Löjtnant G. L. Sommelius (Beppo)
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Löjtnant G. L. Sommelius (Beppo). 

Gustaf Lorentz Sommelius var född 1817,
blef Under-Löjtnant vid K:gl. Elfsborgs
Reg:te d. 12 Juli 1834, samt började
tjenstgöra derstädes, såsom Officer,
samma år. Då det Danskt-Tyska kriget
utbröt, hade han redan tagit afsked ur
svensk krigstjenst, och återkom då
eller kort förut från en utrikes resa, under
hvilken han hade besökt en aflägsen slägtinge i
Frankrike.

Sommelius var skald och krigare, vulkanisk,
lidelsefull, mjältsjuk i lif och i sång. När
höstvinden jagade de vissnade bladen i de
aflöfvade lunderna och det blef mörkt och qvaft inom
honom, var det hans lust att på en
skummande springare ila i kapp med stormarna öfver
obanade vägar och stigar. Först i elementernas
uppror lugnade sig hans oroliga själ. Kända
under signaturen Beppo, äro hans poesier till
större delen snillrika feberdrömmar, förfärliga
dödskampsfantasier, blandade med vild humor
och cyniska plattheter. Hindret för hans
utveckling låg i bristande jemnvigt och harmoni;
dessa, i förening med en half och fragmentarisk
bildning, fostrade mången gång missljud,
underliga, i vexten knutna skapelser, liknande hvad
allmogen kallar ”trollträn." Hans poetiska idéer
vuxo, för att fortsätta bilden, fasta och starka
som masurbjörken, men äfven knotiga och
nyckfulla, som den. Byroniska flammformationer
funnos i hans inre lifs kärna, men sjelfva det
yttre af själen kunde likt masurbjörken ej i sitt
naturliga skick slätpoleras. Hans ande måste
derför, att vi så må säga, söndersågas i lifvet,
för att sedan genom döden, i en annan verld
måhända, utarbetas till ett konstrikt och
fulländadt helt.

Utom en mängd lyriska stycken i Poetiska
Kalendrar och i tidningar har han utglfvit:
”Silhouetter klippta i papp af Doktor Dulkamara”
samt ”Walmoknoppar plockade på steppen af
Beppo.”

Löjtnant Sommelius dog först efter att hafva
uthärdat de rysligaste plågor, fången, under
vägen till ett Preussiskt fält-lazarett; begrofs d. 15
Juni 1848 vid en liten vacker landtkyrka nära
Lilla Belt; jag har sett hans nyskoflade graf; i
lifvet var jag personligen bekant med honom;
på hans graf skänkte jag honom hvad bäst jag
ägde: en krigares uppriktiga tår.

C. F. Ridderstad, ur hvars ”Dödsrunor’’ vi
hämtat ofvanstående korta skildring af Beppos lif,
har äfven åt sin yrkesbröder egnat följande dikt:

Endast tvänne trogna vänner skänkte dig den vida verld,
Första vännen var din lyra, andra vännen var ditt svärd.

Friden hvilade kring jorden; frid inom dig aldrig var:
Alla strängar på din lyra voro blixtar en och hvar.

Och fast ljufva vindar sucka, susande i stilla qväll,
Andar dansa från din lyra, burna af en åskas skräll.

Tro och kärlek ständigt synas smekas här med liljeord,
Född med gisslen, dock din ande gisslade en trolös jord.

Bakom fagra ytors skimmer såg din blick, hur brottet satt,
Och din lyras vrede kastar ut sin blixt i kolsvart natt.

Lik Vesuven sjöd din tanke: häftig, full af flammors glöd,
Och ändock vid kratern växte mången blomma, rosenröd.

Finns en eld, som ej kan nämnas, men som dock förtära kan,
Gudatänd som Vestas låga, denna eld inom dig brann.

Finns en kärlek uti hjertat, utan form, men sann ändå,
Sök den uti Beppos sånger, och du finner den också.

