Boken om vårt land/Kapitel 51
Gud utströr ej utan mening sina gåvor i naturen. De 
nordliga länderna sakna fruktträd, men som ersättning hava 
de fått många sköna bärsorter. Här saknas andra ätbara 
växter, som finnas i de södra länderna, men i stället har 
Gud givit oss en stor rikedom på svampar. Sådana växa 
överallt i skuggan på fuktig mark både i barr- och lövskog, 
uppskjuta hastigt efter regn och försvinna åter om få 
dagar. 

Okunniga människor förakta svamparna och anse dem 
odugliga till föda. De märka icke, huru gärna boskapen 
äter somliga svampar; de veta icke, att folket i andra 
länder uppsamlar dessa växter, likasom vi plocka de bästa 
bär, och använder dem i sin föda. Det är sant, att några 
få svampar verkligen äro giftiga, såsom den röda 
flugsvampen, och sådana måste man lära sig känna, vilket icke är 
svårt. Det är ock sant, att några annars oskadliga 
svampar hava en bitter smak, men sådan bäskhet tager man 
bort med vatten. Man skall samla och tillreda svampar 
på följande sätt. 

I ldart och torrt väder avskär man svamparnas skaft 
och tager helst sådana, som äro unga eller ännu icke fullt 
utvuxna, men maskätna, gamla eller mycket lösa tager 
man icke. Därefter bortskäras svampens skägg på undre 
sidan och det tunna skinnet ovanpå; resten skäres i bitar 
och får ligga några timmar i vatten. Detta vatten slås 
sedan bort, och svampen förvälles eller uppkokas 
hastigt i nytt vatten, som åter slås bort. När den nu lagom 
saltas, är den färdig och kan ätas som sovel eller kokas eller 
stekas på flere sätt. Vill man förvara svampen en längre 
tid, bör den torkas eller insaltas eller förvaras i ättika. 
På detta sätt får man en smaklig och hälsosam föda. 

De läckraste svampar, som växa i Finland, äro 
champinjonen, murklan, fårtickan och kantarellen, men de 
vanligaste ätbara svamparna äro kosvampen, fårsvampen, 
smörsvampen, björkriskan, alriskan och många andra, 
som växa på olika tider om sommaren, de flesta på 
höstsidan. En sådan god mat trampar nu den okunniga under 
sina fötter och knotar dock mot Gud och människor,
när han har ont om föda. Likasom vore det Guds eller 
människors fel, om någon föraktar den mat, som ligger 
för hans fötter. Man skall allenast bruka jordens frukt med 
förstånd. Om någon äter potatisknoppar eller råa 
potatisar, må han skylla sig själv för skadan, ty potatisarnas 
skal och knoppar innehålla ett starkt gift, som kallas 
solanin. Alltså bortkasta vi knopparna och koka 
potatisarna. På samma sätt skola vi göra med svamparna: 
bortkasta det odugliga och behålla det dugliga. 

Såsom det är skrivet om både andliga och lekamliga 
ting: »Pröven allt, behållen det goda!» 

Boken om vårt land