Boken om vårt land/Kapitel 62
Lappen och hans ren äro två kamrater, som aldrig 
skiljas åt. När renkalven är ung, leker han med 
lappbarnen, och dessa lära sig tidigt att tämja hans livliga, 
ostyriga lynne. Renen äter gräs, löv, lingonris och hjortron 
men helst uppsöker han med sitt fina luktsinne renmossan 
under snön. När mossan är slut på ett ställe, måste lappen 
flytta med sina hjordar, och därför flyttar han ständigt. 

Sommartid beta lapparnas renar om nätterna, då de 
mindre plågas av hetta och mygg. Om morgonen drivas 
de av hundarna till en inhägnad av riskvistar, och där 
mjölkas renkorna. Men detta sker icke godvilligt; de 
måste fångas med snaror, som kastas kring deras horn, 
och bindas vid träden. Om kvällen drivas de åter ut på 
bete till natten. Då måste hundar eller herdar vara på 
vakt, ty vargen följer renhjordarnas spår och lurar i 
busken. 

Hade lappen icke sin ren, skulle han ej kunna leva i 
ödemarkerna. Av renens hud gör han nästan alla sina 
kläder. Renmjölk, renost, renkött äro hans mat. När 
han vill köpa mjöl, säljer han renar i Norge, eller driver 
han dem till Uleåborg. Då stå de vackra djuren där i
hundradetal på en instängd gård och fälla tårar vid 
anblicken av sina kamraters död. 

Renen är lappens häst och spännes för en liten släde, 
som kallas pulka eller ackja, och som liknar en på mitten 
avhuggen båt med ryggstöd. Dragremmen går från 
pulkans spetsiga framstäv under renens mage till en gördel 
av skinn, som är spänd under hans bringa. Bak i pulkan 
sitter lappen, instuvad ända till halsen i en fotmantel av 
vadmal eller sälskinn, och kör renen med en rem, som är 
fäst vid grimman på vänstra sidan och kastas över 
ryggen åt höger. Ändan av denna töm är knuten kring en 
kort käpp, som lappen håller i handen, och som skramlar 
med lösa järnringar. Körandet fordrar stor skicklighet; 
därför kör ofta en lång rad lappar efter varandra med den 
skickligaste i spetsen. Då får man väl se upp och ej vara 
rädd, när det går i fullt språng över berg, backar och 
drivor. Det nyckfulla, ystra djuret med sin klingande klocka 
låter ej hejda sig; än stöter pulkan hårt mot en stubbe i 
snön, än trillar den över ända, men detta bekymrar icke 
renen det minsta. Han ilar åstad med flygande fart, och 
den resande må själv se sig om, huru han kommer på rätt
igen. Men det är något eget och sällsamt, att renen icke 
gärna springer mot söder; det är, som skulle hans håg stå 
till polen; han springer helst mot norr. 

Renen är ett svagt djur i bredd med hästen. Det 
behövs tre renar för att draga lika mycket som en häst. I 
pulkan sitter blott den, som kör, och möjligen därtill ett 
litet barn. En resande behöver tre renar: en för sig själv, 
en för sin skjutskarl och en för sina saker. Flyttar en 
lappfamilj, går vägvisaren först på sina skidor och leder en ren, 
som är försedd med bjällror kring halsen. Efter honom 
följa de lösa renarna som hållas tillsamman av hundar 
och skidlöpare, och sist komma lastrenarna, som draga 
tält, husgeråd, barn, sjuka och gamla. Då är där liv bland 
de öde fjällen; bjällrorna klinga, hundarna skälla, lapparna 
mana på hjorden med höga rop, och renens hovar knaka 
mot den vita snön. 

Boken om vårt land