Menskohjertat är en bölja: högt, oroligt vräkes den;
Fåfäng möda, intet öga böljans djup har pejlat än.

Men hur djupt dess botten ligger, du en himmel der kan si,
Och hur mörkt dess yta rullar, spegla stjernor sig deri.

Allt fullkomnas ej på jorden; himlen blott fullkomnar allt;
I hvar anda finns en gudom, som ej ryms i hvar gestalt.

Ynglingaåren äro djerfva; man blir lugn och jemn och vis
Först se’n man har dristigt plundrat verldens alla paradis.

Kom så striden, vild och blodig, och du störtar dig deri.
Svärdet tappert ut vill föra lyrans varma poesi.

Mägtig sång blir mägtig handling: skalden är med krigarn slägt:
I allt stort, som skett, de alltid handen åt hvarandra räckt.

Ädla tankars skaldeådra böljar genom häfdens blad;
Mannamod och hjeltesinne äro svärdens Iliad.

Af din varma lyra fostradt, svärdet riddardygder fick.
Uti bättre skola aldrig — än i sångens — äran gick.

På en åsksky flög diN ande dristigt omkring jorden ut,
Du har verkat, som du tänkte, än en ljungeld i ditt slut.

Tappert stred du, modigt föll du: skald och hjelte på en gång,
Du har stupat, som du lefde — handling, poesi och sång.

Den strid, i hvilken Sommelius fann
hjeltedöden, var en bland de första och för
Danskarna ärofullaste under hela Schlesvig-Holsteinska
upprorskriget. Den 23 April 1848, sjelfva
påskdagen, hade de vid Dannevirke måst vika för en
tre dubbelöfvermakt, men hade sedan intagit en
förmånlig position på ön Als, som satte dem i
stånd att fatta fast fot på den midt emot
liggande halfön Sundeved.

”Söndagen den 28 Maj stod en träffning i
Sundeved mellan de danska trupperna och den
fiendtliga styrkan, bestående till största delen af
Oldenburgare, Mecklenburgare och
Hannoveraner. Hela den på Als samlade danska styrkan
hade om förmiddagen på slagna pontonbryggor
gått öfver sundet med tre batterier. Den
ryckte fram i tre corpser. Den venstra flanken
anfördes af General Schleppegrell, den högra,
hvilken tillika bildade reserven, af Öfverste
Wickede, och den tredje divisionen af General
Hansen. Trupperna gingo straxt i elden, eftersom
de deboucherade, och snartutveckla de sig en
liflig fäktning öfver hela linien. Fienden hade
intagit en förträfflig ställning vid Düppelmölla och
behöll den en längre tid, till trots för
Danskarnas flera gånger upprepade häftiga anfall.
Ändtligen blef han dock kastad och trängd undan
från Düppel; han förföljdes nu längs åt
Brunsnäsvägen öfver Düppelberget och genom skogen till
Nybbel. Här ägde fienden åter en fast position
vid Nybbelmölla och öppnade plötsligt på
Schleppegrells corps en häftig eld från ett förut
maskeradt batteri af 16 pjeser. Batteriet Jessen,
som blott hade 6 kanoner, besvarade elden med
en makalös uthållighet i nära tvänne timmars
tid, oaktadt Kapten Jessen hade det missödet
att en granat midt under kampen föll ner rakt
i ett förställ, hvilket sprang i luften. Slutligen
kom batteriet Bruun Jessen till hjelp och gjorde,
i förening med ett raskt infanterianfall under
Schleppegrell och Öfverste Rye, slut på striden,
i det fienden, efter en granat- och kanon-eld,
hvars make icke ägt rum i någon af alla de
föregående affärerna, fördrefs från sin ställning,
och de danska förposterna sednare på aftonen
intogo hela linien från Nybbelmölla till norr om
Sandbergs skog. Affären kan anses ha stått från
kl. 11 f. m. till solnedgången, och dagens ära
tillhör specielt General Schleppegrell; alla de
Danska truppcorpserna hafva kämpat med lika
mycken oförskräckthet som uthållighet. En
afdelning af de ridande herregårdsskyttarna,
hvilka i träffningen deltogo till fots, gjorde här sitt
första profstycke och förorsakade fienden icke
obetydligt afbräck med sina ypperliga skott. . . .

