Boken om vårt land/Kapitel 169
I tider av stora olyckor händer ofta, att Gud kallar 
kraftiga redskap till att återupprätta de nedslagna folken 
och de bedrövade hjärtan. Ett sådant kraftigt Guds 
redskap var Arvid Horn, den störste och bäste statsman, 
som Finland dittills frambragt. 

Han var född på 
Vuo-rentaka gård i Halikko 
socken år 1663 och hörde till 
samma berömda adliga 
släkt, Hornarna till 
Kan-kas, som de ryktbara 
fältherrarna Evert och Gustav 
Horn. Han började sin bana 
som fattig student i Åbo, 
gick sedan i krigstjänst och 
stred i främmande land mot 
turkarna. År 1696 var Horn 
i Uppsala, och då hände, 
att änkedrottningens 
hästar skenade utför 
slottsbacken. Kung Karl XI ropade: »Kan ingen frälsa 
drottningen?» Varpå Horn red med sådan fart mot hästarna, 
att de störtade omkull och hans egen häst med, men 
drottningen var räddad. Från denna dag var hans lycka gjord. 
Han fick ett befäl och blödde under Karl XII:s första 
segrar såsom en bland hans tappraste drabanter. När 
Polens konung avsattes och en ny konung kröntes, förde 
Horn såsom föhit hans landsman Arvid Wittenberg 
befälet uti den polska huvudstaden. Men han gillade icke 
det polska kriget, fick tillstånd att återvända till Sverge 
och blev där den främste mannen i rikets råd. Han hade 
ett tungt och otacksamt arbete i de svåra tiderna, när kung 
Karl var långt borta och allt var i villervalla. Han hjälpte 
många olyckliga finska flyktingar i Sverge; han visste 
råd, när de flesta ansågo riket vara ohjälpligt förlorat. 
Föga fruktade han konungens onåd eller ovänners 
smä-delser, endast han kunde rädda riket från undergång.

Horn var den, som främst drev igenom det fria 
statsskicket efter konungens död; han var också den ledande 
mannen i rikets styrelse mer än 18 år därefter. Då slöts fred 
med alla fiender. Riket återhämtade sina krafter, 
oredorna botades, skulderna betalades, välståndet återkom 
och Sverges rikes förbättrade lag stadfästes under Horns 
styrelse år 1734. Denna 1734 års lag utgavs år 1759 även 
på finska språket och har alltsedan dess värnat alla 
medborgares frihet och rätt. 

Vid denna tid uppstod Finland såsom ur askan. 
Redan på hösten år 1721 begynte flyktingarna återvända 
från Sverge, icke aktande havets stormar, i vilka flere 
förgingos. Om vintern, våren och sommaren 1722 voro 
vägarna uppfyllda av sådana återvändande flyktingar och 
frigivna fångar från Ryssland, vilka i stora skaror, under 
nöd och bekymmer, uppsökte sina forna hem i det förödda, 
men alltid kära, efterlängtade fäderneslandet. Vägarna 
voro förfallna, broarna borta, inga hästar, inga livsmedel, 
ödemark överallt. När dessa flyktingar återfunno 
platsen för sin forna gård eller by, voro husen brända, 
utplundrade eller utan fönster och tak, brunnen fylld med jord, 
skog växte på åkerfälten, fåglar hade sitt näste uti den 
vanvårdade, övergivna kyrkan. Barn frågade förgäves 
efter sina föräldrar och föräldrar efter sina barn. Ingen 
visste deras okända öden; endast sällan återfanns någon, 
som man trott vara för alltid förlorad. Och ändock 
ut-göto dessa fattiga flyktingar tårar av glädje, när de åter 
beträdde den kära hembygdens mark. De begynte med 
förnyade krafter åter uppbygga stugan, röja ängen, 
upp-gräfta åkern och vandra långa vägar för att skaffa sig 
en häst eller en ko. Styrelsen i Sverge understödde dem, 
beviljade skattefrihet på vissa år och sände hit skickliga 
män att undersöka landets ställning och föreslå medel till 
dess förbättrande. 

En så stor förödelse var icke strax gottgjoid. Det 
gick långsamt, under mycken möda, mycket tålamod, 
mycken försakelse. De första skördarna slogo fel; den 
första nya boskapen sönderslet§ flerstädes av rovdjuren. 
Många av dem, som återvände, funno sina gårdar 
upptagna av nya inbyggare, och det dröjde länge, innan ord-
ning och lag, innan Guds ords predikan och skolornas 
undervisning åter kommo i gång. Men det gick likväl framåt: 
hopp och förtröstan underlättade alla försakelser. Åbo 
akademi kom åter i verksamhet, och fem eller sex år 
efter freden begynte det förödda landet åter att blomstra. 

Emedan kriget bortryckt de yngre männen, såg man 
i början landets folk för det mesta bestå av gubbar, 
kvinnor och barn. Efter hand uppväxte barnen, gifte sig 
tidigt och upptogo öde hemman. Gud har nedlagt en 
sådan kraft i naturen, att den liksom skyndar att ersätta 
stora förödelser. I varje hushåll den tiden uppväxte en 
förunderligt talrik skara av barn. Och så ökades 
folkmängden hastigt, så att inom föga mer än en mansålder 
hade landet åter lika många inbyggare som före det stora 
kriget. 

 Given Herren, eder Gud, ära förrän han låter mörkret komma, och förrän edra fötter snubbla på bergen, när det skymmer. Jerem. 13: 16. 

 Med underbara gärningar bönhör du oss i rättfärdighet, du vår frälsnings Gud, du som är en tillflykt för alla jordens ändar och för havet i fjärran. Ps. 65: 6. 

 De, som så med tårar, skola skörda med jubel. De gå åstad gråtande och bära sitt utsäde; de komma åter med jubel och bära sina kärvar. Ps. 106: 5, 6.

Boken om vårt land