Skriket emot Tidningar i allmänhet och Recensenter i synnerhet
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Skriket emot Tidningar i allmänhet och Recensenter i synnerhet.

Ämnet är vidlyftigt, men torde dock i få ord kunna
utvecklas.

Skriket mot Tidningarna fortgår med ohejdad fart,
och de röster, som höja det, äro desamma som förr — —
man finner derutaf, om ej af annat, att tiden ej är så
ombytlig som man tror. Att dömma af den disharmoni,
hvaruti dessa röster ej sällan utgjuta sig, synes det
påtagligen, att förnuftets stämmgaffel ej alitid varit den som
gifvit dem tonen. Vi vilja derföre ej säga, att
missbelåtenheten med Pressen varit och är ogrundad; tvertom,
dess afarter kunna ej fördöljas för den grundlige
tänkaren och den verklige patrioten; men desse skola
äfven medge, att något varit bättre än intet; att den
verkliga orsaken till Pressens mindre solida ställning måste
sökas hos något helt annat än hos Pressen sjelf,
emedan om man, å ena sidan, måste beklaga sig öfver brist
på djupare omdömen och större kunskaper hos många
af Publicitetens organer, men äfven å den andra måste
beklaga, att individer eller korporationer i vårt fädernesland,
till detta värf fullkomligt qualificerade, merendels gått som
katten kring het gröt, när det varit frågan om
utredandet af politiska kombinationer och således alltid rymt
fältet när det gällde. Att då klandra andra, som,
hänförde af sin goda vilja, ej beräkna vidden af egen
förmåga, utan framskynda på banan för att rädda hvad
räddas kan, är så himmelsskriande enfaldigt, att vi knappt
finna någon benämning derför. Läsaren finner således,
att det ej är den kunniges omdöme vi söka anfäkta, utan
den inskränktes allt för vidsträckta verkaingskrets.
Fråga den högt uppsatte Embetsmannen, hvad han tycker
om tidningarna, så svarar han, i synnerhet om han
råkar till att vara föremål för deras anmärkningar, med
dessa lika få som fåviska ord: »Jag läser aldrig
tidningarna.» Det är med honom, som med strutsen,
hvilken, när han märker någon fiende i grannskapet,
borrar hufvudet i sanden, förmodligen i den hos honom
ganska förlåtliga tron, att, när han ej ser fienden,
denne ej heller skall se honom, — Gör du en annan af
publiciteten obemärkt embetsman samma fråga, så svarar
han med ett småleende, som skall betyda
öfverlägsenhet, och en axelryckning, som skall föreställa
bekymmer; men öppnar han sin mun för att tala i offentliga
ämnen, hör du idel små repetitionskurser ur samma
tidningar han hånat, nb. så framt de gälla någon annan
än honom sjelf. Han klandrar således pressen, antingen
för att låta påskina någon inre öfver aadras gående
förmåga, eller för att kläda den inre tillfredsställelsen med
en annans missöde i skonsamhetens eller mildhetens
oegennyttiga drägt. Vi anhålla likväl, att dessa exempel ej
måtte anses såsom några notæ caracteristicæ på hela
Embetsmannacorpsen; vi hafva anfört dem på grund af
några kända fakta, som ej närmare behöfva refereras.

Men det finnes äfven andra personer, på hvilka vi
i synnerbet fästa läsarens uppmärksamhet, som ännu
oförtrutnare söka göra skriket gällande. Dessa äro
framtidens förhoppningar i smala pantalonger, långskörtade
frackar och brända lockar — fullblodiga fålar på
lyckans och sorglöshetens frodiga betesmarker. Dessa
lemna fritt lopp åt sina utgjutelser, ty förnuftets
nosgrimma har aldrig än sökt hejda deras flykt. Dessa
predika argast mot tidningarna, antingen de vrida på
klackarna i brödraringen, eller pröfva tåspetsarna inför
den sköna på balen. Låtom oss i korthet se, hur en
sådan Herre sköter sin tidningslektur.

(Scenen är i en Schweitzarebutik, Emellan disken
och de fullsatta borden springa gossar och flickor,
bärande på brickor glas, som på långt när ej
hinna till för en, men med näsor deremot på sina
ansigten, som ganska väl skulle hinna till för två. —
God upplysning.)

En Herre inträder. Glansen af det dyrbara klädet
täflar med ett anlete, som i finhet och släthet är
oöfverträffligt. Flere af hans kamrater sitta vid borden.

»En kopp tevatten och tidningar! — Aftonbladet,
till exempel.»

»Aftonbladet läses.»

Dagligt Allehanda eller Stockholmsbladet då?»

»Dagligt Allehanda och Stockholmsbladet läsas.»

»Är Freja kommen?»

»Joo, men jach ferschtår inte hvar hon är.»

»Men Minerva och Statstidningen ligga på bordet.»

