Om Sveriges framtid
Om Sveriges Framtid.
Tal till minne af konung Carl XIV Johans tjugufemåriga regeringden 12 Maj 1843.

Under de sednast förflutna trettio åren har det Svenska folket
af sin nu regerande store konung emottagit uppmaningen, att blifva
ej allenast ett fridens folk, utan äfven den egentliga centralkraften
och utgångspunkten för Nordens frid. Denna uppmaning står i
sträng motsats till det folklynne, vi ifrån våra fäder ärft, till vårt
vanliga sätt att betrakta vår förflutna historia och de minnen, hvilka
deri förvaras, ej mindre dem, hvilka nära vår stolthet och fröjd, än
dem, som fylla våra hjertan med harm, nedslagenhet och
hämdbegär, till vårt rådande begrepp om menniskovärdet och om den art
af detta, hvilken vi skatte högst, och till de önskningar, hvilka
närmast införlifva sig med vår kärlek till fäderneslandet och dess
ära. Om den i framtiden det oaktadt omsider skall kunna segra
öfver dessa motverkande krafter, och dess åtlydnad således någonsin
komma att bestämma rigtningen af vårt samfundslif, är en fråga,
hvilken nu svårligen någon utan förvetenhet kan våga försöket att
besvara. Men uppmaningen gäller dock hela vår framtid, dess lycka
och dess ära, och vi måste fullständigt uppfatta den och förstå dess
verkliga innehåll, om vi i afseende derpå skola kunna pröfva oss
sjelfva och tydligt inse de skyldigheter, hvilka den bestämmelse,
hvarpå den hänvisar, ålägger oss. Detta bör i synnerhet nu
behjertas emedan om den tacksamhet vi till vår vördnadsvärde konung
i dessa dagar högtidligt hembära, skall vara sann, rättvis och djup,
bör den icke allenast framräckas såsom ett lofoffer åt hans
personliga dygder, utan den måste utgå ur ett verkligt erkännande af
sanningen af den grandsats, som styrt hans handlingar, och således
kunna till väckelse af mod och kraft införlifva sig med vårt eget
nit för fäderneslandets välgång.

Det första, som åligger ett folk, hvilket träder i fridens tjenst
och allvarligt vill arbeta för dess välde på jorden, är att eröfra sitt
eget land, eller, såsom det heldre torde böra uttryckas, genom
vården och förädlingen af lifvets alstringskraft hos det land det bebor
förvärfva sig rättigheten att herrska deröfver. Endast i samma mån
som denna skyldighet uppfylles, kan ett folk komma till besittning
af det nödvändiga villkoret för sitt sanna välstånd och vinna
helsans verkliga kraft, då deremot, när denna skyldighet försummas,
all den rikedom det på annan väg förvärfvar, vare sig genom
eröfringar eller genom handel, är blott skenbar och medför mer skada
än gagn. En sådan rikedom förtrycker och förslafvar nämligen
folkets egentliga lif; den har fattigdomen till tvillingbror, som äfven,
under det en lysande skepnad af lycka och magt mången gång
fängslar den blott på ytan rigtade betraktelsen, fostrar upp inre
elände och förderf och tillvexer småningom till den öfvermagt, att
han slutligen blir den segrande och bereder samhällets säkra
undergång. Detta står skrifvet på hvarje blad af nationernas häfder,
ehuru den falska ärans och den falska lyckans förvillande skenbilder
ofta nog hindra ej blott mängden utan äfven stundom den
egentlige forskaren att tydligt och klart inse det. Men den kärleksfulla
vård, ett folk utöfvar öfver sitt hemlands organiska lif, är ett
nödvändigt villkor, icke blott för dess yttre välstånd, utan äfven för
utvecklingen af dess eget menskliga inre, för framträdandet hos
detsamma af humanitetens sanna character och förädlingskraft.
Vårdarekallet af naturen tillhör väsendtligen menniskans bestämmelse,
och hon kan således icke fullständigt uppfatta den sednares fordran
och vara den trogen, om hon försummar det förra, missförstår dess
betydelse och föraktar dess skyldigheter. Det är i följd deraf en i
mensklighetens väsende djupt rotad nödvändig lag, att ett folk, som
vanvårdar sitt land och underlåter att hos detsamma framkalla ett
ädlare och rikare lif, sjelft blir qvarhållet i råhetens fjettrar och
oförmöget att uppnå någon högre och verklig cultur, vare sig uti
intellectuellt eller moraliskt afseende. Känslan af denna andliga
vanmagt förmår detsamma ofta till försöket att ifrån främmande
länder tillegna sig bildningens gåfvor, men det vinner genom dessa
sällan något annat än några yttre förgängliga prydnader, son svagt
blott undangömma den inre råhetens vidriga grunddrag. Den sanna
fosterlandskärleken har hos ett sådant folk icke någon stark och
lefvande rot, i kraft hvaraf den kan hålla ut äfven i motgångens
dagar och segra öfver egennyttans och fåfängans frestelser. Längtan
till främmande länder och en fördomsfull vördnad för främmande
seder, lagar och förhållanden öfvergå då ofta till en tänkesättets
tärande sjukdom, som bortfräter det sanna lefnadsmodet, kraften både
till handling och till lidande och genomtränger det vissnade hjertat
med det obestämdt knotande missnöjets gift. »Tala vid jorden och
hon skall lära dig» är ett gudomligt bud, hvars åtlydnad menniskan
icke ostraffadt kan försumma. Men huru skall ett folk tala till
naturen att det må vinna undervisning af henne? Om det vänder
sig emot denna sin lärarinna med inkräktarens blott vinst
beräknande eröfringsbegär och vill utkräfva hennes gåfvor såsom rof, blir
