Boken om vårt land/Kapitel 126
Den tolvte biskopen i Åbo hette Hemming. Under 
hans tid rotfäste sig kristendomen överallt i landet. Där 
en kyrka fanns med sin präst, där blev en socken. Och 
socknarna hade mycket olika storlek. Närmast kring 
Åbo var många små, tätt befolkade socknar, men i öster -
botten voro endast tre, nämligen Kyro (Storkyro), 
Pe-dersöre och Kemi. Hela Savolaks och Karelen, utom 
Viborg, hade blott en kyrka och en socken, Savolaks, 
som nu kallas Sankt Michel. Och när biskopen reste kring 
landet, måste han stundom tillbringa natten under bar 
himmel i skogarna, emedan det var så långt mellan 
gårdarna. 

Biskop Hemming hade ett befäst slott, Kuustö nära 
Åbo och red omkring med en livvakt av 40 beväpnade 
män. Han var en sträng ordningsman och en nitisk 
överherde. Han utfärdade stadgar för sina präster, så att 
allt skulle gå rätt till, och fordrade av folket 
tiondedelen av all bärgad säd, allt fiskafänge och övriga inkomster, 
vilken skatt kallas tionde. Detta tyckte ej folket om och 
vägrade mångenstädes att betala tionden. Då lät 
biskopen bannlysa de motsträviga. Det var ett hårt straff. 
En bannlyst var utstött från kristna människors samfund; 
aldrig fick han gå i kyrkan, ingen fick giva honom mat, 
när han var hungrig, eller dricka, när han var törstig, 
och vem som helst fick strafflöst döda honom. Det hände 
ock, att en hel socken belädes med bannlysning. Då 
stängdes kyrkan, klockorna fingo ej ringa, helgonens bilder 
överhöljdes, intet barn fick döpas, intet brudpar vigas, 
ingen död jordfästas. Detta injagade en sådan 
förskräckelse, att även de mest motspänstiga slutligen måste 
erlägga tionden. 

På den tiden härjade i hela Europa en stor pest, som 
kallades digerdöden. Mångenstädes utdog nästan allt 
folk, så att ett eller två barn blevo kvar. Vida bygder 
förvildades: hög skog växte kring de övergivna kyrkorna. 
Denna förödande pest torde härjat även i Finland. 
Därtill kommo krig, missväxt och hunger, så att stor nöd var 
i landet. Det var gott för Finland att då hava en så 
mäktig biskop som Hemming. Ty han satt i rikets råd och 
utverkade nyttiga förordningar för sitt land. 

I Sverge regerade vid den tiden en svag konung, som 
hette Magnus Eriksson, och fick av sina ovänner 
öknamnet Smek. Det var då sed och lag, att Sverges folk valde 
konung vid Mora sten i Uppland, österlandet, som nu 
kallas Finland, hade hittills icke haft en sådan rättighet;
men år 1362, när konung Håkan blev samregent med sin 
fader konung Magnus, fick lagmannen över österlandet 
rättighet att med biskopen och hans präster samt 12 män 
av allmogen deltaga i Sverges konungaval. Därmed följde 
rättighet för vårt lands ombud att deltaga i riksdagarna. 
Och från denna tid var Finland icke mera ansett såsom 
ett erövrat land, utan hade lika rätt som Sverges gamla 
landskap att råda i rikets angelägenheter. 

Ty detta länder svenskarna till heder och tack, att de 
icke ville förtrycka Finland, utan upplyfta detta land och 
dess folk till sin jämlike. Efter år 1335 fick ingen kristen man 
eller kvinna i Sverges rike mera vara träl. Från samma 
tid är ock varje finne en fri man, som endast lyder sitt 
lands lagar. De svenska lagarna infördes i Finland 
småningom och med folkets goda vilja, ej genom våld, ty 
finnarna hade icke haft egna lagar. År 1347 stiftades en för 
hela riket gemensam lag, och Finland hade sin egen 
lagman och sina egna domstolar. 

Biskop Hemming dog år 1365. Lång tid därefter, år 
1514, blevo hans ben upptagna ur graven och lagda uti 
ett dyrbart skrin. Han ansågs då såsom Finlands andra 
helgon men den helige Henrik ansågs vara förmer. 

Boken om vårt land