»O den gamla Statstidningen — — Ja så, vi ha
fått några nya utnämningar — — Kors har han blifvit
Kammarjunkare — — några nya riddare — jo, jag
tackar jag. — — — I Statstidningen fins det nu rakt
ingenting. (lägger bort bladet och fattar Minerva).
Tidningstvist — — gräl igen — — det orkar jag ej läsa
— — men stil har ändå Minerva, och ganska qvick är
hon. tillika. (bortlägger henne) Nå, hur ä' det? — Nå,
sent omsider — — Jag undrar hvad Aftonbladet har att
säga i afton — — »På Kongl. Stora Teatern uppföres
i morgon — — Hvarom handlar den bär långa
artikeln? — — Tankar om framtiden — — — den får
jag gömma till längre fram — — än de der — — Om
Napoleon och Washington — dem känner jag förut —
— Ingen rolig novell — — Aftonbladet börjar bli
långtrådig, — — Se der ha vi Stockholmsbladet — —
(ruskar på hufvudet) det går för långt — ja men gör
det så — — Tryckfribeten lider — — Dagligt
Allehanda — — står ingemting som duger, men en
ärlig tidning är det — säger Redaktionen sjelf — —
Nå, se der ligger Freja (tittar på slutet) — Några
högst lustiga anekdoter — ha ha ha — och Upproret
i Hofva — — bara noveller — aldrig annat än
noveller — d' ä' för jemmerligt — — »Hwad är jag skyldig?»

»Schugufira skilling.»

Så ungefär studerar en dylik kavaljer tidningarna,
och likväl tilltror han sig på dessa grunder utan
svårighet kunna fälla en förkastelsedom öfver dem. Det
är dessa lefvande modejarnaler, som göra skällandet
på tidningarna till ett mode — ett mode , åt hvilket den
fria yttranderättens fiender ej underlåta gifva näring.
Detta mode sprider sig snart till de lägsta klasser i
samhället. Hur många gånger hafva vi ej hört
personer, som i sin lifstid aldrig hafva läst annat än
annonserna i Tidningarna, fört samma språk! — Hvad vilja
då desse? Är deras smak så ren de vilja låta påskina;
hvarföre omfatta de då ej gedignare arbeten? — Hur
många läsa t. ex. Geijers Litteraturblad? De kunna ej
smälta ett utförligt bearbetande af ett ämne, de tåla ej
heller en lättsmält behandling deraf. — Nej, tiden är
ännu ett barn i expektansernas skola; och vi äro ej
bland dem, som tro att menlöshetens dagar äro förbi.
Skulle någon också vilja påstå, att denna artikel smakar
af enfald eller menlöshet, så medgifva vi det gerna,
men försäkra på samma gång, att den ej heller är
skrifven till upptuktelse för den djupsinnige.