hennes röst stum och hennes anlete beslöjadt; men inom det
inkräktande folkets eget inre har hon i dess okufvade drifter
bundsförvandter, som väl småningom vexa ut till fruktansvärda hämnare
af hennes kränkta frid. Då åter menniskan går naturen till möte
med den varma kärlek, det sanna nit, som omedelbart henne
ingifvas af den djupa känslan deraf, att vårdarekallet af lifvet har
nödvändigt sammanhang med hennes bestämmelse, då är det som
naturen ej blott för henne verkligt öppnar sin rika hand och frikostigt
skänker henne medlen för hennes varelses bestånd, utan äfven
afslöjar sitt sköna anlete och inviger henne i lifvets uppenbarelse af
sitt heliga inre, samt undervisar henne, i vishet och tålamod, i
vördnad och förtröstan. Det är ock hufvudsakligen genom denna
undervisning, som menniskan kan lära sig att rätt förstå, högakta
och vårda den sida af samhället, som med naturen står i
omedelbar vexelverkan och hvilken det tillhör att genom ihärdiga mödor
utföra det stora verket af den sednares förädling; eller den i
egentlig mening såkallade arbetande classen. Numera bör det väl vara
icke blott för hvar och en tänkande begripligt, utan äfven af de
flesta fullständigt begripet och insedt, att de förstöringskrafter, som
uppkomma inom samhället sjelft genom den arbetande classens
vanvård och förvildning, äro dess fruktansvärdaste fiender, och att
den blott utifrån hotande inkräktningsmagten, må den vara huru
väldig som helst, är ett ringa ting i jemförelse med dem. Det
har nämligen varit dessa, som i alla skiften af vårt slägtes historia
hufvudsakligen undergräft samhället och beredt den förstöringens
afgrund, uti hvilken stater och välden under tidernas lopp slutligen
nedstörtat. Att sanningen häraf allt djupare och djupare uppfattas
af det allmänna tänkesättet och alltmer erhåller öfvertygelsens
segrande kraft, utgör en af de förnämsta triumfer, den fortskridande
bildningen i vår tid vunnit, och, vare det sagdt till detta tidehvarfs
verkliga ära, de arbetandes rätt och fordran blifva nu mer än
någonsin förr allmänneligt ocb allvarligt behjertade. Att den
arbetande måste erkännas såsom verklig menniska och följaktligen såsom
fri samt således ej mer får vara slaf, såsom det med få undantag
var händelsen hos forntidens folk, är den rättvisa och sannt
menskliga grundsats, hvilken vår tid framför de förflutna åtminstone i
orden hyllat. Men om denna grundsats uppfattas blott till hälften,
blir den falsk och leder till ett mål, som är alldeles motsatt det
hvilket man erkänt såsom det dermed verkligen åsyftade. Den
arbetande classens fordran är nämligen vida större än att den genom
den såkallade medborgerliga frihetens yttre ställning skulle kunna
anses tillfredsställd. Den gäller fastmer den djupa aktning och den
kärleksfulla vård, som hafva sin grund i det religionens och
mensklighetens heliga bud, som anbefaller menniskorna ett inbördes
broderligt sinnelag och gemensam samverkan för den sanna och högre
gemensamma bestämmelsen. Utan insigt uti den arbetande classens
betydelse för detta mensklighetens högre mål, utan aktning för dess
deraf beroende tunga skyldigheter och utan tacksamhet för dess
mödor, är den medborgerliga frihetens skänk snarare ett hån än en
välgerning. Förtrycket kan fortfara ändå och det blir ej mildare
derföre, att dess utöfning blott öfverflyttas ifrån magtens
innehafvare till rikedomens och kunskapens. Det kan således hända och
har utan tvifvel flera gånger händt, att hvad som hetat och till
den yttre formen äfven varit frihetens skänk, i sjelfva verket icke
betydt något annat än ett upphörande af vårdens skyldighet,
hvaremot det, som i forntiden hade skepnaden af blott förtryck, mången
gång, om icke alltid, var villkor och medel för verklig vård. Men
ännu djupare har frihetens bud till förbättring af de arbetandes
ställning blifvit missförstådt eller förvrängdt af dem, hvilka användt
det såsom uppmaning till de sednare att påskynda den
förstöringsakt af samhället, som i alla fall i framtiden måste blifva den
slutliga följden af deras förvildning, om denna får fortfara och tillvexa.
Det är möjligt att denna uppmaning hos många utgått ifrån
välmening och nit, men då vittnar den om ytterligt inskränkta och
låga begrepp, ej blott om samhället och dess behof, utan äfven om
framtiden och mensklighetens bestämmelse. Der den åter är
förenad med någon djupare insigt i samhällets väsende och ändamål,
är den af sådan beskaffenhet, att äfven den strängaste dom, som
deröfver kan uttalas, är för mild. — Men den fruktansvärda
verkan, dylika uppmaningar hos andra folkslag möjligen kunna
framkalla, borde vi ej hafva anledning att befara hos oss, emedan hela
vår statsförfattning, i högre mått måhända än någon annan, är
djupt genomträngd af aktning för de arbetandes värde och rätt, och
derigenom har den Svenske odalmannen inom samfundslifvet en vigt
och betydelse, som den arbetande i andra länder saknar. Honom
tillkommer ock derföre en betydlig del af den ära, som ger glans
åt våra häfder, och, hvad som är vida mer, han har ifrån ålder
varit och skall troligen äfven i framtiden förblifva vår starkaste
conservativa kraft, en upprätthållare af vår frid och verkliga frihet.
