Poesien
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Poesien,

vad är poesi? — Rimmad prosa, konstbundet
hvardagstal eller kroppsligt tidsfördrif? — Nej. —
Kanhända naturhärmning i smått eller framställning af lifvets
enkla verklighet? — Nej. — Eller är hon passionernas
tolk, begreppens sångerska och kunskapernas målarinna?
Nej, intet af allt detta, och den som är till den grad
materialist att han kan besvara dessa frågor med ja,
han har ännu aldrig känt verkningarna af det heliga
samband, som förenar själens innersta väsen med det
högsta öfver verlden och tingen evigt varande väsendet.
Hon är, under det att menniskan i sin vanmakt, lik
Jakob, i verkligheten brottas med det goda och dess
urbild, den Jakobsstege, hvarmedelst själen, åtminstone
i drömmen, kan förflytta sig från jorden till högre
verldar och föra med sig derifrån några strålar af det
ljus, hvars centralsol våra svaga sinnen ej mäkta
uppfatta, men på hvilken det är oss lika mycket ett behof
som en tröst att kunna fästa all vår tillit. Den
bestämda storheten eller litenheten af dess pudakraft eller
genius, som konstens grundförmåga på söderns språk
kallas, vet endast källan, hvarutur den flyter; men
skillnaden dem emellan visar sig alltid förr eller sednare i
en klar gestalt på så sätt, att den större grundförmågan
segrar öfver alla hinder och bildar sig tidigt en egen
verld, under det att den mindre segrar öfver ingen
svårighet utan dör i sitt kaos. Den förra tillhör icke
allenast det närvarande utan äfven och synnerligast
efterverlden, under det att den sednare försvinner med den
bortilande minuten.

Men skalden, han måtte vara stor eller liten,
verkar likväl med den djupsinnige granskaren harmoniskt
till sitt tidehvarfs bildning och förädling; han vattnar
det träd, som läraren planterar och lagstiftaren hägnar;
han upptänder till religion de begrepp den förre gör
till visdomens, den sednare till sedlighetens
framalstrare. I denna harmoniska samverkan måste han
ovillkorligt känna sig den krönande, den fulländande; men
denna belöning för sin diktan och traktan njuter han,
som menniska, gemensamt med medborgaren. Hans
odelade, ljufvaste lön, som skald, är den, att förstås
af konstnärer och konstdomare, af skönt skapande och
skönt fattande väsen.

De finnas, som, ärande poesien högt, förvexla henne
med filosofien och föreställa sig hennes sol endast
lysande. Desse misstaga sig ännu mer om det
egendomliga i poesien, hvilket egendomliga just består deruti,
att icke, likt filosofiens, kunna systematiseras eller
sammanhållas af bestämda former, utan har det sin
förnämsta skönhet i denna frihet, som, lika litet erkännande
subjektiva som objektiva gränser, sväfvar fjärilslikt i
alla färger från blomma till blomma, sugande lifvet och
döden der de finnas, samt lefva af samma lågor, hvaraf
den slutligen förtäres.

Igenom hela naturen går en utvecklingslinie med
bestämd början, midt och ända; lik solens, har hvarje
rörelse sin uppgång, sin höjdponkt och nedgång —
likt plantans, har allt växande sin brodd, mognad och
vissning — och, likt djurets lif, allt lefvande sin vår,
sommar och vinter; men längden af denna linie,
hastigheten af denna rörelse, förhållandet i detta växande,
och det tidiga eller sena i lifvets årstider är ohestämdt
och olika efter hvarje sig utvecklande väsensindividuella
natur och särskilta plats i tid och rum; så obestämdt,
att äfven den skenbara allmänna erfarenhetssatsen:
»Hvad som sednare mognar håller sig längre», ej en
gång kan gälla som lag utan undantag. Så förhåller
sig äfven med poesien; men då i alla af de nyss
uppräknade fallen lefver en enhetsprincip, som aldrig låter
sig döljas eller förvexlas, är deremot i poesien mycket
som helt och hållet tyckes sakna denna princip och
derigenom antyder föränderlighet och tvetydighet i
omdömen. Af den förra bristen lider blott konstnärn; för
det sednare felet, så vidt det begås mot andra och
källan dertill misskännes, måste menniskan plikta.

Förstås likväl, att detto blott gäller om bur poesien
i det yttre framställer sig för den sineliga åskådningen.
Dess inre karakter är deremot, som vi nyss hafva visat,
en länk af den stora öfverjordiska enhetsprincipen.

Freja
August Blanche
Poesi