Boken om vårt land/Kapitel 139
Mycket självsvåld hade uppkommit under de förra 
oroliga tiderna. Men konung Gustav I var en sträng herre, 
som icke tillät någon oordning i riket. Bönderna i 
Tavastland hade varit vana att fiska och jaga i Österbotten. När 
då andra nybyggare bosatte sig där, blevo tavasterna 
avundsjuka, överföllo nybyggarna och brände deras 
gårdar. Konungen straffade strängt detta övervåld. Och 
en annan gång, då savolaksarna icke ville lyda hans be-
fallningar, skrev han till dem: »I skolen veta, att vi 
fördenskull äro eder rätte herre och överhet, på det att vi 
skola regera eder och icke I oss.» 

Ännu skarpare näpste konungen de finska adelsmän, 
som förtryckte bönderna. De rikaste och mäktigaste 
herrar i Finland voro den 
tiden bröderna Fleming. 
Bönderna klagade över dem, och 
konungen skrev till sin 
gunstling Erik Fleming, som då 
var riksråd och amiral över 
krigsflottan: »Vi hava 
förnummit, herr Erik, desse 
fattige mäns mångfaldiga 
klagomål, att I gören dem orätt, 
och när de klaga sin nöd för 
oss, som tillbörligt är, binden 
I dem och plågen dem så 
hår-deligen, att somliga hava gått 
en hel vinter fridlösa i 
skogen. Så, efter det vi ej kunna 
lida att I så svårt överfallen 
de fattiga förmana vi eder, att 
I rätten eder själve i dessa saker så, som I viljen ansvara 
för Gud och oss». — När denna förmaning icke hjälpte, 
skrev konungen en annan gång: »Därest icke eder olaga 
skjutsning och gästning bliver avskaffad, så skall en del 
av de länsmansgårdar springa, så att det skall knaka i 
dem.» 

Och det stannade icke vid tomma ord. Både Erik 
Fleming och andra herrar miste gång efter gång de 
gårdar och förläningar, konungen givit dem. Den tiden 
fun-nos inga gästgivargårdar, och bönderna måste ofta utan 
ersättning giva herrarna skjutshästar, mat och härbärge. 
Till att förekomma detta inrättade konung Gustav den 
första skjutsordningen. Och för att icke fogdarna skulle 
utkräva olagliga skatter, uppskrevs all jordegendom i 
den första jordaboken och indelades i mantal, så att varje 
mantal skulle betala en viss skatt. Konungen hade många 
gårdar i Finland och föreskrev själv, huru ’de skulle skö-
tas. Han betraktade sig såsom rikets husbonde och ville 
sköta om allt. 

Konung Gustav var två gånger i Finland. Ena 
gången skipade han lag i Åbo; andra gången hade han råkat i 
krig mot Ryssland. Efter något buller vid gränsen 
inryckte ryssarna med en stor krigshär och belägrade Viborg 
i januari månad år 1556. Där funnos många hästar, och 
för att de icke skulle lida brist på foder, skickade 
hövdingen i Viborg nattetid lastvagnar, som skulle köra in hö till 
slottet. Det var då en bar vinter utan snö, och när 
hövagnarna kördes tillbaka över kavelbron till slottsholmen, 
uppkom ett starkt dån av vagnshjulen. Detta 
oförklarliga buller hörde ryssarna i nattens tystnad och trodde 
icke annat, än att en stor finsk krigshär var i antågande 
för att undsätta Viborg. Strax övergåvo de sitt läger; 
somliga drogo genast bort, de övriga fördrevos av Viborgs 
besättning. 

Emellertid var konung Gustav i Åbo med sin drottning 
och några av sina barn. Han betogs på gamla dagar av 
fruktan och var redan betänkt på att resa den långa 
vägen över Torneå tillbaka till Sverge, när underrättelse 
kom om fiendens avtåg. Följande år slöts fred med 
Ryssland. 

Konung Gustavs barn gjorde honom bekymmer, men 
folket välsignade honom. Sedan han tagit ett rörande 
farväl av folkets församlade ständer, dog den store konungen 
år 1560 med det minne för eftervärlden, att han mottagit 
ett fattigt, förhärjat rike under främmande välde, men 
lämnat det fritt och blomstrande ifrån sig. 

Boken om vårt land