Men ehuru vi således i honom äge en aktningsvärd förkunnare af
arbetets magt och ära, måste vi dock beklagligen erkänna det
någon djupare insigt uti betydelsen af lifvets och naturens vård ännu
icke införlifvat sig med vår såkallade högre bildning. Vi söke
sällan en sådan insigt och ännu mindre förstå vi att uppskatta
rikedomen af dess innehåll. Om vi nödgas medgifva, att naturens vård
och de arbeten den fordrar äro nödvändiga för vårt yttre bestånd,
förmå vi dock ännu icke värdera deras betydelse för utvecklingen
af vårt inre till verklig förädling och bildning, i följd hvaraf vi ej
heller kunne omfatta dem med sann högaktning och kärlek. Enligt
den åsigt vi af våra fäder ärft och under våra skiftande öden
bibehållit är den handling, vi värdere högst och åt hvilken vi egne vår
verkliga vördnad, den som har characteren af hjeltebragd och
består i strid emot och seger öfver stora och mägtiga hinder,
svårigheter och faror. Men äfven i egenskap af lifvets fridsälle vårdare
behöfve vi icke öfvergifva detta hjeltebragdens älskade ideal, ty det
är icke veklingen, som den i sin vildhet trotsiga Svenska naturen
kallar till sitt möte och gifver löfte om framgång och seger. Om
hon skall underkasta sig vårdarens hand, fordrar hon af honom det
högsta mått af klokhet, mod och ihärdighet. Det är derföre, som
ganska få af menniskokraftens dristiga företag kunna i afseende på
den yttre storhetens character anses öfverträffa det, som i den
Skandinaviska klippans magra och hårda grund förmår åt den organiska
verldens ädlare alster förvärfva ett djupare rotfäste och utsträcka
menniskovårdens skyddande och bevarande välde ända intill gränsen
af det vinterns oförgängliga rike, der dennes starke väktare, kölden
och mörkret, öfver det i dödens djupa sömn nedsjunkna lifvet
hålla det glänsande svepningstäcke, som väl aldrig af menniskohand
kommer att lyftas.

Men det är ej blott med naturen, som ett folk, hvilket med
fullt allvar vill arbeta för utvecklingen af sin inre bildningskraft,
måste söka frid, utan äfven med menskligheten. Ifrån den eviga
kraft, som genomtränger hela vårt slägte och gifver detsamma dess
stora gemensamma betydelse inom tiden och verlden, utgår den
nödvändiga lag, som både för den enskilde och för folken innehåller
bestämmelsens heliga fordran. Det är åter endast genom trohet emot
denna fordran, som menniskan vinner befrielse, upplyfter sig till
oberoende af ödet och utöfvar det evigas herravälde öfver äfven den
yttre verldens hämmande krafter. Derigenom blir hon det evigas
omedelbara uppenbarelse på jorden, och det blir då genom henne som

»Lif uppgår ur förgängelsen
Och evighet ur tiden.»

Förgäter hon åter denna fordran och affaller ifrån sin trohets högsta
föremål, fattar henne ödets hand, och hennes varelse måste genom
sin förstöring och undergång gifva hyllning och bekräftelse endast åt
tidens och förgängelsens magt. Hvarje folk får derföre, i samma
stund det träder ut ur sin blott naturliga ställning och blir en
medlem inom mensklighetens och frihetens rike, en ifrån Försynens
heliga ordning utgående bestämmelse sig förelagd, hvars uppfyllande
utgör dess sanna verklighet, den enda osvikliga grunden för dess
bestånd, dess lycka och dess förkofran. Det är således insigt uti
denna bestämmelse, som ett folk framför allt bör söka, och när det
derom vinner visshet och tro, skall det med aldrig vacklande trohet
lyda dess bud och för dess ernående ihärdigt kämpa emot alla hinder,
både yttre och inre, både de hotande och de förledande. Men det
är i denna strid, som det så ofta ej blott dukar under för sin egen
vanmagt, utan äfven blottställes för frestelser, som förvirra dess
begrepp och förlama dess trohet. Ibland dessa frestelser är det
egentligen tvenne, som framför alla andra hafva magt att förleda folken
till affall och bereda deras undergång eller förnedring. Den ena är
eröfringsbegäret, lystnaden efter välde och rof. Den dæmoniska magt,
som ifrån denna lystnad utgår, är stor och har icke blott
öfverväldigat enskilda personligheter, utan äfven genomträngt hela folkslag. I
sin lägre form eller den af roflystnad tillhör dess välde en viss
utvecklingsperiod i nästan alla folkslags historia, och i samma mån
de massor den förmått sätta i rörelse varit stora och segrat öfver
de yttre hindren, har den med fruktansvärd förstöring ingripit i den
civiliserade verlden och mer än en gäng alldeles omhvälft dess
ställning. Men vid en högre utvecklingsgrad af samhället och
bildningen antager den, såsom det synes, en mildare och ädlare skepnad,
men som dock i sjelfva verket innebär ett djupare affall och är
fruktansvärdare till sina följder. Det är nämligen, då menniskan vill
rycka sitt slägte bort ifrån det evigas välde och sjelf öfvertaga
styrelsen af menskligheten och dess öden, vill sätta sig i Försynens
ställe, hylla sitt eget förstånd såsom sanningens källa och sin vilja
såsom rättvisans heliga lag. Detta högre herrskarebegär framträder
väl egentligen hos enskilde, men medelbart genom dem kan det
genomgripa äfven hela nationer, och i begge fallen lyckas företaget
stundom till en tid, men den slutliga utgången har dock alltid
utgjort en fullständig bekräftelse af sanningen af den Grekiska mythen
om Phaëthon, som, derföre att han visste sig vara Apollos son, den
högre bildningens omedelbara frukt, trodde sig hafva förmåga att
vara ljusets styresman och köra solens vagn. Men ännu djupare, än
genom eröfringsbegäret blir en nation förnedrad och sin egentliga
bestämmelse otrogen genom lystnaden efter hämnd. Det gifves
knappt någon af de tänkesättets falska rigtningar, som bero af
passionernas magt, hvilken i samma grad som hämdlystnaden
fördunklar menniskans förstånd och kufvar hennes vilja, som gör henne
ofri ända till vansinnighet, fruktansvärd, då hon kan tillfredsställa
sitt begär, men föraktlig och löjlig, då hon saknar förmåga dertill.
