Kongl. Poliskammarens sednaste bedrift
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Kongl. Poliskammarens sednaste bedrift.

Ingenting uppskjuter så hastigt och frodas så ymnigt
som  ogräset.  Frön dertill behöfva ej utkastas — det
kommer af sig sjelf, öfvertäcker och förqvåfver allt, om
man ej i tid och unnan för unnan rensar sängarna och
landen. Så förefaller oss äfven det onda både i samhälls-
och privatlifvet. Ur hvilket frö det gått, ur hvilket skott
det skjutit, känner man ej alltid; men att detta onda
äfven har sin spädare ålder, då det utan svårigbet kunnat
uppryckas, känner man. Har man då uraktlåtit detta
tillfälle och med liknöjdhet; eller en grundlös förmodan
att allt kunnat hjelpa sig sjelf, låtit allt obehindradt
passera, innestänges man, innan man vet ordet af, i en
verklig sköldborg af misstag och förvillelser, hvaruti man,
under fruktlös ånger och raseri, uttömmer sina sista
krafter. — Ett år och några månader hafva varit tillräckliga,
för att på Regeringens handlingar, dessa må hafva varit
hurudana som helst, trycka färger, vid Gud, ej de
ljusaste. Huruvida allt nu verkligen är såsom det synes,
eller det blott är modernt att med skadebegärets
förstoringsglas åskåda sjelfva grunden för de lutade
ställningarna, vilja vi för denna gången ej till ämne upptaga;
säkert är, att från och med Crusenstolpeska aktionen, till
form och verkan i sitt slag den olyckligaste man kan
tänka sig, har en kedja af oformligheter och rena
Embetsförbrytelser, den ena lånken gröfre än den andra, lagt
beslag på Allmänhetens blickar och med sitt
olycksbådande skrammel stört till och med de mest flegmatiska
medborgares lugn. Taflan är i och för sig sjelf mörk;
men huru betydligt vidga sig ej skuggorna, när man
finner, att den myndighet, som har sig ombetrodd den
omedelbaraste vården om lagarnas och den allmänna
ordningens vård, varit den, som gifvit farten åt detta onda,
som i den olycksaliga ytterligheten å ömse sidor,
Regeringens och den s. k. fria pressens pretentioner, fann
sitt första lifsfrö! Vi behöfva knappt säga, att det är
Polismyndigheten vi mena, Polismyndigheten — om man
så kan kalla det omyndighetstillstånd, hvaruti dess
Embetsmän immerfort äflats att försätta densamma. Knappt
hade de olyckliga dragonaderna nästan hunnit nedsabla
Monarkiens förnämsta lifvakt, aktningen för ömsesidiga
rättigheter, förrän det nya Polissystemet, hvars fader
eller upplifvare Hr Hultberg är, började sin verksamhet.
Att det ur kända omständigheter sig härledande
sjelfsvåldet, som i sin mån bidrog att öka oron på Stockholms
gator, fördes till sitt mål: prygelbänken, för att der bota
både för egna och, hvilket är så naturligt här i verlden,
äfven för andras synder, väckte ingen särdeles
indignation, helst man måste anse kraftmesyren såsom ett
nödvändigt ondt, till förekommande af ett större och för
det hela vida farligare. Men hasselkäppen fortfor att,
lik Thors hammare, gå af sig sjelf, och nu hade man
tillfälle at se ett i Svensk lagskipning mera sällsynt
rättegångsbråk, bestående deruti, att man, förmedelst
applicerandet af ett högt straff, t. ex. det der af 80
prygel, tvingade en syndare till att bekänna en förbrytelse,
för hvilken denne, i händelse han dertill blefve
förvunnen, skulle hafva undergått ett vida mindre straff, t. ex.
3 dagars häkte, Men icke nog dermed. Under det att
aktionerna mot Hr Hultberg för dessa sjelftagna straffteorier voro
i full verksamhet och Hr t. f. Polismästaren som raskast
skrufvar ihop sina förklaringar, skrufva hans tjensteandar
handklofvar på en mängd häktade personer, af hvilka
flere i KämnersRätterna, i brist af bevis, ja bindande
omständigheter, frikännas, hvavtill äfven kommer den
bekanta torturen på en oskyldig. Oaktadt nya aktioner
mot Polisen nu börja höra till ordningen för dagen, och
Allmänhetens uppmärksamhet, af Tidningarna väckt,
nästan uteslutande fästes vid den öfverklagade Auktoritetens
åtgärder, fortgår polissystemet nästan med stegrad kraft,
i det den fyller fängelserna med folk, hvaraf en
tredjedel upplyses vara olagligen häktad och som, under
fängelsetiden beröfvad arbetsförtjenst och förtroende,
slutligen utsläppes i samhället, förstörd till helsa och
krafter, med det djupaste förakt och den oförsonligaste harm
mot detta samhälle, hvars hela vidrighet och orättvisa
den burit. Detta bidrager att dana förbrytelser och
brottslingar; också ha vi redan höstfrukterna för ögonen, de
tilltagande stölderna och rånen i Hufvudstaden, desto
talrikare ju närmare vi skrida in i den mörkare årstiden.

