, som yttrar sig genom en oförklarlig klåda bakom öronen, desto
långvarigare, ju längre dessa äro. Jag hade nemligen funnit, att den
afskickade artikeln, hvilken skulle gå och gälla för introduktions-artikel,
icke innehöll något så serdeles introducerande, utan tvertom, om den just
ej var så utmärkt sallt, åtmisntone var detsamma som lök på laxen.
Som jag af gammalt fattat den principen att så litet som möjligt fuskas i
straffpedikants embetet, gjorde det mig ondt att vid min första visit i
Götheborg presentera mig såsom sådsan. Men posgten var afgången och
afgick tidigt, och ångern kom för sent.

Huru bör då en Publicist introducera sig hos sin Publik? — Barnet
gör med ett srik sitt inträde här i verlden; i ett sällskaå'p gör
elegansen det med en bugning, en prest i en församling med en perdikan, ett
StatsRåd i Konseljen med sin ed, en handtverkare med ett finkelrus —
med ett ord, öfverallt, från vaggan, salongen och predikstoln ända till
taburetten och skomakarstoln, måste man på något märkbart sätt ge sin
närvaro tillkänna. — Men hvad bör Publicisten börja? — Med ett skrik
kanhändas? — Hvarför icke? — Han bär ju dessutom namnet af
skrikare, nb, så framt han ej har Kongl. pensionsbrefvet på fickan. Fråga
alla både förståsigpåare och icke-förståsigpåare hvad de tänka om
Publicitéten, så svara de så högt de kunna att denb estår af icel skrikare;
men ingen af dem tänker på hvilekn oerhörd mängd af döfva öron
finnas i samhället, och att dessa öron, om de ej af naturen äro döfva,
antingen äro fullproppade med enfaldens fårull eller med oförskämdhetens
hundull, ju svartare ju bättre. Att en Publicist, så framt han vill blifva
hörd, måste skrika af alla krafter är ju, under sådasna förhållanden
ingenting mer än naturligt; och att han, i likhet med adnra menskliga
varleser, någon gång kan råka till att bli hes, är väl icke så
himmelsskriande att han derföre bör fördömas. Från hvilken synpunkjt bör en
Publicist uppfatta sitt mål? Från sunda förnuftet skulle vara det
rimligaste, så framt det rimmade sig till tidens anda. Sunda förnuftet,
istället för att vara hjernkammarens och således Öfverhusets President,
intager merendels tungtribunalen i underhuset, för att parlamentera med
hopen, utan astt göra den klokare för det; hvarföre också det är med
sundas förnuftet, som med tyska språket: alla tro sig kunna det; men få
äro de, som verkligen göra det. — Hur odta, t. ex. händer det ej att
endast ett steg skiljer Parnassen och Dårhsuet? — Hur mången har ej
misstagit sig om dessa båda ställen och ansett trapporna till Dårhsuaet
som “Gradus ad Parnassum”?

Det var en tid då det besatta mindre figurerade i Statskalendrarna
än i de poetiska kalendrarna; men som nu förhållandet tyckes vara
omvändt och man derjemte vet att homoöpathikurerna kommit på modet,
alltså är det nödvändigt att, till botandet af det besatta i 
statsmachineriet, Pressen äfven är litet besatt. En Publicist bör således aldrig låta
sunda förnuftet falla fantasien besvärlig, så framt han vill hoppas
framgång; också försäkrar jag att jag af all min förmåga sksall ställa mig
denna vishetsregel till efterrättelswe, och icke förr tinga mina goda
Götheborgare att gråta, än det misslyckats för mig att få dem att skratta.

Som ajg nu är i farten på det bescatta området, ville jag väl
berätta Eder något om Julen här i Stockholm; ty om jag såsom  yhet
skulle nämna något om att Aftonbladet blifvit ljusare — nemligen till sinas
stilar, gjutna efter fanska mösnter, hvilket allt tyckes bevisa att
Aftonbladet åtminstone på ett sätt förstått imitera den fransyska
Journalsitiken, så kännen J det redan förut. Lika litet torde det löna mödan
berätta, att Dagligt Allehanda allt mer och mer börjar blifva ett Dagligt
Enahanda med bihang på bihang. Äfven är det bekant att den grytan,
hvaruti Minerva kokat sina qvickheter, är alldeles utbränd, så framt det
ej gäller att koka svartsoppa påf arbror Mårten, då Gumman visar att
hon ännu har några torrveds-stickor qvar, som kunna spraka litet ifrån
sig. Stockholmsbaldet arbetar i sin anletes svett, har öfverflöd på
Rabulism, men brist på spaltfyllnasd. Statstidningen, oberörd både af händer och
ögon, är lika slät alltigenom; ty så tummads hon än är innan hon kommit
från pressen, så fredad är hon deremot när hon väl kommit ur densmma;
och Freja — — men jag hade så när glömt att berätta något om
Julhögtiden — — dock hvad finnes väl derom att berätta? — Lutfisk, gröt och
Julklappar hafva öfverallt samma utseende; men en förändring har likväl
aynbarligen här försiggått. Att man i Stockholm dagligen och stundligen har
tillfälle att i de flästa krambodarne se långa näsor, torde ej behöfva
anmärkas; men under denna Julen hafva de varit betyd ligt längre än vanligt —
emedan handeln har varit utmärkt dålig. Snällposten skyndar. — —
Förefaller min artikel något långtråkig och trögkörd, så må man blott komma
ihåg att den är bakad af den gamla surdegen. Ett nyt år kommer och med
detsamma, som jag hoppas, äfven färska kakor.

Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning
August Blanche
1830-talets verk