Detta gäller om den enskilda personligheten, men äfven och i ännu
högre mått om hela nationer. Derföre torde det äfven mången gång
inträffa, att ett folk, som har mod och förmåga till en fullständig
och genomgripande sjelfpröfning, slutligen finner, att den inre hemliga
orsaken till aftyningen af dess kraft, till ombytligheten i dess
grundsatser, till retligheten i dess lynne, är den förtryckande och
qväljande känslan af ett vanmägtigt hämdbegär. I hvarje folkslags
historia, så vida denna i mer eller mindre män införlifvat sig med
mensklighetens stora gemensamma utveckling, inträffar förr eller
sednare en tidpunkt, då det genomtränges af den sanna frihetens
längtan och känner i sitt innersta behofvet, att blifva delaktig af
humanitetens upprätthållande kraft och omedelbart beroende af Försynens
skyddande styrelse. Men denna befrielsens himmelåtsträfvande
längtan kan icke öfvergå till bopp, förströstan och handling, emedan de
djupa passioner, som genomtränga folklynnet med tunga fjettrar draga
henne ned till jorden och hindra henne att begripa sig sjelf. Om
åter under en sådan inre strid folket får höra den milda
uppmaningen, att kasta ifrån sig ej mindre den eröfringsbegärets trånga
rustning, som endast sammantrycker dess bröst, än den hämdlystnadens
blodiga klädnad, som med hemska drömbilder förvirrar dess tankar,
för att fullständigt kunna uppfatta det verkliga innehållet af frihetens
heliga kallelse, bör det begripa att det då hör sin räddares röst.
Om det nämligen icke förmår förstå och lyda denna röst, kan den
sanna befrielsens skänk icke blifva dess lott, utan, hemfallande under
väldet af sina passioner, måste det förr eller sednare bereda sin
undergång, om det är stort och mägtigt, genom inre förderf, om det
är litet och svagt, derjemte genom yttre fienders inkräktning.

Om framför andra det folk bör skattas lyckligt, som hos sin
ställning i verlden och till andra nationer finner sin bestämmelses
fordran tydligt uttalad, då denna bestämmelse tillika är stor, ädel
och betydelserik, äger det Svenska folket onekligen en sådan lycka,
hvilken det, utan att förfalla i en djup och förnedrande förvillelse,
icke kan uudgå att både begripa och högt värdera. Utan att
förringa den stora betydelse, som tillkommer äfven andra folkslag, i
afseende på mensklighetens egentliga och högsta ändamål, torde man
dock hafva rätt att erkänna, det den djupare bildningens förnämsta
hemland i sednare tider varit och ännu är Tyskland, och detta
gäller i synnerhet om den nordliga afdelningen deraf, der utvecklingen
af menniskans innersta andliga krafter erkännes och vårdas af den
protestantiska kyrkans princip. Det är nämligen der, mer än
annorstädes, som å den ena sidan bildningen betraktas såsom ändamål
och ej blott såsom medel, och å den andra den inre lefvande
grunden till dess utveckling och fortgång hålles i helgd och skyddas
emot det förtryck, som uppkommer genom öfvervigten både af det
yttre och af det traditionella. Det är ock derföre, som den frihet,
sjelfständighet och frid, hvilka Tyskland efter mångåriga och oerhörda
strider sig i sednare tider slutligen tillkämpat, äro af så stor och
genomgripande betydelse för hela den civiliserade verlden och dess
framtid. Men af denna Tysklands betydelse följer äfven det ur
culturens fordran utgående djupa behofvet af den Europeiska nordens
frid. De med hvarandra hemligen eller uppenbart kämpande
verldsvälden, hvilkas inbördes strider sannolikt skola för en ädlare
civilisations utspridande öfver jorden blifva fruktbärande — om de, såsom
mångfaldiga tecken nu synas förebåda, komma att utföras i andra
verldsdelar, i synnerhet i Asien — skulle deremot förstörande angripa
culturens innersta och ädlaste krafter och hämma deras utveckling, i fall
omständigheterna skulle föranleda deras sammanträffande i norden, och
derigenom fridens magt blefve der alldeles upphäfven. Ifrån det
högre och verkligt andliga i tiden utgår således en kallelse till
nordens folk, att allvarligt hylla fridens ande och med ihärdighet och
tålamod arbeta för upprätthållandet af dess välde; och det är det
Svenska folket, som denna kallelse i främsta rummet gäller. Men
äger då detta folk ett tänkesätt, som öppet för en sådan kallelse,
förmår med kärlek uppfatta och med allvar, nit och trohet lyda dess
bud? — Det torde vara svårt att på denna fråga våga ett jakande
svar. Sverige har ifrån uråldriga tider varit nordens mägtigaste och
lifligaste oro. Icke blott ur forntidens natt framträda väldiga
kämpaminnen, som med den blodiga glansen af sitt hjeltelif, lik
norrskenets hemska blossande lågor, fängsla den häpnande åskådarens blick
och synas oupphörligt uppmana till bragder och strid, utan äfven
under vår sednare historia har en till nära ett århundrade uppgående
period af nästan underbar framgång på eröfringarnes bana fästat en
outplånligt lysande krigsära vid vårt namn. Dessa minnen hafva
inträngt i det innersta af vårt tänkesätt och bestämma i
hufvudsakligt mått ännu dess rigtning, äfven vid uppfattandet af
framtidens fordran och hopp. Den bittra erfarenhet af motgångar och
förluster, som sedermera fallit på vår lott, har icke förmått
fullkomligt afkyla denna vår en gång väckta längtan efter
eröfringarnes lycka och krigsärans glans, utan i stället har den till den
sednares näring framkallat hämndens och harmens frätande känslor, som
med det hemska grubblandets förvillande phantomer oupphörligt oroa
våra tankar och hindra oss att med fullkomlig frihet och klarhet
inse betydelsen så väl af vår ställning som af vår framtid. Att
friden, så snart den öfverskrider måttet af ett kortare skifte för hvila
och återhemtning, gör själen slapp, dufven och lågsint emedan den
manar blott till veklighet, till egennytta, till inskränkta
lefnadsåsigter, till låga och småaktiga sysselsättningar, då deremot kriget
