Boken om vårt land/Kapitel 180
Det nittonde seklet bröt in över världen med stora 
omstörtningar. Med en ny tid hade nya tankar fått makt 
över människorna, och den nya tidens ungdom drog ut i 
strid mot den gamla tidens anhängare. Väldiga krigs-
härar stredo emot varandra, gränser förändrades, riken 
omstörtades, troner darrade. Och denna stora storm av 
tankar och lidelser ryckte slutligen med sig även det 
avlägsna Finland. Ty den nya tiden är sådan, att alla folks 
välfärd och ofärd hänga nära tillhopa; ja, det finns ej en 
så bortglömd vrå, det finns ej ett så litet torp långt borta 
i Finlands skogar, att de ej hava känning av de stora 
tilldragelserna ute i världen. 

I en sådan våldsam tid, som prövade folks och 
furstars hela kraft, hade Gud låtit uppstiga på Sverges tron 
en ung, rättsinnad och välmenande konung, men svag 
till förståndet och illa uppfostrad bland hovets smickrare. 
Konung Gustav IV Adolf hade uppvuxit med så höga 
tankar om sin konungsliga värdighet, att han vid tre års 
ålder fann sig förnärmad, när hovmännen icke buro 
högtidsdräkt på hans födelsedag. Han trodde, att en konung 
måste veta allting bättre än andra, var ytterligt envis, 
tog sällan råd och försmådde varningar. Därtill var han 
granntyckt och noga med småsaker. Fadern, Gustav III, 
hade lagt mycken vikt på klädsel och yttre skick. Sonen 
lät genom ett kungligt påbud bestämma längden av de 
stångpiskor, officerarna borde bära i nacken bakom sina 
peruker. Var knapp borde vara så och icke annorlunda. 
Den unga konungen hade ett sorgligt minne av faderns 
blodiga död. Han tillskrev Ankarströms brott de nya 
franska frihetslärorna, hatade fransmännen och trodde 
sig icke kunna lägga nog stränga band på friheten, 
särskilt på tryckfriheten. 

För en tid var landet i lugn och välmakt under 
Gustav IV Adolf. År 1797 stiftades det finska 
hushållningssällskapet för att uppmuntra jordbruk och slöjder. Varje 
torpare måste odla ett potatisland; soldaterna användes 
att rensa forsar; koppympningen infördes och räddade 
många tusen liv. Konungen visade Finland mycken 
välvilja. År 1802 om sommaren reste han med sin unga 
drottning Fredrika igenom landet och lade då 
grundstenen till ett nytt hus för Åbo akademi. Folket trängdes 
med ärvd tillgivenhet kring Gustav III:s son och hade 
sin ögonfägnad av att se de kungliga äta middag vid öppna 
fönster för allas åsyn.

I det tappra, glänsande, beständigt oroliga 
Frankrike uppstod på denna tid en mäktig fältherre och 
kejsare vid namn Napoleon Bonaparte (av finnarna kallad 
»Punaparta», rödskägget). Han slog alla sina fiender och 
traktade efter att lägga hela Europa under sin lydnad. 
Gustav IV Adolf trotsade och retade denne mäktige man, 
utan makt att stå honom emot, och förde mot honom ett 
oskickligt, olyckligt krig i Pommern. England och 
Ryssland stodo starkast emot Napoleon. Då hade Napoleon 
år 1807 ett möte i Tilsit med Rysslands kejsare 
Alexander I, slöt fred med honom och erbjöd honom Finland som 
ersättning, därest Alexander ville hjälpa Napoleon emot 
engelsmännen. Det var så Napoleons vana att skänka 
bort andras länder, dem han ej kunde behålla själv, och 
nu ville han straffa den svenska konungen. Kejsar 
Alexander tvekade: Gustav IV Adolf var hans svåger och hade 
väl i sitt oförstånd retat Ryssland, dock icke givit orsak 
till krig. Men ryssarna hade två gånger förut erövrat 
Finland, behållit en del och givit resten tillbaka. De kände 
landet, de ansågo Peter den stores verk först då 
fullbordat, när Ryssland ägde alla stränder av Finska viken 
och behärskade Finland, som låg så nära Petersburg. De 
trodde ock sedan anjalatiden, att många finnar hellre 
såge sitt land förenat med ryska riket. Alltså lät kejsar 
Alexander uppmana den svenska konungen att stänga 
Östersjön för engelska fartyg, och när konungen vägrade, 
inbröto i februari månad 1808 tre ryska härar i 
Finland. 

