Till Herr -ss-
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Till Herr —ss—

Med nöje erkännande mig, naturligtvis i »Snille och
Smak», Tit. vida underlägsen, får jag härmedelst
göra några anmärkningar mot ifrågavarande Tit.
anmärkning, för att visa dess i mina ögon och, som jag
tror, äfven i andras nog skarpt fallande
oegentligbeter. Tit. har ansett sig till Mamsell Lind böra
framställa en anmärkning, »så mycket mer som hon är van
att från alla håll ej höra annat än det mest entusiastiska
smicker.» Om man ville rida på ord, skulle man ur dem lätt
kunna draga den mening, att allt det bifall, Mamsell Lind
skördat och hvilket kommit »från alla håll», så väl från
Publiken som från the Recensenter, hvaribland Tit.
naturligtvis innehar det förnämsta rummet, icke vore annat än
ett »entusiastiskt smicker» och att således detta, nemligen
bifallet, alldeles icke vore lämpligt sitt föremål. Jag tar
mig den friheten, att icke tro Tit. möjlig, af en sådan
inkonseqvens, utan måste anse Tit. mening vara den, att
en anmärkning mot Mamsell Lind är »nödvändig» på den
grund, att det allmänna hifallet så lätt blundar för några
småfel. En sådan mening är både riktig och
aktningsvärd; men då bör också anmärkningen innefatta samma
egenskaper, isynnerhet som det förmäles, att ingen villigare
än hon emottager en anmärkning och fortare ställer sig
den, till efterrättelse; ty hon har, som Tit. sjelf yttrat,
en »innerlig passionerad kärlek för konsten», och denna
kärlek måste derföre helt naturligt omfatta alla de
anmärkningar, som i och för konstens skull göras henne.
Men det är också desto mer maktpåliggande, att
anmärkningarna äro rättande och icke missledande, ty äro de ej
det, så ursäktas de icke en gång af den goda meningen.
Tillåt mig derföre något närmare undersöka Tit.
anmärkning. Tit. säger: »I hvarje roll, i hvarje parti Mamsell
Lind har, är hon tragisk, så snart de blott ligga inom
den allvarsamma genren», och att »denna beständiga
exaltation förhindrar alla gradationér i känstoutryck.»
Mamsell Lind har hitintills, med undantag af några smärre
obetydliga operetter, såsom Vedetten m. fl., hvilka äro
af komisk halt, och för hvilken alla i början ansågo
henne endast passande, uppträdt i blott fem större pjeser,
såsom Friskytten, Euryanthe, Trollflöjten, Slottet
Montenero och Robert af Normandie, och haft deri roller och
partier hvari hufvudelementet är tragiskt. Tragisk, så mycket
någon kan vara det, är hon i dem och hvarken kan
eller bör vara annorlunda. I någon roll, som blott och bart,
utan att vara tragisk, ligger inom den »allvarsamma
genren», har man icke sett henne, men äro fullt
öfvertygade, att den, som mäktar höja en stor tragisk roll, icke
kan nedsätta en underordnad, för hvilken vi vilja anse
den »allvarsamma genren», sådan Tit. dermed menar.
Hvad är det väl vi alla och Tit. sjelf isynnerhet
beundrat hos Mamsell Lind? Är det hennes teekniska
konstfärdighet och seger öfver s. k. svårigheter? Nej. Det är
just sjelfva hennes, nu af Tit, öfverklagade, »gradation i
känslouttryck», som röjt sig lika uttryeksfullt i romansen,
kappletten och den stora arian, alla af henne lika
innerligt och sannt återgifna, alla af Publiken lika uppskattade
och med bifall emottagna. Såg mig, Hr —ss—, när
Mamsell Linds röst eller spel »uteslöt den harmoniska
sammansmältningen.» Visserligen tyckes detta vara fallet, när hon
på scenen befinnes i bredd med andra medspelande och
medsjungande, hvilka både i aktion och röst äro henne
underlägsna. Men är det väl billigt, eller ens önskligt,
att hon för deras svaghet skall moderera sin styrka och
lägga band på sin känsla? Tit. medgifver, att Mamsell
Lind har »geni» och, som vi nyss citerat, en »innerlig
passionerad kärlek för konsten», men ber henne ej låta
sig »bortföras» af dem, emedan »man är konstnär blott
derigenom att man beherrskar sin känsla, sin eld ete.»
Troligtvis öfverensstämma vi båda deruti, att den
konstnär är störst, som närmast träffar naturen. Hvem är då
större: den som på förhand kallt beräknar, bestämmer
och instuderar effekterna, eller den, som, utan alla
preparater, genast öfverlemnar sig åt sitt »geni» i förening
med sin »innerliga passionerade kärlek», och sålunda i
ögonblicket framställer naturens sanna, okonstlade
skönhet? — För det att jag ej begriper, hvad Tit. menar
dermed att man är koustnär »blott derigenom att man
beberrskar sin känsla, sin eld», får jag be ödmjukast om
förlåtelse. För medmenniskan och statsborgaren är
visserligen detta beherrskande nödvändigt, ja oumbärligt för
samhällets idé; men konstnärskänsla och eld veta ej och
få ej veta af dessa och dylika band, utan lefva och
hafva sin varelse förnämligast under den oinskränktaste i
frihet. Tit, gör Publiken orätt, då han säger, att den i Robert
icke senterar, när Mamsell Lind »ropar sina »nej» med
qväfd stämma», utan blott applåderar hennes, som Tit. ord
falla sig, »ganska artistiskt utstötta skrik.» Utan att
småaktigt sysselsätta mig med hvad Tit. kan mena med ett
»artistiskt skrik», vågar jag tro, att orsaken, hvarför
Publiken icke applåderar det förra stället, är den, att detta
förekommer midt i partiet, som hvarken kan eller bör
afbrytas, men det der »skriket», som Tit. kallar ett
nödvändigt forte, under det orkestern i full massa arbetar,
deremot slutar partiet, då applåderna först kunna och börja
vidtaga. Emellertid har Tit. sjelf, genom att loforda det der
»nej med qväfd stämma», visat, att »gradation i
känslouttryck» ej är hvad som brister Mamsell Lind.

Med Tit. har jag den äran vara af samma tanka
deruti, att dessa ansträngningar äro menliga för den
adertonåriga konstnärens helsa. Det ligger en hemsk sanning
deruti, och cypressen öfver månget snilles förtidiga graf
beseglar densamma, att ju större, ju mer eterisk den
konstens låga år, som belyser och hänrycker menskligheten,
desto kraftigare och fortare förtär den sig sjelf och det
tempel, hvari den brinner. Men hvad rår konstnärn för
detta. Hvem kan förminska lågans kraft? Ingen. Men
man kan vårda och varsamt underhålla densamma. —
Teater-Direktionen måste derföre så mycket som möjligt
spara Mamsell Lind, för att icke genom en mängd af
ansträngningar slutligen förstöra henne; och är detta enda
medlet till att förekomma det lidande, för hvilket
hennes helsa, i annat fall, måste blifva utsatt.

Öfvertygad, att Tit., i och för den goda sakens skull,
icke alltför öfverlägset placerar sig öfver mina
anmärkningar, framhärdar jag etc.

Freja
August Blanche
Jenny Lind