Boken om vårt land/Kapitel 10
Vårt land har icke alltid varit sådant det nu är. Det
har undergått många förändringar genom inverkan av
luft och vatten, värme och köld, innan det fått sin
nuvarande skapnad.

Jorden var först ett glödande klot, i vilket alla de
ämnen, som nu bilda bergen, voro uppsmälta av hettan.
Efter hand lät Gud detta eldklot svalna av kölden i
världsrymden. Då stelnade jordens yta småningom och bildade
ett skal kring den smältande massan. Djupt under våra
fötter är dock hettan ännu i dag så stark, att stenarna
kunna bliva flytande som slaggen i en ässja. En sådan
flytande stenmassa frambryter stundom ur jordens inre
genom eldsprutande berg och utgjuter sig över jordytan.
I de trakter, där detta sker, inträffa ofta jordbävningar.
I vårt land finnas inga eldsprutande berg, och här
förekomma inga starkare jordbävningar. Vi känna endast
någon gång ett lindrigt jordskalv.

När jordskorpan svalnade, sammandrog den sig
likasom skalet på ett äpple, som torkar. Då bildade sig på
dess yta skrynklor eller veck, vilka nu utgöra bergskedjor.

Allt vatten var i början av jordens tillvaro upplöst av
hettan till ångor i luften. Men när jordens yta svalnade,
avkyldes vattenångorna och nedföllo som störtregn till
jorden. Därav uppkommo haven, som uppfyllde de djupare delarna av jordytan, medan de högre delarna bildade
fastlanden.

Finland vilar på en fast grund av urgamla bergarter,
förnämligast granit, vilken såsom en smält flytande massa
trängt fram ur jordens inre och sedermera stelnat.
Tillsammans med graniten finner man dock även mångahanda
slag av skiffer och andra stenarter, vilka från början
varit mjuka jordlager, men sedan hårdnat och på annat sätt
förändrat sig, då de kommit i beröring med deij smälta
granitmassan. över berggrunden vila liksom ett löst
påkastat täcke massor av grus, sand och lera. Dessa lösa
jordlager hava uppkommit mycket senare.

Långt innan människorna bodde i vår trakt av jorden,
var hela vårt land begravet under ett mäktigt täcke av
vit, skimrande is, som rörde sig långsamt fram över landet
från nordväst mot sydost. Isen förde med sig
klippstycken, vilka lösgjort sig från berggrunden. En stor del av
dem söndersmulades under isens ofantliga tyngd och blev
kvarliggande som ett lager av grus. Detta krosstensgrusbestår av större och mindre skarpkantiga stenbitar och
finare stenmjöl. Då gruset och stenarna av isen fördes
fram över de underliggande berghällarna, fingo dessa den
runda form och de fina repor och grövre räfflor, som man
tydligt kan iakttaga hos klipporna särskilt i våra skärgårdar.

Krosstensgruset blev sedan liksom tvättat i de
vattenströmmar, som uppstodo, då istäcket smälte; det fina
stenmjölet sköljdes bort, och på flodbottnen kvarstannade
grövre sand och småstenar. Dessa senare hava blivit
runda och släta genom att de rullats i flodens vatten. Av
sådant rullstensgrus och ren sand bestå våra sandåsar.
Mångenstädes bildar sanden även moar eller fält. Det
finaste slammet fördes av floderna ned till havet, på vars
botten det avsatte sig som lager av lera.

Vid denna tid stod havet mycket högre än nu; det
översvämmade nästan hela vårt land. När landet
sedermera höjde sig, bortförde havsvågorna den finare delen
av krosstensgruset, medan de större stenarna blevo kvar.
Därför är jordytan nu i lägre belägna trakter ofta så stenig,
att den endast med svårighet kan odlas; men skogen frodas
även på sådana marker.
Mångenstädes har havsvågen uppkastat stenarna till
smala strandvallar, vilka man nu finner högt uppe på land,
eller samlat dem i större hopar, som äro alldeles kala och
av allmogen benämnas stenåkrar. På flere ställen finner
man i jorden även havsmusslor och ben av havsfiskar.
Allt detta visar, att havet fordom Översvämmat landet.
Sålunda har Finland sedan urminnes tid vuxit upp ur
havet och fortfar att växa än i dag.

Landhöjningen är icke överallt lika. Norra Finland
höjer sig ungefär en meter, södra Finland endast omkring
en halv meter på hundra år. Emedan höjningen försiggår
så långsamt, skulle vi icke märka den, om vi icke såge
havsvattnet beständigt minskas vid våra kuster. Denna
minskning beror dock till icke ringa del även därpå, att
floderna föra med sig sand och lera, som lagra sig vid
kusterna.

Landet växer sålunda allt längre ut i havet. Långt
ifrån den nuvarande kusten har man funnit skeppsankare
och skeppsvrak i jorden. Där stora fartyg förr hade sin
farled, flyter nu knappt en vanlig båt. Där de gamla
minnas sig hava rott i sin ungdom, gå nu barnen
torrskodda på sanden. Där fiskaren förr lade ut sina nät,
bärgar nu bonden sitt hö. Vikarna uttorka, grunden växa till
holmar, holmarna växa ihop med fasta landet.

De stora insjöarna voro i början havsvikar, förenade
med havet genom sund. Då landet höjdes, blevo dessa
sund floder, och de forna havsvikarna förvandlades till
insjöar med sött vatten. I dem fortforo att leva många
fiskarter, som ditkommit från havet men som även kunna
trivas i sött vatten.

Men sådana fiskar och vattenväxter, som blott kunna
leva i salt vatten, dogo småningom ut. Endast några av de
egentliga havsdjuren, såsom hornsimpan och saimasälen,
vande sig vid sött vatten, och man finner dem därför ännu i
våra insjöar, ehuru de egentligen äro hemma i Norra Ishavet.

Himlarna hava varit från urtiden och jorden har kommit till
stånd av vatten och genom vatten medelst Guds ord. 2 Petr. 3:5.

Ovan ur jorden uppväxer bröd, men där nedan omvälves
den såsom av eld. Job. 28: 5.

Boken om vårt land