Boken om vårt land/Kapitel 45
I Naturens bok ha vi läst om växterna. Det är en 
fröjd och en lärdom att se hela skapelsen prisa Gud. Men 
här skola vi endast tala om växternas utbredning i vårt 
land med dess hårda klimat. 

Det är ganska underbart att se den levande naturen
strida mot polens köld. Den, som reser i Finland från 
söder till norr, ser växtlivet småningom försvagas. Och 
tvärtom den, som reser från norr till söder, ser växtlivet 
småningom tilltaga i mångfald och styrka. Vi skola 
föreställa oss, att vi resa från norr till söder. 

I den yttersta finska norden, vid Tan as stränder och 
norr om Enare sjö, är naturen likasom morgonsömnig och 
aftontrött. Allt växande börjar sent, mognar hastigt och 
vissnar tidigt. Inom få dagar i slutet av juni är allt grönt; 
inom få dagar i början av september är allt åter gult. 
Däremellan skyndar sig allt att på den Skörta tiden hinna leva 
och växa natt och dag. Renlaven, brungröna mossor och 
låga ris betäcka ymnigt fjällens sluttningar. Gräsen och 
några få blommor smycka flodstränderna med en livlig 
grönska, men av de högre växterna finnas icke många 
sorter. Gråulliga videbuskar hänga över strandbräddarna, 
och mellan kärrtuvorna framtittar den vita 
hjortronblommani, som endast i varma somrar ser sina bär mogna. Här 
växa även odon och tranbär, och på torra, soliga backar 
finner man de första lingonen, de första bldbären. — I 
dalar, som äro skyddade mot nordanvinden, ses de första, 
ännu nödvuxna skogarna, som äro bildade av fjällbjörk 
med korta, krokiga stammar. Men högre upp på 
sluttningarna, där marken är stenig och mager, och där stormen 
obehindrat rasar, där hukar sig björken krypande ned mot 
marken. Den åtföljes hit av den plattryckta enrisbusken, 
på ett och annat ställe även av fotshöga, risiga rönnar och 
aspar. 

Någon mil söder om Utsjoki kyrka finnes i floddalen 
gles och tvinande tallskog, och här ser man även den första 
häggen, den första sälgen och gr dalen. Man börjar anträffa 
nypon och vilda vinbär. I Utsjoki planteras redan potatis 
och rovor, men av sädesväxterna synes ingen förr än 
längre söderut. 

På norra stranden av Enare sjö utbreda sig redan 
vidsträckta tallskogar. Träden äro väl icke mycket höga, men 
lämna dock redan dugligt timmer. Björken reser sig, och 
även de övriga träden få stammar. Här visa sig små 
grupper av spetsiga granar, behängda med ymnig skägglav. 
På spridda punkter har man framgångsrikt försökt sig med
åkerbruk. Det är den första korndkern, som gläder ögat, 
och missväxten är här knappast vanligare än i södra 
Lappland. 

På södra stranden av Enare sjö, vid Ivalojokis 
mynning, finnas redan flere gårdar med rätt ansenliga åkrar och 
vidsträckta, naturliga ängar. Längs denna floddal bildar 
granen verkliga skogar, och träden nå undantagsvis en 
höjd, som ej ens i södra Finland är vanlig. 

När man överstiger vattendelaren mellan Ishavets och 
Östersjöns flodområden, kommer man in i en vidsträckt 
ödemark av ändlösa tallmoar, kärr och moras. I 
Kemidalen med dess ofantliga sumpmarker möta vi gamla 
furuskogar, men växtriket förändrar till en början icke 
märkbart sin sammansättning. Snart ser man dock råg och 
även havre vid sidan av det allmänt odlade kornet. 
Hallon växa ibland på solsidan av torra backar. Här plockar 
man de första åkerbären, ehurtl deras rätta hemland 
börjar vid polcirkeln och sträcker sig ungefär till samma 
polhöjd som Vasa. I södra Finland äro de även allmänna 
och blomma ymnigt, men sätta mindre frukt än längre 
norrut. 