återställer tänkesättets förlorade spänning, och fostrar upp ädelhet och
kraft derigenom att det framkallar rigtningen emot det höga och
stora i lifvet, är en hos oss, både af skalder och andra, så ofta
yttrad åsigt, att man svårligen kan tvifla på dess verkliga rot i det
allmänna tänkesättet. Det mannamod, hvarmed våre förfäder
trotsade faran och aktade lifvet ringa, då krigets gud fordrade det till
offer, lyser ännu genom tiderna med ett magiskt sken, och vi synas
oss begå en vanärande otrohet emot den uppmaning, dess med
vördnad bevarade minne för oss innehåller, om vi låta krigets kärlek
slockna i vårt bröst och anse fridens kallelse såsom högre. Men
om uppmaningens sanna mening af oss uppfattas, kunne vi både
vörda och lyda den och det oaktadt troget egna oss åt fridens
dyrkan. Menniskans varelse är till sin högsta och innersta betydelse
ett offer, och det storartade i hennes tänkesätt har sin rot deri, att
detta offer af henne sjelf kärleksfullt och med fri vilja hembäres, ty
endast derigenom vinner inom hennes eget bröst det menskliga seger
öfver det förgängliga. Detta gjorde våre förfäder och den character
af storhet, deras bragder derigenom förvärfvade, är derföre ej en tom
och falsk skepnad, utan verklig och sann. Men de offrade åt falska
gudar, åt roflystnaden, hämdbegäret, hatet och den egna ärans
tjusande atgudabild; och detta var djup och förnedrande hedendom.
Ifrån denna måste vi fullkomligt befria oss. Vi måste öfvergifva
de falska föremålen för våra förfäders dyrkan, men den fasta trohet,
som lifvade den, böre vi behålla. Vi böre förstå och lyda fridens
kallelse, men icke såsom ett medel för blott vår enskilda lycka och
trefnad, utan med klar insigt i betydelsen af dess högre mål, skole
vi lika fritt ocb modigt, som våre fäder, för dess ernående kämpa
både emot andliga och verldsliga fiender och i denna strid skole vi,
såsom de, kraftfullt och redligt offra allt, till och med lifvet. Då
vi åter göre detta, stride vi och falle, om vår lott så fordrar, ej
blott för vårt och våre närmastes enskilda väl, ej blott för vår
fosterjords frihet och vårt samhälles bestånd, utan äfven för det högre
menskliga, till hvars tjenst fridens heliga röst oss kallat. Då träda
våra fornminnen åter till vårt möte och, ehuru de aflagt sina
blodiga rustningar och äro klädda i fridens hvita drägter, förblifva de
likväl, såsom förr, vördnadsbjudande förkunnare af uppoffringens,
försakelsens, trohetens och hjeltemodets höga och manliga läror.

Men friden är icke ett jordens barn, utan en dotter af himmelen.
Hon måste derföre komma till oss ifrån detta sitt verkliga hem, om
hon skall kunna upprätta ett rike på jorden, som är varaktigt och
mägtigt. Det är åter menniskornas goda, det heligas magt och
fordran troget hyllande, vilja, som utgör detta rikes enda evärdliga
grund, emedan det är på dess kallande stämma som den
himmelborna nedstiger på jorden och gör menskligheten segrande öfver
förstöringens krafter. Tron på det heliga ger menniskan kraft att
utveckla sitt väsendtiiga inre och derigenom begripa sin varelses högsta
och egentliga ändamål, sin bestämmelse att blifva himmelens tjenare
och såsom sådan göra jorden till fridens verkliga hem; och denna
heliga tro uttrycker sig inom tankesättet genom de andliga krafter,
hvilka hos menniskoviljan upprätthålla rigtningen till det goda och
som heta: vördnad och kärlek. Menniskornas åsigter kunna
fördunklas på mångfaldigt sätt och begreppen förvirras, men så länge ännu
vördnaden och kärleken bibehålla väldet öfver deras vilja, har
religionen hos dem verklighet och de blifva delaktige af hennes skyddande
och upprätthållande kraft. Men om viljan fullkomligt affaller ifrån
dessa högre andliga magter och blir af dem alldeles oberoende,
försvinner menskligbetens egentliga grunddrag ifrån själens anlete och
naturens lägre, förnedrande och förtryckande drifter få välde öfver
hennes inre. När åter ett sådant affall blir allmänt förändrar sig
mänsklighetens betydelse och ställning. Hon utgör icke mer fridens
gudomliga rike på jorden, utan i stället centralområdet för
härjningen och striden; hon är icke mer naturens fridsälle vårdare, utan
den store fridsförstöraren, som grumlar den spegelklara ytan af
lifvets flod och hos den timliga varelsen i allmänhet utplånar
uttrycken af ändamål, öfverensstämmelse och vishet. Genom den allmänna
förstöringsact hon då framkallar och anför, faller hon dock alltid
äfven sjelf, ehuru hon ännu i sin undergång tror på verkligheten af
den spegelbild, högmodet håller fram för hennes förvirrade tankar,
och der hon åskådar sig i segrarens och hämnarens, stundom äfven
i martyrens, prunkande skepnad. När under sådana tidskiften af
söndring, strid och förstöring, någon väldigare personlighet träder
fram och, lik den Israelitiske hjelten i Dagons tempel, i blind och
hämdlysten ifver fattar de pelare, som upprätthålla samhällets
byggnad, lofsjunga dårarne hans djerfhet och kraft, ehuru de redan höra
dånet af de kullstörtande hvalfven, som skola förkrossa både honom
och dem sjelfva. — Det är således utvecklingen af det heligas tro
till fullständigt välde öfver menniskans medvetande, som ensam
förtjenar bildningens vördnadsvärda namn. Allt som lösrycker sig ifrån
eller inskränker detta välde, det må värderas och beprisas under
hvilken benämning som helst, såsom hyfsning eller skicklighet, kunskap
eller konst, är missbildning, lögnaktigt till sin grund och
förderfligt till sina verkningar. Under fortgången af sin utveckling, afviker
dock menskligheten den ena tiden efter den andra, på dessa
missbildningens irrvägar, ifrån sin bestämmelses rätta bana och både
slägten och hela folkslag hafva, genom sina olyckor och sin
undergång, fått umgälla det aldrig uteblifvande straffet för denna otrohet.