Den ryska fältherren greve Buxhövden tänkte taga 
vårt land liksom i förbigående. Han hade hört, att 
finnarna voro missnöjda med det svenska väldet, och lät 
kungöra, att alla skulle hålla sig stilla, att ingen skulle 
lida övervåld, och att de finska soldaterna borde 
övergiva de svenska fanorna samt avlämna sina vapen till 
ryska befälet; då skulle de få betalt för gevär och sablar. 
Men denna fältherre kände varken det finska folket eller 
den finska soldaten. Folket stod fast vid sin lagliga 
överhet, soldaten rymde icke, än mindre sålde han sina vapen; 
han stred vid sin fana intill döden. Denna trohet förstodo 
ryssarna själva ganska väl, de hade själva trofast och
tappert försvarat sitt fädernesland, och de skulle 
föraktat vårt folk, om det svikit sin plikt. 

År 1808 uppställde Finland vidpass 19,000 egna 
soldater utom uppbådat lantvärn; men denna krigsmakt 
var vitt kringspridd, bristfälligt utrustad och icke 
förberedd på ett krig. »Den frös och svalt och segrade tillika.» 
De, som mitt i vintern hunno till gränsen, försvarade varje 
mil av landet och drogo sig fäktande tillbaka för 
övermakten. I början av mars var en större del av vår krigshär 
samlad vid Tavastehus under den gamle general Klerckers 
befäl och väntade befallning att rycka mot fienden. Då 
hitsände konungen en oduglig fältherre, greve Mauritz 
Klingspor. Han hade icke blivit vis av förfäders skada, 
han hade glömt, huru Finland gick förlorat på Karl XII:s 
tid genom Lybecker och år 1742 genom Lewenhaupt. 
Klingspor följde deras olyckliga föredöme. Han förstod 
varken sitt folk, sina soldater, sin plikt eller sin krigarära. 
Han tänkte endast på att stå väl hos konungen, som 
befallt honom att rädda krigshären i stället för att rädda 
landet. Det hjälpte icke, att gamle Klercker ville med 
sitt sjuttioåriga huvud ansvara för segern. Med sorg och 
harm måste den stridsfärdiga finska hären prisgiva 
landet åt fienden och draga sig undan långt norrut mot 
Uleå-borg för att hava vägen öppen till Sverge. 

Svartholms lilla fäste hade givit sig utan strid, men 
ännu stod det stora, starka Sveaborg på sina klippor i 
havet; — Sveaborg, som nu var, vad det förlorade Viborg 
fordom varit, icke Sverges värn allena, men låset för 
Finlands port. När Klingspor flydde, sade gamla och unga i 
landet: »Sveaborg skall försvara oss med sina trotsiga 
murar, sin skickliga befälhavare, sina tappra 6,000 krigare, 
sina 2,000 kanoner, sin talrika flotta av mer än hundrade 
krigsfartyg. Det är väl försett, och fiendens kulor från 
bergen vid Helsingfors skola maktlösa falla i havet som 
haglet mot klippan.» 

Det var icke så: Sveaborg föll, men det föll ej som 
Viborg. Fasta som dess murar stodo krigarnas leder, men 
befälet vacklade och havets stolta drottning, Finlands 
starka lås, överlämnades den 3 maj 1808 med alla sina 
förråd, fartyg och vapen åt en liten rysk här, som —
själv föga manstarkare än fästningens försvarare — med 
förvåning såg dessa borttåga över den kvarliggande isen. 
Helsingfors blev för andra gången vittne till 1742 års 
förödmjukelse — båda utan motstycken i ett tappert folks 
framfarna öden. 

Då gick genom allt vårt land samma obeskrivliga 
känsla av stum bestörtning som år 1710, men denna gång 
icke mildrad av en bevarad ära. Landet förklarades 
införlivat med ryska riket, och dess invånare måste, dels i 
kyrkorna, dels i tingsstugor och rådhus, svära kejsaren 
trohetsed. 

Boken om vårt land