Boken om vårt land/Kapitel 166
Furst Galitzin blev högste befälhavare i det erövrade 
Finland. Han var en människoälskande man, som 
bestraffade sina soldaters övervåld och sökte införa ordning i 
landet. Detta var icke lätt, när så många präster, domare 
och andra tjänstemän flytt över till Sverge. Men i södra 
och mellersta Finland blev ett slags styrelse införd; folket 
måste svära trohetsed åt den ryske tsaren och betala sin 
skatt åt den ryska kronan. Till det avlägsna 
Österbotten räckte icke den milda furstens arm; där fortfor kriget i 
hela sin grymhet. 

På hösten 1714 landsatte den ryska flottan sina trupper 
norr om Nykarleby. Då blev en flykt och en folkvandring 
utan like. Kyrkklockorna hade förut nedgrävts eller 
sänkts i älvar och sjöar. Den, som nu hade häst och kärra, 
lade på kärran sina barn och vad han i hast hann medföra 
för att fly norrut. Vägarna voro uppfyllda av 
flyktingarnas ändlösa rader. Gick ett hjul sönder, vår ej tid att 
bota skadan; allt måste lämnas i sticket. Ett rop bland de 
efterföljande kunde förskräcka hundrade framföråkande, 
så att de kastade ifrån sig mat och kläder, lämnade allt 
och sprungo till skogen. På havet syntes en sådan 
myckenhet flyende båtar, att flyktingarna på stranden trodde 
dem vara ryska flottan och åter kastade allt ifrån sig. 
Några båtar togos även av ryska flottan på sjön; andra 
båtar kommo till svenska staden Umeå, men fienden följde 
efter och brände dem jämte staden. Åter andra flydde till 
Karlön utanför Uleåborg, meji dit kommo kosacker om
natten och nedhöggo flyktingarna. Mångenstädes gjorde 
bönderna motstånd, lägrade sig vid landsvägarna och 
nedsköto strövande fiender. Härav ökades grymheterna 
och eländet. Mord och brand rasade utan hejd. Många 
pinades till döds eller tvungos att springa barfota i snön 
efter kosackernas hästar. Städerna plundrades, 
Jakobstad brändes; i Uleåborg förövades alla slags ogärningar 

För att bestraffa motståndet och hindra ett anfall 
norra vägen från Sverge befallde tsar Peter att ödelägga 
hela Österbotten från Kemi söderut. Snö och obanade 
vägar räddade landet norr om Uleåborg, men socknarna 
Limingo, Salo och norra Pyhäjoki voro i grund ödelagda, 
när ryska landshövdingen Tiesenhausen i Vasa utverkade, 
att befallningen återkallades. År 1714 härjades Åland 
så i grund, att dess stora skärgård låg i sju år utan en 
människoboning. Nu hade Finland det rykte om sig att kunna 
uppställa de bästa soldater. Sådana ville tsar Peter gärna 
hava i sin tjänst, och därför lät han taga unga finska män, 
var de påträffades, och gjorde av dem två regementen uti 
sin krigshär. I det vida Ryssland funnos även folktomma 
och förhärjade landsträckor. Dit fördes flere tusen män, 
kvinnor och barn från Finland, kastades på hästryggen 
eller bortdrevos i skaror för att tjäna på de ryska 
herrarnas gods. I I/ijningo ensamt hade 124 människor blivit 
dödade och 454 bortförda i fångenskap. Under de sista 
åren av ryska väldet blev dock ett slags styrelse även i 
Österbotten, och de mest ansedda bönderna måste 
indriva skatter åt ryska kronan. 

På den tiden var halva Finland en ödemark, där byarna 
lågo i aska, åkrarna osådda, hjordar och hästar voro 
bortrövade, fiskredskapen förstörda, vargarna talrikare och 
modigare än de fattiga flyktingar, som än här, än där sökt 
sin tillflykt i skogarna. På salt var en sådan brist, att 
det såldes skedtals, och när det alldeles tog slut, grävdes 
gropar i tanden för havsvattnet, eller kokades detta för att 
man skulle få litet salt, när vattnet dunstade bort. All slags 
nöd var på en gång i landet: krig, eld, köld, hunger, 
sjukdom, rovdjur, flykt, förtvivlan, andligt mörker och vildhet i 
sederna. Och denna den stora ofredens tid har lämnat ett 
sådant förskräckelsens minne hos efterkommande släk-
ten, att man sedan sade för att beteckna dess fasor: »Det 
var så mörkt, att man ej såg solen vid middagstid». Andra 
sade: »Det var så kallt, att elden frös i spiseln». 

Ja, visserligen var Finland då ett öde, förhärjat land, 
övergivet av hela världen, och dess folk ett med döden 
kämpande folk, så hårt nedslaget, att det aldrig syntes 
kunna resa sig mer. Våra fäder kunde då säga med 
konung Davids ord i den I4i:sta psalmen: »Såsom när man 
plöjt och upprivit jorden, så ligga våra ben kringströdda 
vid dödsrikets rand. Ja, på dig, Herre, Herre, se mina 
ögon; till dig tager jag min tillflykt, bortkasta icke min 
själ.» — Och åter kunde de säga med I38:de psalmens ord: 
»Om jag ock vandrar mitt i nöd, så behåller du mig vid liv. 
Herren skall fullborda sitt verk för mig.» 

Så tänkte även det finska folket i denna sin yttersta 
nöd, och därför blev det vid liv. Men det folk, som 
genomgått sådana prövningar och ändock lever och åter stått 
upprätt och åter blomstrar, — ett sådant folk måste 
visserligen vara ett av Guds utvalda redskap till att göra 
hans vilja på jorden. Ett sådant folk kan icke dö, förrän 
det utfört sitt värv. 

Boken om vårt land