Det utvidgade väldet öfver det lägre och timliga, hvilket menniskan
genom den stigande bildningen förvärfvar, förleder henne att deråt
egna en kärlek, som vid jorden och tiden fängslar hennes till det
högre och eviga sträfvande ande; och genom de mångfaldiga
kunskapernas tillvexande massor, tränger det yttre med öfvermagt in i
hennes själ och drager en dunkel och kall töckenslöja öfver det, som
der lefver såsom ljusets verkliga medelpunkt; då dereraot den af
allt detta qvalfullt genomgripna känslan understundom söker sin
räddning i den undergångna vidskepelsens hemlighetsfulla bilderverld, i
det fruktlösa hopp, att der finna det andligas verkliga hem. Genom
den inbördes striden af alla dessa fiendtliga magter försvinna både
friden, ljuset och kraften ifrån menniskans inre verld, och hennes
egna tankar fly med förfäran derifrån bort, emedan der ej annat
finnes än tvifvel och oro, mörker och vanmagt. Det är under sådana
förhållanden, som hos ädlare och starkare personligheter sanningens
eviga längtan vaknar med öfvermagt öfver alla andra önskningar,
och försöker att inom alla föreställningens och begreppets områden
kämpande angripa lögnens rike, för att derigenom vinna sanningens
vissa och klara åskådning, den återställda öfvertygelsens himmelska
lycka. Denna ur tänkesättets innersta utgående strid med lögnen
och förvillelsen kallas vetenskap, och det är af denna, som vår tid
har sin djupaste och ädlaste betydelse, ty det är hufvudsakligen uti
vetenskapen och dess sträfvande, som det heliga nu, mer än i något
förflutet tidehvarf, har verkligt lif; och det är egentligen af dess
kämpande krafter, som man kan hoppas, att fridens rike på jorden
ännu skall kunna beredas. Men striden är hård och upprör
mensklighetens innersta i den grad, att icke blott tankar och meningar
genomgripas af en oupphörligt vexlande förvirring, utan en darrning
sprider sig derifrån ut, hvaraf sjelfva samhällets grundvalar svigta.
Ett af de vådligaste förhållanden i denna vetenskapens strid är åter
det, ätt flere af hennes mägtigaste fiender sjelfve bära hennes färger
och, med det nya hyckleriets förställningskonst, bekänna sig till
hennes namn. Vetenskapen utgår ur tron på sanningens helighet, och
om denna tro upphör, måste hennes lif slockna. Men för att uppnå
sitt mål, måste hon genomgå tviflets skärseld och sätta alla
menniskans föreställningar, äfven de högsta, i fråga, betvifla och pröfva
dem. Detta är oundvikligt, om äfven inom begreppens område
sanningens seger skall kunna vinnas, och fromheten misstager sig
mycket och uppfattar ofullständigt det heligas fordran, om hon deraf
såras och således försöker att med yttre hämmande åtgärder
tillbakahålla vetenskapens gång. Men om åter tviflet blir segrande och
öfvergår till förnekelse, och ännu mer, om passionerna genomgripa
tankens verksamhet, och derigenom högmodet får intaga vördnadens
plats och hatet kärlekens, samt dessa framhållas för folken såsom
föremål för deras dyrkan, då har vetenskapen sjelf fallit och är icke
mer värdig sitt namn. Hon är icke mer sanningens sökare, utan
lögnens verktyg, icke mer ljusets engel utan mörkrets dæmon. Om
hon åter äfven efter detta affall bibehåller eller till och med
utvidgar sitt välde öfver det allmänna tänkesättet, är hon en säker och
fruktansvärd budbärare af en börjande sjelfförstöring, hvilken ej skall
upphöra förr, än det slägte, som genom hyllningens af lögnens magt
gjort sitt inre lif till odlingsmark för en oupphörligt tillvexande
hädelse, försvunnit ifrån jorden.

Flera tecken hafva i vår tid framtrådt, som häntyda på en
sådan, genom sjelfva vetenskapens affall uppkommen, djupare
missbildning och hotande synas förebåda dess förfärliga följder. I mångas
föreställning ligger derföre ett hemskt och djupt mörker öfver den
närmaste framtiden, ehuru de ännu våga tvifla om det verkligen är
en annalkande natt, full af fasor och förödelser eller blott en
sammanskockning af moln, hvilken ännu under den fortfarande dagen
solen omsider skall skingra.

