Boken om vårt land/Kapitel 106
Väinämöinen ville timra en båt och saknade virke.
Åkerns gosse, Sampsa Pellervoinen, gick ut att söka virket i
skogen och kom till en asp. ”Låt mig stå”, sade aspen, 
”masken har ätit mitt hjärta, och gör man en båt av mig, skall
jag sjunka”. Sampsa kom till en fura. ”Låt mig stå”, sade
furan, ”jag är full med skador, och kråkan har kraxat uti
min krona”. Sampsa gick till eken, och eken sade sig vara
fullkomligt oskadad; endast göken hade galit uti hennes
gröna grenar. Sampsa fällde eken, och Väinämöinen
begynte timra sin båt med sång.

Redan hade han sträckt kölen och hopfogat sidorna, när
han märkte, att honom fattades tre ord för att timra de
översta sidborden. Varifrån skulle han få dessa ord?
Månne från svalans huvud, från svanens hjässa, från
gåsens vingar? Han dödade svalor, svanar och gäss i
ändlös mängd, men orden funnos ej där. Han sökte ord
under renens tunga och på ekorrens läppar, fann många
men icke de rätta. Då beslöt han att söka orden i dödsgudens
boning, det mörka Tuonela.

Väinämöinen begav sig på väg, gick tre veckor genom
björkskog, häggskog och enskog; då såg han på avstånd Manas
ö i den svarta floden och ropade till Tuonis dotter, att hon
skulle hämta åt honom en färja. Tuonis lilla dotter 
klappade byk vid stranden och frågade, varför han, oskadd av
sår och sjukdom kommit till dödens boning. Väinämöinen
svarade med undanflykter: Tuoni själv hade fört honom
till Manala, järnet hade dräpt honom, vattnet och elden
hade bragt honom om livet. Men Tuoniflickan lät icke
bedraga sig. Hade Tuoni hitfört dig, skulle han klätt dig i
Manas handskar; hade järnet dräpt dig, skulle du drypa av
blod; hade vattnet dränkt dig, skulle du vara våt; hade
elden bränt dig, vore ju skägget avsvett. Väinämöinen
måste bekänna, att sångens släde gått sönder, att ordens
mede brustit för honom. ”Ve dig, dåre”, sade Tuoniflickan,
”att du utan orsak kommit till Manala. Vänd genast om,
ty många ha kommit hit, men få ha återvänt.”

Väinämöinen svarade: ”Kvinnor må vända på halva
vägen; en man gör det icke”. Alltså blev han färjad över
den svarta floden. I Tuonis gård bjöds öl till undfägnad,
men maskar och grodor kröpo i dryckesstopet. Inga ord
ville man giva honom, och härifrån, sade man, skulle han
aldrig återvända.

Väinämöinen fördes till vila, men aktade sig väl att
falla i sömn. I Tuonis gård fanns en gumma med sned haka
och en gubbe med endast tre fingrar. Gumman spann 
koppartråd, gubben band därav en två hundra meter lång
not. Tuonis son med sina järnfingrar utlade noten snett
över floden för att avstänga all utväg till flykt. Men 
Väinämöinen, som märkte ofärd hota, förvandlade sig till en
orm och slingrade sig genom det farliga stängslet. Om 
morgonen gick Tuonis son att vittja noten. Hundra foreller
fann han och tusen småfiskar, men Kalevas hjälte hade
undkommit och lyckligt återvänt tillbaka till hemmet.

Ganska glad var Väinämöinen att så hava undgått
dödens snaror. ”Aldrig”, sade han, ”aldrig i tiden må någon
levande självmant nedstiga till Tuonis mörka boning.
Aldrig må heller någon skada en skuldlös nästa, ty varje
brottsling skall vila på glödheta hällar under ett tak av
ormar i Tuonis gård.”

Sedan berättar en annan saga, huru Väinämöinen
väckte med sin kraftiga sång den döde jätten Vipunen och
begärde av honom de tre orden. Jätten uppslukade den
förmätna sångaren i sitt ofantliga gap, men Väinämöinen
byggde i hans mage en smedja och plågade jätten så länge,
att denne måste giva honom både orden och friheten.

Nu lyckades Väinämöinen timra sin nya båt, och 
därtill behövde han varken spik eller yxa. Otäljd och utan
spånor byggdes båten med sång.

Boken om vårt land