Nattskärran
Halvvaken ruvar sommarnatten 
stilla på drömmar, dem ingen vet. 
Tjärnarnas blanka vatten 
spegla en skymningshimmels 
bleka oändlighet. 
Stjärnorna vitare bli. 
Fjärran, fjärran 
nattskärran 
sjunger ensam sin tonlösa, tröstlösa vaggmelodi.

Aldrig djärvt bron mot höjden svingar, 
svävar lågt för sin låghets skull. 
Duniga skymningsvingar 
tyckas bundna vid jorden, 
tyngda av stoft och mull. 
Ve den, vars vingepar 
ej kan sig höja, 
blott dröja, 
övermäktigt draget mot dyn, vars färger det har.

Men den vitaste vita bland svanor, 
som i morgonens ljusrymd far 
sina kungliga banor, 
hyste aldrig en längtan 
sådan som skärran har. 
Ingen kan längta så 
mot det fjärran 
som skärran 
mot det evigt vinkande, evigt vikande blå.  

Poesi
Karin Boye
1920-talets verk