Om en betraktare af tiden, som allvarligt genomtränges af
dessa dystra föreställningar, med bäfvan ser sig omkring, sökande
efter de enskilda punkter af den civiliserade verlden, ifrån hvilka
hjelp kan vara att hoppas, har han anledning att, åtminstone för
något ögonblick, dröja äfven vid Sverige. Det der lilla folket uppe
i höga norden, som för tvenne sekler tillbaka, genom verkliga och
i Europas både samhällsskick och bildning djupt ingripande
hjeltebragder, förvärfvade sig den strålande segerkrans, som tillkommer
dem, hvilka kämpa för sanning och rätt, och fick denna sin ära
beseglad af sin störste hjeltes martyrdöd, samt sedermera undgått de
större frestelser, som missledt Europas mägtigare folkslag, nämligen
dem af rikedom, eröfringslycka och den lägre kunskapsbildningens
öfvermått, men i stället genom både motgångarnes tukt af
öfvermodet och den flera gånger inträffade nästan underbara räddningen
ur öfverhängande faror af verklig undergång, djupt erfarit Försynens
vårdande hand, har rättvist anspråk på en sådan betraktares
uppmärksamhet. Men om han således frågar: har detta folk verkligen
nu i sitt inre, en trohetens, vördnadens och kärlekens kraft, som är
nog stark, att omedelbart ingripa i bildningen och med andliga
vapen kämpa för samma heliga sak, för hvilken dess förfäder i yttre
strid offrade lif och blod, och derigenom förvärfvade sin oförgängliga
ära? Hvad hafve vi väl då att svara på en sådan fråga? Kunne vi
icke svara med annat, än vanmagtens, förnedringens och hånets nej!
— då försvinner alldeles glansen af vår ära, ty den egentliga, af
många nästan vidskepligt dyrkade, utgångspunkten för dess strålar,
blir då för oss alldeles främmande och betydelselös. Men skulle
ännu en ny mägtig ande kunna vakna i vårt inre, som
genomträngande oss med framtidens aning upphäfver den nuvarande
fordunklingen af vårt tänkesätt och ingifver oss hoppets ödmjuka, men
förtröstansfulla ja! — då uppstår åter i förnyad gestalt våra gamla
minnen såsom mägtiga framtidskrafter. Minnesvården på Lützens fält blir
icke blott en förkunnare af en försvunnen tids ära, som väl är stor
och ädel, men affallen ifrån lifvet och framtiden, allt djupare
nedsjunker i glömskans flod, utan det höga, nära till dyrkan vördade,
personliga minne, hvarom den erinrar, träder åter fram såsom en
förklarad ande och talar å nyo till sitt folk: »förföras ej du lilla
hop, utan lyft med nyväckt hopp ditt öga åter upp emot lifvets
stora mål och fortsätt inom den inre verlden den heliga strid, jag
inom den yttre börjat. Förtrösta ånyo på Gud, och du skall ännu
en gång, såsom förr, både vinna och behålla segren!» Men icke blott
detta vårt största och ärofullaste minne förkunnar då för oss
framtidens fordran, utan på hela vår historia falla morgonstrålarne af en
gryende dag, hvilka icke så mycket förhöja dess glans, som icke ännu
mer uppenbara dess verkliga inre, och den uppmaning till fridens
kärlek, hvilken vi under det sistförflutna tidskiftet emottagit, blir
icke mer en främmande röst utan inföilifvande sig med vårt
samfundslifs innersta grundton, förlänar hon denna en genomträngande
kraft, som i framtiden skall återställa dess välde och genom
endrägtens harmoni besegra de nu med hvarandra fruktlöst kämpande
missljuden.

Om denna bestämmelse för Svenska folket är den verkliga och
om vi skulle kunna förmå så fullständigt och djupt uppfatta dess
fordran, att vårt tänkesätt hyllar den såsom sin högsta lag, öppnar
framtiden för vårt samfundslif en ny bana, som väl är brant och
fordrar både ansträngningar och offer, men som leder icke blott till
frid och lycka, utan äfven till den sanna ärans solbeglänsta höjder,
till det den verkliga förädlingens frälsande och skyddande rike, hvars
evärdliga grund är trogen kärlek till mensklighetens högsta
gemensamma mål. Men denna bana kan icke beträdas utan hårda och
allvarliga strider. Det förvirrade, stundom temligen högljudda, sorl
af missnöje och knot, som genomgått den sednaste tiden, visar väl
att fridens uppmaning trängt djupt och upprört det allmänna
tänkesättets inre, men tillika att de hämmande krafter, som hindra den
fria åtlydnaden deraf, icke äro få. Vi hafve att kämpa icke blott
med det gamla hatets mångfaldiga magter, utan äfven ej mindre
med råheten och dess hån, än med trögheten och håglösheten, ej
mindre med svagheten, som tror sig stark, och inskränktheten, som
tror sig skarpsynt, än med egennyttan och sjelfklokheten, det ovissa
nitet och det ytliga men oroliga förändrings begäret; med ett ord,
med alla dessa små rörelsekrafter, som likt gäsningens väderbubblor,
oupphörligt pösa upp inom tänkesättet, då det icke genomtränges
och beherrskas af culturens och fridens verkliga grundkrafter. Dessa
strider kunna utkämpas med framgång och till seger endast af män,
som älska sanningen och rättvisan högre än sig sjelfva och för dem
således kunna lida det yttersta och uppoffra allt; män, som kunna
strida emot hatet, utan att sjelfve hata, och fördraga med tålamod
både smälek och förföljelse, då dessa träffa blott dem sjelfva och
icke den öfver deras enskilda intressen upphöjda sak, som är
föremålet för deras högsta kärlek. Finnes det sådana män ibland oss,
vore ock deras antal litet och deras krafter skenbart små, kunne vi
ännu hoppas, ty Försynens så ofta gifna och bekräftade löften
innehålla, att de verkligt trognes magt, ehuru samhällscharacterens yttre
skepnad vanligen till en tid undangömmer eller fördunklar den, dock
är den största på jorden! För desse män är också just derföre dessa
dagars högtid verklig och stor, ty den ställer fram för deras tanke
en hög och upplyftande föresyn, som visar dem huru den sanna
kärleken, då den är rik och stark, kan uthärda i sin ädla strid,
emedan den upprätthålles och skyddas af den högre magt, som leder
b&de personlighetens, folkens och mensklighetens öden.

