Hr Hultberg, Prygelsystemets Restaurator
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Hr Hultberg, Prygelsystemets Restaurator.

Den som minnes Wermdö-målet, känner äfven
hvilken hög grad af barbarism det utvecklade, hvilken
djup afsky det väckte, under det de förnämste
delägarne deruti, nemligen de som buro de oskyldiges nästan
oerbörda lidanden på sina samveten, temmeligen
torrskodde gingo öfver samma djup, hvaruti en af de
mindre delaktige, det omedelbara verktyget för de
förstnämdes verksamhet, rättvist nedsjunkit, nedtryckt ej
allenast af sin egen skuld, utan äfven af de andras
— skuld, måhända? — Nej, af de andras
anseende, som på hvad villkor som helst borde räddas.
Denna Rättegång — om man så får kalla denna högst
inquisitoriska pino-procedur, ty Rättegång blef det först
sedan några män med hjerta i bröstet trädde upp,
såsom den lidande mensklighetens försvarare, oaktadt de
brottsliga föremålen stodo för högt för att träffas af
vedergällningsrätten — företer fakta, som, utan att
blygas för sällskapet, gerna kunna ställas i bredd med
alla de mörka skuggor, dem en forntids bristfälliga
lagskipning döljer i sina underjordiska gömslen. Det är
en lisa för menskligheten, att glömskans natt hvilar
öfver dem; men de skräcka också desto mer, när de
återkallas. Efter nyssberörde händelse — den vi ej heller
hade återkallat, så framt ej en ny inträffat till
principen densamma, ehuru, i förhållande till bådas corpus
delicti, skiljaktig — tyckes det, liksom Polismakten i
vårt Fädernesland i allmänhet; med mera eftertänksamhet
än förut, uppfattat kretsen för sin verksamhet och
sällan öfverstigit gränsen för densamma. — Framlidne
Underståthållaren Wannquist, ehuru han en och annan
gång, vid de extrajudiciella straffens applicerande,
öfverilade sig, aktade sig visligen för att, åtminstone på
blotta misstankar, använda prygel och andra grofva
ransakningsmedel, till bekännelsens framtvingande.
Prygel var, som man vet, straffet för sådana förbrytelser,
som, liggande utom kriminal-justitiens område, efter
allmän lag skulle afbotas med böter eller häkte. Var
en arbetare eller tjenare uppstudsig mot sin mästare
eller husbonde, erhöll han af Poliskammaren sina efter
förbrytelsen lämpade prygel, hvarmed, framför annat
straff, som vi ha anledning att tro, båda parterne voro
mer nöjde; alldenstund mästaren eller husbonden straxt
derefter återtog i sitt arbete eller tjenst de sålunda
afstraffade; då, å ena sidan, den tidsutdrägt som genom
fängelsestraffet förorsakas, undveks, och å den andra,
någon afkortning på arbetsförtjenst ej blef följden. Det
var en potestas dominica uppdragen åt Polisen. Så
fortgick det, om vi ej bedraga oss, till slutet af år
1830, då prygel helt och hållet kom ur bruk. Hvad
som dertill var det mest verkande motivet, kunna vi ej
så noga bestämma; om ej, efter hvad några vilja
påstå, det hos de Europeiska Regeringarna, vid
tanken på Carl den 10:des uppryglade Schweitzare,
upplifvade intresset  för det s. k. sämre folket, äfven pjort
sig, i den mån det var af nöden, gällande här i Sverige.