Den 29 var intet anfall påtänkt, men allt var
i ordning att möta ett sådant, i fall fienden
skulle ha lust att bjuda strid. Divisionen Hansen
förblef i Sundeved och bivuakerade vid Nybbel,
de öfriga trupparna drogo sig till Als. De
medtogo vid detta tilffälle de af fienden byggda
timmerflottor, hvilka sägas ännu aftonen förut ha
blifvit tagna i inspektion af Prinsen af
Augustenburg. Stora truppmassor hade den 29 varit
sedda, dragande söderut i betydligt afstånd
vester om Åbenrå, hvilken stad ännu då hölls
besatt af små afdelningar tyskt kavalleri och
infanteri. (Detta, enligt en rapport från Kapten
Bille, hvilken låg med Hecla utanför Åbenrå),
Från Kolding berättas under den 31, att
danska trupper samma dag skola ha besatt
Haderslev och Christiansfeld . . . .”

Officiel rapport öfver träffningen vid
Düppelberg, den 5 Juni 1848.

. . . . ”Befallning hade blifvit giften, att, om
våra förposter blefve angripna af en betydlig
fiendtlig styrka, skulle de fäktande långsamt
draga sig tillbaka mot Düppelberg, medan de
kantonerande trupperna samlade sig på sina
allarmplatser och sedan dels understödde
förposterna, dels gingo tillbaka till ställningen på
Düppelberg.

Förmiddagen mellan kl. 11 och 12 blefvo våra
förposter angripna vid Nybbel qvarn; det var just
under aflösningen, så att fienden fann kraftigt
motstånd. Den 5:te bataljonen och l:sta
jägare-corpsen kommo genast i elden. Den 10:de
bataljonen sändes till undsättning fram emot
Nybbel qvarn, den 12:te bataljonen mot Nybbel by.
Under en hårdnackad tiraljörfäktning,
hvarunder hvarje häck försvarades, drogo sig våra
trupper tillbaka mot Stenderup och Nybbel kyrka.
Den 12:te bataljonen försvarade sig tappert
mellan Nybbel kyrka och den bakom liggande
skogen och vek först efter en timmas förlopp för
öfvermakten; venstra skogskanten kunde ej
försvaras, hvarföre bataljonen drog sig genom
skogen och intog sin ställning på östra sidan; en
del af frivilliga hästjägarna hade förenat sig med
den; fienden störtade fram från skogen, men
kastades kraftfullt tillbaka igen, och bataljonen
bibehöll, i förening med de frivilliga jägarna, sin
ställning till kl. 4, oaktadt dess tappre
befälhafvare, Öfverstelöjtnant Morgonstjerne träffades
af en dödande kula i början af denna träffning.
Först då bataljonen bortskjutit sina patroner,
aflöstes den af 13:de bataljonen och gick
tillbaka, för att hvila ut och förse sig med ny
ammunition. Den 5:te ock 10:de bataljonen
tillika med l:sta jägare-corpsen höll sig länge i byn
Stenderup, som först öfvergafs, då fiendens
kolonner ryckte fram till Åbenråvägen och vår
venstra flygel nödgades att gå bakom Nybbel
skog. Till försvaret af byn Stenderup
medverkade kraftigt 4:de bataljonen. Denna bataljon,
tillika med 8:de bataljonen och 2:dra
reservbataljonen, drog sig tillbaka till Düppel by, som
var besatt af 3:dje jägare-corpsen, hvilken
fortsatte striden, tills de kämpande trupperna
hunnit foten af Düppelberg . . . .