Med den innerligaste tacksamhet och vördnad vågar jag
således vända mig till Dig, store och milde Konung, emedan det är
Du, som i ord och gerning till oss framburit fridens heliga budskap
och uttalat vår verkliga framtids vördnadsbjudande kallelse. Det var
i en ställning af hotande och stora fåror, som det Svenska folket
kallade Dig till sin genom brott och olyckor ledigblifna thron. Det
väntade i Dig ej blott en räddare ur stundens trångmål och nöd,
utan äfven en hämnare af lidna förluster och i mångas hjertan
framkallade ditt lysande fältherrerykte det så länge af motgångar
nedtryckta hoppet om en förnyelse af eröfringarnes tidehvarf. Du
kom och utförde räddningens stora verk ej blott lyckligt, utan på
ett sätt, som, om det med trohet och kraft vidmakthålles, lofvar ett
tryggadt bestånd äfven i kommande tider. Men att blifva organ
för den i djupet af vårt folklynne glödande hämdlystnadens oroliga
önskningar, dertill var Du för högsinnad, för mensklig, för vis: och
då Du besegrade den frestelse, eröfringens framgång innebar, blef
denna i din hand ett medel, att genom befrielsens skänk till nytt
lif återuppväcka en af Nordens starkaste folkskrafter, som genom
århundraden varit kufvad af yttre förtryck. Men för den uppmaning,
Du oss gaf att hylla fridens ande och troget utföra hans verk, var
det allmänna tänkesättet ännu, såsom det synes, icke nog renadt
ifrån det gamla hatets, krigslystnadens och eröfringsbegärets djupa
rötter, och genom den välviljans mångåriga inre strid, hvilken Du i
följd deraf nödgats kämpa, har Du förvärfvat ny ära och glans åt
tålamodets dygd, och, då Du i afseende på Nordens framtid ännu
sannolikt är den starkaste både i kärlek och i hopp, har Du blifvit
oss en vördnadsbjudande lärare både i fördragsamhet och i förtröstan.
Krigsäran har för menniskans vanliga föreställning en bländande
glans och de flesta af historiens väldigaste personligheter hafva fallit
för dess frestelse. Äfven Du har druckit djupt ur dess berusande
bägare, men ditt för mensklighetens högre fordran varmt klappande
hjerta förmådde den icke förleda till affall ifrån fridens kärlek, utan
med fromt nit nedlade Du dina segrars rika lagerkrans på dennas
och mensklighetens altar; och det var ifrån vikingaslägtets gamla
hem, ifrån Skandinaviens stormbebodda klippor, som Du inför
Europas furstar framträdde såsom fridens härold och uppmanade dem,
att i den blodiga strid, hvari de voro invecklade, icke stanna vid
dagens smärre och mer enskilda frågor, utan uthärda till dess
fridens seger öfver kriget och våldet blef fullkomligt, eller åtminstone
för ett längre skifte af den stundande tiden, vunnen. Den tid, som
omedelbart följt på denna seger, har haft fridens yttre skepnad och
det oaktadt varit i sitt inre djupare upprörd af oro och stridslust,
än sannolikt någon föregående; men din fasta tro på fridens
helighet har den dock icke förmått skaka, utan Du har både sjelf
bevarat den och, till skydd emot krigets frestelse, gjort den gällande
äfven hos andra; och, måhända mer än någon annan den verdsliga
myndighetens innehafvare, öfvertygad att den verkliga förnyelsen af
samhället måste omedelbart utgå ifrån en högre magt än den, som
utöfvas af menniskor, har Du hållit herrskarens pligt till varsamhet,
tålamod och fördragsamhet i helgd och gjort mildheten till den
mest lysande ädelstenen i Din krona.

Om i en sannolikt ännu mycket aflägsen framtid den
Skandinaviska halfön, genom sina innebyggares trofasthet, endrägt, nit och
mod, vinner betydelsen af ett mägtigt fäste, som emellan tvenne
med hvarandra kämpande eröfringsvälden ifrån norden kraftigt
skyddar den högre bildnings fridalstrande lif, hvilken det framför andra
synes vara de Germaniska nationernas bestämmelse att utveckla; och
om vi derjemte genom mannatro och mannavett återeröfrande det
sköna namn af manhem, hvartill det vilda mannamodet ensamt icke
kan rättfärdiga våra anspråk, genom inre andlig cultur, sjelfve
bidraga till herraväldet af den mensklighetens innersta grundkraft,
som är fridens enda sanna och eviga källa; — då och först då
vinner det stora hopp, som utgjort dina Konungsliga tankars lefvande
medelpunkt, sin fullbordan, din varma kärlek uppnår sitt mål och
timman slår för uppfyllelsen af din lefnads bön, den Du med tro
ocn offer ihärdigt framburit både till menniskor och till Gud!

Israel Hwasser
1840-talets verk
Tal
Statsvetenskap