En hög visa
Min kära är såsom en smärt gran, 
såsom en sjungande vattubäck 
och såsom en ung ros, 
när daggen faller vid morgontid. 
Och hennes däjelighets makt är såsom en stor krigshär, 
den där nederslår sina fiender 
med starkt dån och vagnar och resenärer 
och högt ropar: ho kan motstå mig? 

Sägen mig, I Värmelands döttrar, 
I, som vallen i bergen 
eller sitten utefter vägakanten 
glammandes, 
haven I sett min kära, 
haven I sett, om min unga ros 
gått denna vägen framföreåt?

Si, hennes gång är som en dans över ängarne 
och såsom en stor konungs dotters dans, 
och hennes röst är såsom ett vackert läte 
och såsom en lustig musik i bergen, 
och hennes anletes glädje 
är såsom en sol över sjöar, 
de däjeliga sjöar i dalarne. 

Jag kom till min käras boning, 
när aftonen svalkades och skuggan förlängdes, 
och min kära faders björkar stodo gröna, 
och doften av de björkar var ljuvligare än myrrha 
och nardus och alla de apotekares pulver. 

Si, min kära lustvandrar i örtagården
och hon döljer sig för mina ögons åsyn 
under buskar av stickelbär och vinbär. 
Såsom ett ungt lejon lurar hon i sitt förstäck 
och såsom en modig rövarskara i sitt bakhåll, 
läggandes råd i sin själs ondsko, 
huruledes hon må gripa den hon kär haver, 
på det hon må uppfräta honom 
med sin mun, som icke mycket stor är, 
och med sina läppar, röda som gott vin. 

Såsom ett oväder kom hon fram av buskan, 
såsom ett starkt oväder med storm och regn och hagel, 
där hagelkornen äro såsom fall av liljor 
och regnet är såsom rosors regn 
och stormen såsom ett högt leende 
och klang av många cymbaler. 

Och hon föll över mig och tog mig till fånga 
till att vara henne en krigsfånge och en träl 
och for fram över mitt ansikte med sina läppars vrede 
och gjorde en dom över mig och sade: 
du är välkommen till min faders boning, 
si, du är mycket kär hållen och ganska välkommen. 

Och hon tog fram av fatåburen
saft av hallon från örtagården 
och kosteligt bakverk och många kakor, 
och vi åto och glammades allt intill solnedgången. 

Men si, många dagar äro farna, 
sedan jag såg min käras ögon, 
och mina tankar gå vill på gamla villstigar, 
ty min kära är framföre alla andra 
i detta landet, 
ty hon är såsom en ung gran 
och såsom en sjungande vattubäck 
och såsom solskenet över sjöarne, 
de däjeliga sjöar i dalarne. 

Sägen mig, I Värmelands döttrar, 
I, som vallen får och nötboskap i bergen 
eller glammen utefter vägakanten, 
haven I sett den min själ kär haver,
haven I sett, om min kära 
gått denna vägen framföreåt? 

Poesi
Gustaf Fröding