Boken om vårt land/Kapitel 164
Spillrorna av Finlands sista här fördes över till Sverge 
för att försvara den svenska kusten. Hela landet var 
pris-givet åt fienden, förutom det lilla fästet Kajaneborg, som 
ännu i två år försvarade sig bortom skogar och 
ödemarker. Dit framtågade ryska generalen Tschekin med 4,000 
man i december månad år 1715 och fordrade slottets 
nycklar. Major Johan Henrik Fieandt förde befälet i 
Kajaneborg. Han hade där 50 gamla, uttjänta soldater, 
bräckliga av ålder och sår, men de voro karoliner, och Fieandt 
svarade ryssarna nej. Dessa måste belägra det trotsiga 
slottet. Det ville ej lyckas dem utan kanoner. 
Fältsjukan utbröt i det illa försedda ryska lägret; 1,000 man dogo 
inom en månad. I deras ställe ankommo 3,000 man, som 
medförde kanoner. Nu prövades karolinernas mod. Natt
i dag måste de vaka vid murarna. De hade icke mat, 
eke ved; kölden blev så skarp, att deras fingrar stelnade 
vid geväret. Kvinnor och barn, som sökt sin tillflykt i 
slottet, försmäktade av hunger och köld. Ändock ville 
Fieandt försvara sig; han ville hellre spränga slottet i 
luften än överlämna det åt fienden. Men han kunde icke 
motstå de olyckligas böner, han gav sig den 24 februari 
1716 mot löfte om fritt avtåg. 

När Tschekin såg dessa få utsvultna, förfrusna, gamla 
krigare, som i två månader trotsat hela hans makt, ville 
han i sin vrede låta nedhugga dem alla. Då spände en av 
hans överstar, Mannstein, värjan av sig och hotade lämna 
ryska tjänsten. Kajaneborgs försvarare fingo behålla 
livet, men fördes fångna och plundrade jämte kvinnor 
och barn till det inre av Ryssland. I slottets källare 
kvar-lågo 7 tunnor krut. Några dagar därefter sprang slottet i 
luften, man vet ej huru, och lämningarna av dess murar 
kvarstå än i dag, såsom de synas på bilden, på ön i det 
brusande Ämmä fall. Detta slott hade byggts år 1607, 
under Karl IX:s tid, att försvara nordöstra Finland. 

I början av kriget hade bönderna i Ingermanland 
beväpnat sig och gjoxt strövtåg in på det ryska området. 
Deras anförare Kivekäs vann så stort rykte, att folket be-

gynte kalla sådana djärva partigängare kivekkäät, 
stundom även sissar. De finska bönderna grepo likaledes till 
vapen och förde kriget på egen hand. General Nieroth 
försåg dem med vapen, kallade dem sina fotdragoner och 
utnämnde Daniel Luukkoinen till deras major. De hade 
även kaptener och löjtnanter, såsom Peter Långström och 
andra. Stundom voro de 200 eller 300 man tillhopa; ofta 
lågo 10, 20 eller 30 sådana oförvägna, i alla mödor och 
faror härdade bondekrigare i försåt vid vägarna, nedgjorde 
kringströvande fiender, borttogo deras trossvagnar, 
uppbrände deras magasin eller överföllo dem om natten i 
bondgårdarna. Härigenom blevo kivekkäät fiendens 
skräck; men emedan de överallt hade medhåll bland 
folket, blevo de även en orsak till grymma härjningar. 
Ryssarna voro den tiden råa och förvildade av kriget. För 
att hämnas på kivekkäät tilläto de sig allt slags övervåld. 
De ansågo finnarna för ett övermåttan styvsint folk, som 
måste utrotas, när det ej kunde kuvas. 

Boken om vårt land