Sålunda bereddes temligen raskt det syndaregister,
som länge nog skall stå och skyldra i Polisens annaler,
utan att man derföre kan säga att det gjort någon
honneur. Man skulle trott det vara fullfärdigt, då en ny
olaglighet inträffade, som med ens satte kronan på
verket: Sandegrenska målet. Allmänheten är redan bekant
med hufvudtrådarna i denna intrasslade rättegång, om
man så kan kalla detta högst inqvisitoriska
behandlingssätt. Utan att ännu ett enda spår till en corpus delicti
är gifvet och blott på en bodbetjents lösa angifvelse,
kringrännes en borgares hus af polisvakt, hans
handelsböcker, en köpmans enda och dyrbaraste egendom, tages
i förvar, den tilltalade, om hvars arresterande fråga till
och med uppstår, innan ännu något bindande mot
honom förekommit, genom en artikel i Polisbladet på det
skändligaste skymfas till heder och ära, en rättegång med
rättegångsbiträde, vittnen och kring staden eftersökta
målsägande i Polisen föranstaltas, allt, hvad till den
tilltalades snärjande och hånande kan lända, användes, då
deremot åt anklagarens obetydligaste och tvetydigaste
anmärkningar och tillmälen det största förtroende lemnas —
allt detta bildar ett faktum, så till den grad mot alla
lagbud och förnuftsslut stridande, att man i detta
ögonblick nästan vore färdig anse alltsammans för en dikt.
Vi gå ej den blifvande lagliga undersökningen i förväg
och undvika derigenom att för denna gång yttra något
om den moraliska grund, hvarpå Sandegrens tilltalande
möjligtvis skulle kunna hvila. Att den juridiska saknas,
torde likväl vara säkert, och detta är i sanning mer ån
tillräckligt att ådagalägga det okloka och rättsvidriga i
Polisens öfverklagade förfarande.

Att, under sådana förhållande, Hr Hultberg fortfarit
och ännu fortfar att bestrida Polismästare-embetet, är
hvad som väcker allmän ovilja och derigenom
skoningslöst vältrar hela skulden på Styrelsen, samt gifver alla
dem, hvilkas lifselement är jagt efter brister och
felaktigheter på det hållet, de farligaste vapen i händerna.
Vi bekänna öppet, att vi ej dela deras tanka, som tro,
att allt det onda, som genom Kongl. Poliskammarens
åtgärder i sådan ymnighet utgjutit sig, har en aflägsnare
källa, än Hr Hultbergs embetsfel. Att öppet trotsa den
allmänna opinionen och derigenom till ytterlighet reta
alla sinnen, har, af gammal erfarenhet, aldrig burit
sig på längden, och kan således icke gerna vara en
öfverlagd plan, utstakad af den Regering, som vill
existera. Innan Hr Hultberg tillförordnades, omtalades
han öfverallt, till och med i Crusenstolpes skrifter,
såsom en duglig och rask Embetsman. Att tillförordna
honom, kunde således ej vara ett fel. Men när
raskheten och dugligheten allt mer och mer blefvo
problematiska och aktionerna mot honom började, hvaribland
den, som å honom yrkar fästningsstraffet, intager ett
vigtigt rum, samt han icke desto mindre qvarblef på
sin plats, var den tanken naturlig, att han på högre
ort skyddades. Att sådant icke kan vara fallet, har
JustitieKanslers-Embetet, som till och med förekommit
Justitie-Ombudsman, ådagalagt, Möjligtvis har man
äfven å högre ort ansett sig böra afvakta
Hof-Rättens utslag i de redan der rörande Hr Hultberg
anhängige målen, innan man skrider till hans skiljande från
en plats, hvarpå han i en så olycklig riktning
sträfvat att utmärka sig, Emellertid inträffar dagligen den
för Kongl. Poliskammarens anseende högst äfventyrliga
oformligheten, att mången, inför Poliskammaren för
någon förbrytelse tilltalad, i sin Domare äfven finner en
tilltalad, på hvilken till och med ett urbota straff är
yrkadt. Högst betänkligt vore det derföre, om ej gränsen
för denna oformlighet redan vore inne, om det ej vore
tid på att genom ett allvarligt exempel sätta en damm
mot ytterligare våldsamheter från ett håll, der man minst
borde vänta dem och om ej närvarande Polissystems
sednaste bedrift således blefve den sista.

Freja
August Blanche
Rättsväsendet