Vid kusten av Bottniska viken finnes föga av de för 
Lappland egendomliga blomstren, men andra försköna i 
deras ställe lundar och ängar, och här vid havet möter oss 
med ens en stor mängd växter, som i södra Finland äro 
vanliga. Av trädslag märka vi klibbalen och pilen, vilken 
dock ofta förfryser i kalla vårar; av buskar brakved, 
snöbollsbusken, flere videarter, på havsstranden pors och 
havs-torn, något längre söderut try och ännu längre bort 
degbär. Smultron trivas på strandbräddarna, den vilda kallan 
i kärren. Åkrarna bliva allt betydligare, små täppor med 
tobak och humle varsnas invid gårdarna; även odlade 
ängar anträffas här och där. 

I mellersta Österbotten, möt gränsen till norra 
Tavast-land, finna vi de första tvinande buskarna av linden, 
övriga ädla trädslag påträffas vilt växande först långt 
sydligare: almen, lönnen, vilda äppelträdet och hasseln i 
mellersta Tavastland, ännu längre söderut asken; eken finnes 
blott på en smal sträcka längs södra kusten. Endast på 
Åland och i sydvästra skärgården trivas oxeln, hagtornet
och idegranen m. fl. sällsynta träd och buskar. Alla ädla 
trädslag gå dock vida längre mot norr, om de av 
människan skyddas och vårdas i parker och trädgårdar. 

Fruktträden trivas väl i sydligaste Finland, men äro 
allmänt odlade blott i sydvästra delen av landet. Det 
viktigaste bland dem är äppelträdet, vars frukt mognar ännu 
i Tavastkyrö, Puumala och Sordavala. Iyängre norrut 
är det ömtåligt och avkastningen är ringa. Även päron, 
körsbär och plommon bliva stundom mycket goda i södra 
Finland. Av odlade bärsorter äro krusbären allmännast, 
och de äro goda ännu i mellersta Österbotten, men gå icke 
väl längre norrut. Vinbär och jordgubbar anträffas redan 
över större delen av landet. Många matnyttiga 
krydd-gårdsväxter samt sköna utländska blommor planteras, 
mest vid herrgårdarna. Den nyttiga trädgårdsodlingen 
utbreder sig dock alltmera även till sådana trakter, där 
den förut varit okänd. Kålsorterna äro allmännast 
utbredda i hela södra Finland, kålrötterna mera i västra 
delen, huvudkålen eller kålhuvudet mera i den östra. Av de 
egentliga åkerväxterna odlas potatisen numera vid varje 
gård, vid varje koja i hela landet. Ärter sås ännu uppe i 
mellersta Finland, men äro i Karelen tills vidare utan 
betydelse. Till sädesslagen höra vetet, som endast i sydvästra 
Finland är allmänt odlat, och det saftiga, rödblommiga 
bovetet, som pryder svedjeåkrarna i östra Finland. — Ända 
upp till Kaj anatrakten odlas hampan i små, välgödda 
täppor; längre söderut är linet den förnämsta spånadsväxten. 

—	Sådana ömtåliga utländska växter som vindruvan, 
kaffebusken, tebusken, sockerröret, fikonträdet m. fl. kunna 
endast med mycken omsorg fås att växa i kostsamma 
drivhus (orangerier). 

Man märker en tydlig skillnad i växtriket mellan 
kustnejderna och det inre landet. Nästan alla vårar ser man 
gräset grönska och björkarna knoppas i nejden 
avTavaste-hus, medan den sydligare nejden kring Helsingfors ännu 
är gul och naken. Däremot stå lövträden vid Helsingfors 
ännu gröna om hösten, medan lövskogarna kring 
Tavaste-hus redan skifta i höstens brokiga färgprakt. Vi veta.ju, 
att havet om våren avkyler och om hösten uppvärmer 
luften.

Växterna visa även en skillnad i klimatet mellan det 
kallare östra och det varmare västra Finland i trakter, 
som äro belägna under samma polhöjd, d. v. s. lika långt 
norrut. Detta härrör därav, att världshavets jämna värme 
inverkar på luften i alla länder åt väster, medan de östra 
trakterna hava känning av det stora norra fastlandets 
ojämnare luft. 

Boken om vårt land