Föränderligheten i meningar och omdömen
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Föränderligheten i meningar och omdömen.

enna föränderlighet är gemensam för alla, som
låta sina omdömen bestämmas af sina kunskaper och
icke af sin vilja. Hur ofta kan ej ett så beskaffadt
omdömde fällas, innan man så väl ut- söm invertes dertill
varit nog befogad? Men hvad betyder väl detta? —
Ådagalägges ej genom detta omdömes förändrande och
beriktagande sjelfva kärleken till sanningen? — Är det
ej sålunda som man småningom skridit från ovisshetens
pinsmanma mörker till den säkerhetsböjd, hvarifrån man
icke allenast med den mogna erfarenhetens skarpblick
kan öfverskåda den väg man med främlingens steg
trampat, och om hvars missledning man nu först
öfvertygar sig, utan äfven fatta och begagna medlen till att
bortsopa de falska spåren och derigenom försona sig
med den sanning, hvartill man med det bästa uppsåt
sträfvat, men hvarifrån man, tyvärr! ofta medvetslöst
skiljt sig? — Att tillstänga eller tillbakahålla sitt
omdöme till dess man blefve fullt upplyst, vore dårakligt
om ej rent af omöjligt; ty då skulle ingen vettenskap
eller konst på jorden kunna begynnas och således ej
heller fulländas. Den större eller mindre förändringen
i yttringen af våra meningar låter sig wisserligen
förklara af mer eller mindre lättsinnighet; men också af
mer eller mindre egensinnighet. Att tadla och angripa
den förra är yisserligen så till vida rätt, som man
derigenom kommer i det skick att kunna urskilja slaggen
från den rena metallen och sålunda rycka sanningen ur
detta virrvarr af omogna, hvarandra korsande begrepp;
men att derpå vältra hela klandrets förkrossande tyngd
är skadligt, ty derigenom förstöres det lugna
resonemanget och dermed den ginaste vägen till sanningen.
Den sedvare, nemligen egensinnigheten, är deremot
den, som egentligen bör antastas, emedan denna är så
beskaffad, att den när och hur som helst kan uppoffra
allt åt den blinda konseqvensen. Lättsinnigheten är af
lösare art, hvadan den också försvinner med åren och
behöfver, för att häfvas, ofta inga andra medel än dem
dess eget inre förbättringstillstånd har att erbjuda.
Egensinnigheten deremot är af en helt annan beskaffenhet;
den hårdnar med åren och måste derföre i tid från alla
sidor bestormas och qväfvas. Genom att oklokt uppmäta
och använda läkemedlen, kan den lindrigare sjukdomen
hafva den svårare till följd; lättsinnigheten förvandlas
i egensinnighet. Men utom dessa båda gifves ett tredje,
som, så gerna man än söker dölja det för andra, om ej
för sig sjelf, likväl mest af allt annat vidlåder
menniskan, nemligen vankelmodet. Detta låter sig aldrig
ledas och omriktas af öfvertygelser, just derföre att det
ej ger sig ro eller tid att möta dem på halfva vägen,
som man säger. Också gifves det knappt någon
olyckligare, än den vankelmodige; han irrar i en labyrint
med sin beständiga yrsel och sin tilltagande misströstan
om utgången. Med honom, liksom med allt
karakterslöst, kan naturligtvis ingenting uträttas.

Med kännedom af allt detta, hvem borde väl
förundra sig öfver, att meningar och omdömen hos en
och samma person, inom kort tiderymd nog, kunna
undergå den totalaste förändring? Dessa meningar och
omdömen, de må nu gälla politik eller vettenskap och
skön konst, bilda just, under förändrings- eller
omstörtningsproceduren, så spillrade de än kunna vara,
den grundval, hvarpå sanningens sköna byggnad
slutligen reser sig och, om de också af den närvarande
tiden icke hinna eller kunna samlas, och ordnas till
enhet, blifva de nog uppskattade och begagnade af
kommande dagar och deruti verkande personer.

Ett finnes dock, som icke vinner på omvexlingar
och förändringar, som, under det allt annat fritt och
otvunget gerna må ombyta form, i hvarje väsens
innersta under alla skiften bör vara detsamma, nemligen
kärleken till det eviga. I den må barnet leka,
ynglingen skämta och svärma, mannen tänka och handla,
gubben dö; men må hvarje sträfvande efter detta eviga
och dess uttryck vara helipt och fridlyst för alla
olagliga inkräktningar, de månde väckas af lättsinnigheten,
egensinnigheten eller vankelmodet! Må ingen af dessa
menniskans skuggsidor vinna välde öfver denna
helgedom och bortskymma den rena oförvanskliga offerglöd
,som lyser och värmer från dess altare! Måtte, när den
sista förvandlingen kastar förgängelsens mantel öfver din
jordiska del, denna kärlek, som är din himmelska del,
oförändrad utveckla sig derur och medfölja dig till sitt
eviga ursprung!

Freja
August Blanche