. . . . Batterierna Baggesen och Bruun hade
intagit en ställning på berget, hvarifrån hela den
framför liggande terrainen kunde kraftigt
bestrykas; bakom dessa batterier formerade sig nu de
trupper, hvilka kommo från den förra kampen,
som emellertid ej upphörde ett ögonblick. En
liflig artillerifäktning började; öfverallt der de
fiendtliga kolonnerna visade sig, hejdades de af
våra kanonkulor. Fienden förde fram sina
batterier mot våra än här, än der; denna kamp
underhöll vårt artilleri i flera timmar med
mycken kallblodighet, under det tiraljörfäktningen
fortsattes öfver hela linien. Emellertid hade
1:sta brigaden under Generalmajor Bülow ryckt
fram och intagit en ställning på norra sidan af
berget vid Åbenrå; till hans understöd sändes
10:de bataljonen och 2:dra reservbataljonen, då
fienden trängde fram mot vår högra flygel och
visade starka kolonner särdeles på
Åbenråvägen.

Fienden fick flera kanoner demonterade, och
hans artilleri bragtes småningom till tystnad på
alla punkter, under det att hans tiraljörer
fortsatte att avancera, så att deras eld började
besvära våra artillerister. Trettonde bataljonen och
3:dje jägare-corpsen gick framåt, för att
fördrifva de fiendtliga tiraljörerna, och bemäktiga sig
en fiendtlig demonterad kanon; men oaktadt
angreppet skedde med mycken raskhet, måste
dessa bataljoner, som redan länge varit i elden,
likväl vika tillbaka. Det beslöts fördenskull att
göra ett kraftigare försök med friska trupper;
6:te bataljonen beordrades fram emot norra
sidan af Düppel, 8:de bataljonen mot östra sidan,
och högra flygeln, eller 1:sta brigaden, fick
ordres att angripa de framför Düppel stående
fienderna. Nu uppstod ett allmänt framryckande;
8:de bataljonen avancerade i början raskt, men
måste likväl retirera; då framskickades gardet
under Öfverste Wickedes eget anförande: flera
kompagnier af l:sta och 3:dje jägare-corpserna
samt 4:de bataljonen slöto sig till de förra, och
med muntert hurra och fälld bajonett kastades
fienden från häck till häck, till dess han i vild
flykt hastade ned till Düppel by; samtidigt
framträngde 6:te bataljonen, understödd af den
5:te, in på norra sidan af Düppel, som dervid
snart blef intaget. General Bülows Brigad, till
hvilken Generalmajor Hanssen hade begiftit sig,
ryckte raskt fram åt Åbenrå till. De friska
reservtrupperna, nämligen 3:dje och 7:de bataljonerna,
samt 2:dra jägare-corpsen, erhöllo nu ordres att
framtåga, för att understödja anfallet och
öfvertaga förposttjensten, när mörkret komme; detta
sednare inträffade, när våra trupper hunnit
framtränga till andra sidan om Stenderup och straxt
framför Satterup; ett anfall på denna by var
redan anordnadt, men det måste uteblifva för
det mellankomna mörkret, så framt icke våra
trupper skulle utsättas för vådan af att beskjuta
hvarandra. Förposterna utställdes fördenskull
genast, och de flesta bivnakerede natten öfver å
den bakom förposterna liggande trakten. Vi hade
således återtagit nästan samma terräng, som
vi förut hållit besatt. Vid daggryningen
tillbakadrogos våra förposter något, nemligen till en
linie från Düppel till Venningbond och Alssund,
under det att sjelfva Düppelberg hölls starkt
besatt. Fienden höll sig alldeles stilla på
förmiddagen, och på eftermiddagen skall han
hafva börjat sin roträtt. Missförhållandet mellan
vår och fiendens styrka tillät beklagligtvis icke
att förnya striden denna dag, men fienden har
erfarit att Danmark har en till strid väl ordnad
här, som han icke ostraffad kan lemna i sin rygg,
i händelse han åter skulle få i sinnet att tåga
norrut.