»Den som tagit hin onde i båten måste också föra
honom i land», säger ett gammalt vist ordspråk. Mer än
någonsin kanhända visar sig sanningen deraf i en Recensents
åtaganden och pligter. Han har den på en gång
ansvarsfullaste och otacksammaste börda att bära.
Störtar han under densamma, blir han en utskrattad narr;
sträfvar han oförskräckt genom bränningarna och
hafsskummet till målet, kallas han en oförskämd
öfversittare. Nu kan det visserligen göra detsamma hur man än
betitlas af fåkunnigheten; men om man måste välja
emellan dessa båda benämningar, är den sednare
otvifvelaktigt i mer än ett afseende värd att föredragas.
Båda äro öknamn, mindre i förhållande till den som far
dem, än till den som ger den; men den sednare röjer
likväl, att pilen genomborrat icke allenast egenkärlekens
polerade blecksköld; utan äfven högmodets oxhudspansar.
Hvad är en Recensent? — En Recensent är en
grufarbetare. De sköna konsterna liksom de ädla
metallerna finnas icke att tillgå på hvad ställe som helst, ej
heller utbjuda de sig sjelfmant här i verlden.
Recensenten måste derföre draga dem från boklådornas,
teatrarnas och ateliernas schakter upp i dagsljuset,
icke blott den ädla och renade metallen, utan äfven, af
ren hushållsaktighet, den oäkta och sammanblandade,
på det den om möjligt: må kunna bearbetas till någon
nytta. Samvetsgrannt måste han för hvar och en
oinvigen utvisa hvarje styckes hallt, uppskatta dess värde
och med varningens språk beskrifva dess brister. Att
han under ett sådant arbete ej alltid kan presentera sig
så fin och putsad, att icke då och då ett och annat af
slaggen vidhänger honom, är lika naturligt, som att
den materiella arbetaren, för att med drift kunna sköta
sitt arbete, måste sjelf underkasta sig verkstadens små
olägenheter. Men, torde någon fråga, beböfver väl det
sköna någon annan målsman än sig sjelf? Kan den sanna
kousten ej lefva utan Recensenter? — Jo visserligen,
men som det ej säges anstå det sköna eller konsten att
vara Sin egen härold, och tillfället ej alltid står dem
öppet att sjelfva presentera sig, och man dessutom vet
att nassan af folket hvarken har förmåga eller ger sig
tid att göra något urval och att åtskilja det som
verklipen är skönt från det som, utan att vara det, likväl
gör anspråk derpå, så är det nödvändigt att någon
finnes, som åtager sig besväret. Förhållandet dermed är
ungefär detsamma som med historien och
historieskrifvarne. Nog vet t. ex. hvar och en, att en stor man
funnits som hette Napoleon; men hvad som egentligen
gjort honom stor känna icke alla, utan vända de sig
i sådant fall till bäfdatecknaren. Recensenten är
dessutom en kontroll eller en slags censur mot
konstnärsyrket; ty liksom en tryckfribetslag är till för att hejda
missbruket af yttranderätten, så är ock Recensenten en
damm mot konstens afarter. Man utgifver ej gerna en
skrift om man vet att den af tidningarna skall ogillas
och förkastas; ty har ej Recensenten kunnat hindra dess
utgifvande, hindrar ban åtminstone folk från att derpå
bortkasta sina penningar. Detta föranleder oss att
skärskåda det inflytande en Recensent äger i trots af alla
försök till dess bestridande. De personer, som läsa en
konstkritik, kunna delas i tre klasser. I den första finner
man sådana, som sjelfva antingen äro verkliga
Konstnärer ellar Konstdomare. Dessa kanna naturligtvis
upptäcka en Becgnsents misstag, men, så framt de vilja
konstenar väl, skola de framskynda med rättelser och
upplysningar, och hvilken skall ej med nöje underkasta sig
en sådan konfrontation? Men de skola äfven medgifva,
att en Recensent icke är för mer än en vanlig
menniska och att passionerna äfven hos honom kunna inträda
på förnuftets område, utan att de derföre skola svärta
och fördömma hans motiver. Den andra klassen bestär
af dem, som hvarken äro konstnärer eller kopstdomare,
och ej heller gifva sig ton af att vara det. Att dessa
blindt tro på en recensions tillförlitlighet behöfver ej
närmare utvecklas. Dessa bilda den egintliga massan,
som är fruktansvärd genom sin qvantitet. Men vi
hafva en tredje klass beståeode af sådana, som hvarken äro
konstnärer eller konstdomare, men likväl tro sig vara
det i så hög grad som möjligt. Dessa skrika mot
Recensenterna af sammas orsak, som de uyligen af 055
beskrifna framtidens förhoppningar fara ut mot
tidningarna i allmänhet. Hufvadsuwman af deras dvergalat är
denna: »Är väl Recensenens omdöme mer än en
annan enskildt persons? Hvad berättigar honom uppträda
att i ord göra detta omdöme gällande? Vore det
således ej en radikal dumhet att lyssna  deråt?» — De
enfaldiga! just dessa harmsna frågor röja icke allenast
skrikarnes inskränkthet, utan äfven att ordspråket om
käppen och hundarna återigen Varit i svang. Om de
ville lyssna till ett förnuftigt ord, skulle vi säga dem,
hur innerligt det måste ligga en Recensent om hjertat
att hans eget omdöme blir, att jag så må säga, ett
miniatyrporträtt af hela den stora opinionens, eller, rättare
sagdt, ett utkast dertill, och att han således i kinkiga
fall måste konfrontera sig med konstdomare och
konstnärer af olika opinioner och skolor; innan han
afkunnar utslaget. Det finnes ingenting mer angeläget för
Recensenten än den lugna opartiskheten, hvarföre han
också åt den samma måste uppoffra alla enskilta
böjelser, alla småaktiga motiver, som, hos en annan
förlåtliga, hos honom äro ett brott mot det sköna i konst och
det sanna i tanke och handling. — Vi hafva hört
många, isynnerhet misslyckade aktörer, höja hesa rop emot
Recensenterna, svära mot tidningarna och försäkra på
heder och samvete att de ej läsa dem; men hur
kommer det till, att de alltid så väl hafva reda på hvad
som säges om deras kamrater, att de nästan ord för
ord kunna uppläsa en tidnings ammärkningar om
någon af dessa? — Vi behöfva ej besvara denna fråga,
emedan svaret redan utgått från litenheten af det
misslyckide subjektet. En sådan koastdäv borde tacka sin
Gud, att tidningarna ens vilja yttra något, om också
ofördelaktigt, om honom; emedan det bevisar att han
åtminstone ej är under kritiken. Hån må för öfrigt
spjerna hur han vill, till sin tröst tillvita Recenseoterna
så mycket honom lyster, associera med sig så många
lika goda kalsupare han kan, en nolla, sådan som
Recensenten prentat henne, blir han i älla fall i Publikens
ögon. — Men på hvad punkt af bildning och förmåga
stå de, som i värt fädernesland hafva tagit
konstkritiken på sin lott? Nog äro de tillräckligt qvalificerade
att uppskatta våra konstnärers förtjenster och fel;
hvilka sednare knappast behöfva någon tolk; men hvilken
finge de sjelfva göra inför den höpre kritikens domstol,
skola vi framdeles genom en Tredje Dufning söka visa.

Freja
August Blanche