Boken om vårt land/Kapitel 22
Raumosjön kallas den del av Bottniska viken, som 
sköljer kusten av Satakunta, och sjösjuka resande frukta dessa 
farvatten. Den enformiga, sandiga kusten är utan större 
skärgård och öppen för alla vindar utom från öster. Den 
liknar på kartan en såg, ty den är kantad med många 
uddar. Den piskas ofta av stormarna, och västliga vågor 
rulla med dån mot klipporna. Fartygen hålla sig därför 
gärna på öppna sjön, intill dess att de, som ämna sig till 
Björneborg, uppsöka mynningen av Kumo älv och ankra 
vid Räfsö, tre mil från staden. 

Kumo älv för många hundrade sjöars vatten emot 
nordväst till havet. Den är en strid flod, som forsande kastar 
sig utför den starka sluttningen. Några mil från sitt 
utlopp blir den bred, lugn och segelbar, bär lastpråmar, 
slupar och ångfartyg, matar Räfsö hamn med plankor och 
fyller fiskarens not med sik eller lax. Kumo sik är berömd
över hela landet och fångas på hösten i not, när den stiger 
uppför floden för att lägga sin rom. Natt och dag kastas 
varpen med korta uppehåll under fisketiden, och endast 
mitten av strömmen — kungsådern — får icke avstängas. 

Sandmoarna utbreda sig ett par eller tre mil från 
kusten, men därefter blir landskapet mera omväxlande; 
höjder, sjöar, slätter och kärrtrakter avlösa varandra. I norr 
strömmar Sastmola å till havet. I söder utflyter 
Eurajoki ur Pyhäjärvi sjö. Många sjöar i landet bära detta 
namn — den heliga sjön, — emedan hedningarna fordom 
offrat vid deras stränder. Man har tyckt sig märka, att 
vattnet i det västliga Pyhäjärvi stiger, och flere meter 
under sjöns nuvarande yta synas vid klart väder ruiner 
av människors boningar. I Eurajoki såsom i många andra 
åar och insjöar har man förr fiskat pärlor. Härom säger 
den berömda författarinnan Fredrika Bremer: »Vid den 
strand, där jag är född, vid Kauttuas albekransade 
stränder[1], gick jag som barn ofta ut på pärlfiske, 
när-sommarens hetta hade minskat vattnet. Jag tycker mig ännu 
känna de klara, svala böljorna skölja över mina fötter. Jag 
tycker mig se pärlmusslorna, som forsen hopat här och där 
i sanden vid de små gröna holmarna. Hela högar av dessa 
musslor hämtade jag på stranden, och när jag fann pärlor 
i dem, vilken glädje! Ofta voro de ofullkomliga, halva 
och skadade, men stundom fann jag rätt sköna. Nu vill 
jag åter gå ut att fiska pärlor, — men i livets ström.» 

Boken om vårt land