Hr Nerman, hvilken snarare kunde tillvitas för
eftergifvenhet i stället för stränghet, efterträddes af Hr
Harlingson, om hvilken sistnämde man hade, med hvad
anledning veta vi ej, den tanken, att han skulle blifva en »duktig
Polismästare». Han ville visserligen bringa denna tanke
till verklighet; men det var ej med prygel han »skulle
görat.» Det var fast mer till det ogräs, som växte
mellan gatstenarna, än till det ogräs, som frodades öfver
desamma — mer till den orenlighet, som fyllde
rännstenarna, än till den orenlighet, som fyllde dessa på
malmarna för löst folk så heqväma tillflyktsorter, han
sträckte sin omsorg. Det var, med ett ord,
pliktfällnings-systemet han, af allo makt beifrade, till stor
gamman för Polisbetjeningen, som i sistnämde system fann
sin guldålder. Hr Harlingson lemnar sin plats, och
Hr Hultberg, Prygelsystemets Renovator, inträder som
Chef i Polisen. Den fruktansvärda bänken drages fram
ur sitt gömsle, för att åter uppfriska gamla minnen.
Men afskyn för de högst beklagliga uppträden, hvartill
Stockholms innevånare nyligen varit vittnen,
förminskar afskyn för det åter upptagna straffverktyget — ja,
man anser prygel, såsom en den lämpligaste
tillrättavisning för desse okynnige, som, under stenkastning och
oljud, utan annan ledning än sitt brottsliga lättsinne,
våldföra sig på andras egendom och derigenom sätta
flera af nationens dyrbaraste rättigheter i fara. Men
snart upplyses man icke allenast af «trovärdige
personer», som Allehanda säger, utan äfven af de till
Kämnärs-Rätterna från Kongl. Poliskammaren remitterade
målen, att prygel förvandlats till ett tortyr-instrument,
för att frampina bekännelser — bekännelser, som,
inför Poliskammaren ej bindande i sak, inför Domstol
således kunna återtagas.

Oppositionsbladen hafva redan refererat målen
angående ynglingarne Christians, Berglunds och
Lundbergs tvingande till bekännelse genom prygel.
Lundberg, 14 år gammal, erhåller 25 prygel i två
omgångar; summa: 50 prygel, hvilka, förvandlade i spöstraff,
utgöra 20 par spö; alltså ett straff likstämmigt med 20
par spå för ett brott — hvartill den tilltalade ej är
öfverbevist, och för hvilket han, i händelse han dertill
inför Domstol blifvit förvunnen, såsom varande
öfvermage, blott bort undergå den i lag föreskrifva agan. —
De misshandlingar de arma gossarne dessutom fått
vidkännas af Polisbetjeningens särskilta godtycke — desse
Polisbetjenter, lika käcke att bruka hasselkäppen inom
Polisen, som harvärjan utom densamma, — äro
aparto gryn, som ej behöfva komma med i räkningen, för
att förstärka den billiga afsky, hvar och en rättänkande
menniska måste bära för ifrågavarande ofog. — Hvem
är han då, denne kvaftige, för allmän ordning och
personlig rätt nitälskande man, som med sådan käckhet
knyter Polismyndighetens bindel för lagens ögon, i den
tanken att lagen blott kan eluderas af packet? — Jo,
en ung man från landsbygden, en Hr Hultberg med
Häradshöfdinge namn &c. Vi beklage den Domsaga,
som varit plantskolan för dessa begrepp om lagens och
mensklighetens rätt! — Såsom ett prof på Hr Hultbergs
teoretiska bildning må anföras, det hän, som oftast,
i mål som till KämnersRätterna skola remitteras,
låter på ed afhöra vittnen, hvilket ej tjenar till något,
icke vetande att det blott tillhör Polisen, att, i förening
med alla indicierna, samla alla de beståndsdelar,
hvaraf slutligen en fullständig corpus delicti bildas, och att
sedermera allt detta öfverlemna till allmän Domstol.

Om också de »höge gynnare» tycka, att det är, som
ordspråket säger: »skinn om Hr Hultberg, fastän det
är tunnt», ett förhållande, som han i sin ordning ej
iakttagit mot offren för hans »tjenste-ifver»; så tro vi,
för vår del, det vara af högsta vigt, att denne Herre
på det allvarligaste näpses, att ej det för ett
samhälle olyckliga förhållande måtte inträffa: att, å ena
sidan, den oskyldige förlorar sitt förtroende till lagarnas
skydd, och, å den andra, martyrkronan, genom
orimligt etraff, sättes på sjelfva förbrytelsen.

Freja
August Blanche
Rättsväsendet