I berg och dal
Ljuft är att om våren gå och drömma,
Då naturn är så oändligt söt,
Att se fjäriln leka kurra gömma
Och sig stufva in i blommans sköt.
Mygg och bromsar kan jag ej berömma,
Dertill sympati mig alltid tröt.
Mycken aktning för naturn jag känner,
Men jag skyr den, då den sticks och bränner.

Skogen doftar och af fetma dryper,
Solen speglar sig i daggkristall’n.
Hvem kan räkna allt som går och kryper:
Stoftets kräk, herrskaperna i tall’n.
Sitter nu ej der en trast och nyper
Toner så man kan bli yr i skall’n!
För han sjunger har han mat och hvra:
Kunde jag, så böt jag bort min lyra.

Här, just här, jag sitta vill och njuta
Af naturens sällskapslif en stund:
Se hur ankorna från stranden skjuta
Sina skrof i sjön af hjertans grund:
Hur naivt de sig i vassen luta
Med sin lilla gump mot solens rund.
Hvad på botten de så ifrigt leta,
Det må Gud och professorer veta.

Aldrig jag uti naturen fuskar,
Naturforskare jag aldrig var;
Vet ej, hur de växa trän och buskar,
Eller blomman, hvar hon purpurn tar.
Och hvad rör mig huru stören kuskar,
Blott han smakar bra min kaviar.
Resten sedan, ack! derpå må gerna
Verldens vise släppa till sin hjerna.

De må grubbla, lukta, borra, bråka,
Blinda kika sig på solens ring,
Vända ut och in på korp och kråka,
Spänna tanken universum kring.
Unter uns! om vi upprigtigt språka.
Veta de ändå just ingenting.
Sjelfva Sokrat, som så mycket visste,
Då han hustru tog, så tog han miste.

Hulda sångmö! jag kan alls ej fatta,
Hvad du vill med Sokrat och hans fru.
Blygs du ej åt ålderdomen skratta,
Är det sådan brist på ämnen nu.
I en visa tänk på det besatta,
Att citera en af Greklands sju.
Uj, min vän! din blygsamhet du glömmer —
Men så går det, då man går och drömmer.

Kom! vi ingen tid ha att förlora,
Snart jag måste in till stadens larm.
Solen afsked sagt till Aurora,
Dagen blossar, strålande och varm.
Hvilken brådska ha ej Maj och Flora,
Hur ungdomligt slår ej Herthas barm!
Skön hon är ännu på gamla dagar,
Fast ”grönlockig” — som en kopparslagar.

Ack, förlåt! men svåra stötestenar
Äro rimmen, liksom nu i hast.
Men när tanken föds och naken skenar,
Tar han byxor hvar han får dem fast.
Han ger knäfveln hvad publiken menar,
Och förläggarn, han får stå sitt kast.
Men om jag nu blir förlåten bara,
Skall härnäst jag ta mig mer till vara.

Gökar, sparfvar, lärkor! er förenen,
Vind och bäckar i galopp och språng!
Sjungen Våren! Slut är vinterscenen,
Böljan fri från tyranni och tvång.
Klang, J skalder! klang för merg i benen,
”Mandom, morske män” och sol och sång!
Klang för frihet först och sist vid bålen:
Frid åt verlden: Frihet först åt Polen!
                                   E. S—dt.

Poesi
Elias Sehlstedt
1860-talets verk