Vi förlorade denna dag, utom vår tappre
Öfverstelöjtnant Morgonstjerne och den unge
Löjtnanten Muus, ännu tvänne unga, högsinnade
män, som från brödrarikena ilat förut, för att
deltaga i vår strid, de svenska Löjtnanterna
Baron Lejonhufvud och Sommelius, som föllo,
sedan de kämpat med sällsynt hjeltemod. Den
norske frivillige, Löfvenskjold, som tjenat sig
upp i detta fälttåg till Löjtnant i Danska
arméen, föll, hårdt sårad, i fångenskap, sedan han
förbjudit sitt manskap att lemna striden, för att
rädda honom.

Högqvarteret Sönderborg den 10 Juni 1848.”

Under denna för Danmarks vapen ärofulla dag
har Svenskt, Danskt och Norskt blod för
första gången flutit för Skandinaviens gemensamma
heliga sak; denna dag har derigenom blifvit för
de tre nordiska brödrarikenas framtid en
bemärkelse-dag, som ännu om århundraden torde
kasta en aflägsen dock alltid lika ärofull, blodigt
skimrande morgonglans öfver en säkert då till
full verklighet utvecklad nyare tids politiska
historia.

Wolfgang Menzel yttrar sig om de tre
Skandinaviska rikenas ömsesidiga förhållanden i sitt,
om lika vidsträckta historiska forskningar, som
om en lefvande, klarseende statsmanna-blick
vittnande arbete: “Europa im Jahr 1840,“ sålunda:

”Sedan Danmarks flotta blef uppbränd och
Finland rycktes från Sverige, vegeterar den
Skandinaviska norden i en märkbar obetydlighet.
Dock må man ej tro, att dess folks lifskraft
redan är uttömd. Alla germaniska stammar —
och till dem höra Danskarna, Norrmännen och
Svenskarna — äga en förvånande seghet. De
kunna väl till en tid försjunka i bragdlös
dvala, men deras medfödda energi fortlefver dock,
och förr eller sednare vakna de till nya
kraftyttringar, ny utveckling.

Dessa rikens närvarande ställning är
visserligen ganska vanlottad. Såsom sjömakter
öfverträffas de af England, såsom landtmakter af
Ryssland. I förhållande till så stora makter bör
deras svaghet ej förebrås dem. Men orsaken till
en stor del af deras förluster må de dock
tillräkna sig sjelfva mest, alldenstund de i en tid,
då de ännu voro mäktiga, utan besinning
uppträdde såsom fiender emot hvarandra, och till
sina grannars, framförallt Rysslands, fördel,
försvagade hvarandra. Det var ej utan Danmarks
hjelp, som Peter den Store besegrade
Svenskarna och beröfvade dem länderna på andra sidan
Östersjön. Hade Kalmareunionen varit ett
verkligt folkförbund, i stället för en dynastisk
politiks verk, så hade den ännu kunnat bestå och
det till ett rike förenade Skandinavien hade då
kunnat vara en af Europas starkare makter. S:t
Petersburg hade då kanske aldrig blifvit byggdt.

Dessa grämande minnen borde åtminstone visa
de närvarande Skandinaverna, till hvad följder
inre tvedrägt och den emellan grannar hittills
så vanliga afundsjukan leda.

Gemensamt, såsom ett enigt folkförbund,
måste Danmark, Sverige och Norrige handla i
förhållande till andra länder, så framt de vilja
bestå såsom en makt i Europa. Ty sluta sig
dessa rikena, såsom hittills, till olika Europeiska
makter, så måste nödvändigt ett af dem
försvagas. Men hvarje förlust, som drabbar det ena,
drabbar äfven indirekt det andra, emedan de
blott förenade med hvarandra betyda något och
bilda en makt i förhållande till andra makter.
De förhålla sig fullkomligt till hvarandra såsom
de mindre tyska förbundsstaterna. Den ena kan
ingenting vinna, om den andra förlorar, emedan
statssystemet, till hvilket de alla höra, i så fall
i det hela taget försvagas.”

Så långt Menzel. Hädanefter, hoppas vi, skall
en dylik uppmaning icke behöfvas.

Gustaf Lorentz Sommelius