Boken om vårt land/Kapitel 77
Någonstädes i detta land är en by vid namn Hölmölä, 
och där bo hölmöläiset, hölmöläborna. Dessa 
hölmölä-bor äro ett mycket försiktigt folk och betänka sig väl, 
innan de företaga sig något, på det att ingen skada måtte 
ske genom för mycken brådska. Om dem berättas, bland 
många andra kloka företag, följande: 

a)	Skörden. När hölmöläborna skulle skära sin råg, 
behövde de därtill sju personer. En böjde ned 
rågstängeln, den andra höll ett trästycke därunder, den tredje 
avhögg halmen, den fjärde bar halmen till kärven, den femte 
band kärven, den sjätte bar kärvarna tillsamman, och 
den sjunde reste upp skylen. Matti råkade en dag betrakta 
deras arbete och förundrade sig över deras stora 
omtänksamhet. Om aftonen var en halv teg skuren och 
halvannan oskuren. Matti ville göra hölmöläborna en tjänst och 
företog sig om natten att skära och binda det, som ännu 
var oskuret. När han slutat sitt arbete, lade han skäran 
på sista skylen och gick bort att sova. Hölmöläborna 
återvände om morgonen och funno rågen skuren samt skäran 
på skylen. Allmän förundran. Efter en lång 
överläggning stannade alla vid den meningen, att ett så skadligt 
hastverk som denna skörd måste ha skett genom trolleri, 
och att trollkarlen hade förvandlat sig till en skära. Han 
skulle således dränkas, för att han icke en annan gång 
måtte fjäska bort folkets grundliga arbete. Men det 
befanns icke rådligt att röra vid en så farlig person; därför 
tog man en lång stake, band vid dess spets en ögla och 
lyckades på detta sätt nedrycka skäran. Hela sällskapet 
hade nu den fägnaden att se, huru skäran måste följa med 
till sjöstranden, fastän den stretade emot av alla krafter 
och hakade sig fast i stubbar och dikeskanter. Äntligen 
ficks skäran i båten och roddes ut på djupet. Vid skaftet 
band man en stor sten med starka tåg, för att den ej skulle
flyta, och så hivades den med fröjderop ut i sjön. 
Olyckligtvis råkade den fastna i båtkanten med sitt krokiga 
bett, stenen tyngde, båten kantrade, och hölmöläborna 
und-kommo med knapp nöd trollkarlens ondskefulla anslag. 

b)	Stugan. Hölmöläborna byggde sig en stuga och 
gjorde detta så grundligt, att de glömde göra fönster i 
väggen. När stugan blev färdig, funno de den något mörk 
och begrundade länge, huru de skulle få in dagsljuset. 
Slutligen funno de på ett gott råd: de borde bära in ljuset i 
säck. Alltså utspände de säcken mot solskenet, tillknöto 
den försiktigt och buro den in i stugan. Här öppnades 
säcken, men till allas förvåning blev stugan icke det minsta 
upplyst. Medan de stodo bekymrade över denna 
missräkning, råkade Matti komma och fick höra deras 
bekymmer. »Nå», sade Matti, »given mig hundra mark, så skall 
jag skaffa in ljus». Hölmöläborna voro glada att för så 
gott pris få dager och gåvo strax det betingade priset, 
varpå Matti högg ett hål i väggen. Och se, strax föll 
solskenet in i stugan! Hölmöläborna blevo så förtjusta över 
denna upptäckt, att de beslöto hugga ut hela väggen. 
Dager fingo de nu tillräckligt, men med detsamma ramlade 
stugan. 

c)	Jakten. En gång gingo hölmöläborna på björnjakt 
om vintern. När de kommo till björnens ide, satte de sig 
först att äta en grundlig frukost. Därefter hölls råd, och 
man beslöt, att Pekka först skulle krypa in i idet för att 
taga ut björnen. För säkerhets skull band man ett rep 
kring hans ben och kom överens att, om nöd bleve å färde, 
skulle Pekka sparka och de övriga draga ut honom. Pekka 
kröp in, och när han väl var där inne, bet björnen 
huvudet av honom. Iyitet sprattlade Pekka med foten, och så 
var det slut med honom Men kamraterna där ute sade 
sig emellan: »Nu sparkade han: det lär icke vara så 
trevligt där inne.» Varpå de drogo ut Pekka, och Pekka var 
utan huvud. »Ja, verkligen, utan huvud!» sade 
hölmöläborna och höllo råd om vad detta månde betyda. En av 
dem menade, att det icke var så visst, om Pekka haft 
något huvud, när han kröp in i idet. — »Nå», sade en annan 
»det må jag veta; jag såg ju tydligt, huru han rörde 
skägget, när han åt ärter vid frukosten». 

d)	Måltiden. Icke bättre gick det en annan gång, när 
hölmöläborna brände en sved vid sjöstranden. På 
motsatta stranden betade deras kor; vargen kom och rev ihjäl 
en av korna. Hölmöläborna rodde över sjön och beslöto 
att steka sig frukost av kon, efter hon i alla fall redan var 
död. Då nu sveden brann på den andra stranden, tyckte de 
det vara onödigt att göra upp en ny eld, varför de avhöggo 
ett stycke kött och uppreste det att stekas mot eldskenet 
där borta. Efter en stund ansågs steken vara färdig, och 
man begynte äta, men steken ville ej smaka. Någon tyckte 
då, att fisk skulle smaka bättre, och eftersom där hängde 
en not vid stranden, lade man ut noten på sandmon och 
drog ett varp, men fick endast.stickor och ljung. Då hölls 
rådplägning om vad man nu borde få till mat, och 
allmänna meningen var, att gröt skulle smaka bäst. Men 
då alla voro hungriga, och man icke hade en gryta, som 
kunde förslå åt alla, beslöt man vänta till vintern, när 
man kunde koka i vaken. Att nu vänta till vintern med 
hungriga magar var icke lätt, men hölmöläborna väntade, 
såsom det anstår ett grundligt folk, vilket icke förhastar 
sig. Vintern kom, och isen lade sig över sjön. Då gick 
en av sällskapet ut och högg en vak i isen, varefter en 
annan bar ut mjölsäcken, spillde mjölet i vaken och begynte 
att röra om. När man tyckte, att gröten borde vara 
färdig, klev kocken i vaken för att smaka på anrättningen, 
och där blev han. De övriga väntade en stund men när 
kocken ej kom tillbaka, begynte de misstänka, att han 
ensam ville äta upp deras gröt. En klev då ned under 
isen för att också få vara med om kalaset och blev borta 
liksom den första. »Ja», sade de övriga, »nu äta de båda 
upp gröten». Varefter de klevo ned i vaken, den ena efter 
den andra, och där blevo de. 

Boken om vårt land