Tankar och reflexioner (Elias Sehlstedt)
<div class="layout2" style="text-align:justify">

et är i ungdomen som man måste lära att se, om man ej hela
lifvet igenom skall blifva blind; och det är konsten att se som för
den praktiske mannen är af oändligt större vigt än till och med
alla studier.

Vill någon lära sig att se det sköna i konsten, så måste han
flitigt se sköna bilder för att vänja och skärpa ögat till en rätt
uppfattning af skönhetsdragen.

Passionerade naturer löpa framför andra fara att fästa sig vid
varelser som icke passa för dem. Hvad ögonen syndat genom att
göra ett falskt val, det måste hjerta och samvete sedan sota för.

Så länge en menniska älskar ända till svärmeri, är hon i sanning
bättre, mildare och dygdigare än eljest. Kärleken förskönar det inre
såväl som det yttre.

Brottet liknar roffågelns flygt. Långsamt och försigtigt svingar
han sig ur sin förborgade klyfta fram öfver jorden. Men sedan han
uppnått en viss höjd, skjuter han allt högre, snabb som pilen, och vår
blick förirrar sig, då den vill följa hans susande vingar.

Hos ett folk hvars hela sträfvan består i det dagliga brödets
mödosamma förvärfvande kan en glad sinnesstämning icke så lätt
utveckla sig som hos folk i fruktbara länders mildare klimat, der
naturen sjelf förekommer deras omsorger.

Det är ett brott mot de unga att göra dem ålderdomen
afskräckande genom att framställa den ur synpunkten af ömklighet eller
löjlighet; ömklighet, då dess yttre brister icke ersättas inifrån, då den
inneboende gästen lemnas till pris med hyddan; löjlighet, då den i en
koostgjord kostym af ungdomlighet sträfvar mot tidens ström. Det
är detta brott som de unga bestraffa med sin vägrade vördnad.

Framstå de äldre med tankens ljus i sin blick, fridens leende på
sitt anlete, erfarenhetens kloka lugn i sitt väsende och sinnets värma
i tal och handling för hvad som är godt, sannt och skönt, så skola
de finna många beröringspunkter med de ungas intressen.

De flesta försummelser och fel i verlden begås icke af okunnighet
utan af bekymmerslöshet och glömska. En påminnelse är ofta lika
vigtig för menniskorna som en upplysning, och ingen bör tröttna att
oupphörligt erinra om hvad som är rätt och nyttigt. Vi veta mycket
väl hvad vi böra göra, men vi måste ständigt påminnas om våra
pligter.

Försynen hjelper inga andra än dem som icke lägga armarne i
kors och som sjelfva begagna tjenliga utvägar till ändamålets vinnande.

et finnes menniskor som icke ega en skymt af eget omdöme. De
låna af andra men kunna icke begagna det.

Dumma personer kunna ofta vara ganska knipsluga. Instinkten
leder dem der egennyttan kommer i fråga.

Det är fåfängan som skapar de fleste narrarne, liksom högfärden
de fleste galna.

Det finnes ögonblick då hjertat ej mer har några tårar. Det
droppar endast blod och förblöder stumt.

Folk som oj sjelfva hafva godt om tid hysa merändels intet
förbarmande med andra för hvilka hvarje minut är dyrbar.

I botten af stora händelser ligger alltid en stark tråd som
sammanhåller dem; men på ytan förlorar sig denna tråd i svaga
spindelväfvar af slump och menskliga lidelser, hvilka då få utseende af att
ha varit händelsernas egentliga ledtrådar.

Ett barns bön är såsom en källas åder i jorden: vintrarne snöa
deröfver och klipporna lägga sig tunga på sanden, men den gömda
ådern banar sig väg och gräset deröfver grönskar i natt och solsken.

Om alla strömmar i hafvet ständigt ginge åt samma håll, så
vore navigationen en enkel lära; och om all åtrå här i verlden
beständigt pekade efter samma kompass, så vore det ingen konst att
lära sig lifvets lexa.

De lidanden vi bereda_oss sjelfva äro de bittraste; men det är
också de som låta oss blicka djupast ned i vårt hjerta.

Den fattige afundas den rike de medel som stå denne till buds
att förskaffa sig njutningar. Den rike åter afundas den fattige den
glädje som en njutning förskaffar honom, om den tillfälligtvis står
honom till buds.

Om vi skulle börja på att forska och leta uti allt denna verldens
elände, skulle vi snart förlora lusten för allting.

antasien är förhoppningens glada ljus och lifvets vinkande paradis
samt den enda himmel som vi här på jorden egentligen ha att
flykta till.

Fantasien är föreningsbandet mellan himmelen och jorden, mellan
andens högre land och den föränderliga sinneverlden. Den är lifvets
himmelska genius som vinkar oss uppåt med aningar och hopp och
ljus och hänförelse, hvarförutan vi skulle nedgräſva oss endast i
jordiska omsorger och hvardagliga bestyr.

I hvarje menniskosjäl ligger en aning om ett högre väsende.

Den republikanska styrelseformen är den enda rätta och mest
naturliga men också en styrelse som förutsätter enhällighet, allmän
upplysning, fördomsfritt folkvett, samt framför allt ett erkännande
af förnuftets makt såsom sanningens gradmätare.

All uppfostran som ej förädlar, humaniserar, upplyser och
förbättrar både hjerta och förstånd är oduglig. Hvad som först måste
läras är vänlighet, mildhet, kärlek, försonlighet, ödmjukhet, aktning.
Först måste man bilda sig till en ädel menniska och sedan till en
sakkunnig och duglig medborgare.

Idealet är det högsta i fullkomlighet som man förmår tänka sig
eller ana inom sinlighetens eller ideernas verld.

Hvad är skaldens genius annat än en återklang af hans inre lif
och känslor. Allt i lifvet och naturen utöfvar sitt inflytande på
snillet, men ingenting så mycket som hvad han upplefvat i sorg
eller kärlek.

Sjelfuppoffringen har under alla omständigheter någonting lockande
för den ädle.

Om hos kraftfulla personer motståndskraften mot frestelserna
eger granitens styrka, så ega deras passioner, en gång lössläppta,
eldens förhärjande våldsamhet.

Den som kan tala med Gud är aldrig ensam.

Den flicka som afvisar en dödlig friare i förhoppning att vinna
en engel förlorar den ena utan att någonsin vinna den andra.

Elias Sehlstedt
När och Fjerran
1870-talets verk