Den nya Grottesången


DEN NYA GROTTESÅNGEN.

Inledning 
Medan jag uppehöll mig i Hildesheim på besök hos biskop Bernward, som ännu efter 900 år lever där i sina verk, hände det en kväll, då fullmånen lyste, att jag träffade en man, dubbelt så gammal som biskopen och ännu vandrande bland oss. Det var i den lilla smala Judenstrasse, som åt rådhustorget till blir trängre och slutligen så trång, att månen, som stod i bakgrunden, liknade ett silverstreck, draget mellan två åldriga hus med höga gavlar, burspråk och småtorn. Jag såg en tämligen högvuxen skepnad i kaftanlik rock gå framför mig, greps av en aning och påskyndade mina steg, så att jag före honom hann gatans mynning, då jag vände mig om och, mycket riktigt, igenkände det egendomliga ansiktet. Skepnaden var Ahasverus. Ansiktet var icke mer förvittrat än när vi träffades förra gången, då han, efter ett besök ombord å »Den flygande holländaren», var på väg till Prometeus uppe i de armeniska bergen, och han såg just icke gladare ut än då. Vi hälsade som gamla bekanta, och då jag föreslog ett samtal på bänken vid Rolandsbrunnen, hade han ingenting däremot.

- Vad har du att säga eller vad vill du, att jag skall säga? sporde han.

- Vad jag vill, att du skall säga? Omöjligt, att du kunde utsäga allt, vad jag av dig ville höra: de rön du gjort under en snart tvåtusenårig vandring över vår jord. Kan man vara så nära källan för ett vetande utan like, utan att vilja hämta ur henne? Vad betyda alla historiska arkiver och biblioteker mot dig?

- Du är allt fortfarande vetgirig om det förflutna?

- Naturligtvis.

Ahasverus skakade på huvudet och såg med en underlig blick uppåt månen.

- Jag är lika värdelös som de historiska arkiverna. Det förflutna är värdelöst; det kommande även. Människosläktet skall dö ut, vår planet förstöras, vår sol slockna. Var är då det vetande vi samlat? Var frukterna av vårt jäktande och ävlande? Tro likväl icke, att jag är likgiltig för vad som skett och sker! Tidens förskräcklighet, som jag mer än någon prövat, skulle vara mig förskräckligare, om jag icke sysslade med något, än med det förflutna, än med framtiden. Vad framtiden vidkommer, efterspanar jag tecknen till vårt släktes undergång. Ett verkligen intressant studium.

- Giv mig då dessa tecken!

- Hör ett bland många! Om du kan tro mig eller ej, men jag har gjort den iakttagelsen, att människorna, i trots av alla vetenskapliga strävandens tillväxt, varda allt mindre vetgiriga. Ungdomens vetgirighet slocknar nu tidigare än fordom. Vad angår bemödandet att tränga tillbaka i det förflutna, begränsar det sig alltmer till den officiella och honorerade forskningen, som bedrives av ämbetsplikt. Du vet otvivelaktigt, vad vetgirigheten om det förflutna är, sedd i stort. Den är för människosläktet detsamma som viljan och förmågan att minnas, att erinra sig är för människan. När hos henne denna vilja - ytterst beror all förmåga av drift och vilja - när den slappas, är det ett tecken, att ålderdomen är inne och döden nära. För gångna släkten voro förfäderna heliga, och arvsägnerna om deras gärningar den dyrbaraste av alla skatter. I våra dagar skulle man vara en industriidkare av sällspord art, om man icke brände deras ben till, låt mig säga, blanksmörja, och samtliga intygen om deras gärningar till aska, om man vore i tillfälle därtill och därmed förtjänte litet guld. Vad angår framtiden, så huru många äro de, som bry sig om den? Det är sant, att samhällena, för att icke redan nästa släktled gå under, sörja, om än med knot och knussel, för barnens uppfostran. Men är det med den omtanke för rasens bestånd och blomstring genom århundraden, som utmärkte de gamla folken? Nej. Och de, som vuxit upp i deras skolor, vad mena de allra fleste bland dem härom? Har du icke sett de unges förvåning, om en gubbe sätter ett träd, vars frukter han har ingen utsikt att själv få njuta? Nej, min vän, mer och mer lösa sig länkarna mellan det förflutna, närvarande och kommande. Mer och mer lever man ögonblickets liv. Men tror du, att en kedja, vars länkar lossna från varandra, skall länge hålla? Människosläktet närmar sig sin undergång. Det är min tröst. Den ohyggliga Grottekvarnen skall upphöra att mala. Den och jag få vila.

Jag fäste mig vid ordet »Grottekvarnen», som kom oväntat på den gamle israelitens läppar.

En sägen förtäljer, att jättemörna Fenja och Menja hade roat sig med att från underjorden kasta upp två klipphällar på Midgards yta. Någon gjorde av dessa hällar kvarnstenar och skänkte dem till konung Frode Fridleifsson. Ödet ville, att samma jättemör tillfångatogos under ett krig i Svitiod och såldes som trälinnor till Frode, som lät dem draga kvarnen, kallad Grotte. De malde guld och trygghet åt konungen och fred åt hans folk och välvilja mellan människor. Men då Frode, förhärdad av guldlystnad, vägrade dem nödig vila, malde de eld och död över honom och läto kvarnen gå med sådan fart, att stenarna sprucko och resvirket störtade ihop.

Jag fann, att denna sägen var välbekant för Ahasverus. Han kände till och med en vida äldre upplaga av den, som han hört, när han i första århundradet efter Kristus gjorde sin första vandring genom Svitiod. Kvarnen Grotte, sade han, var, enligt vad då troddes, ofantlig. Hon var stor som världen. Hennes mittelstolpe var världsaxeln, kring vilken himmelen, likasom hennes löparesten, svängde. Hon malde guldålderns glädje och lycka åt människornas första ätteled. Dina fäder ha, likasom mina, föreställt sig ett paradis för mänsklighetens barndom, anmärkte vandringsmannen. De ha, som mina, föreställt sig, att paradiset stängdes genom synden, själviskheten, som fått sin allmängällande symbol i guldtörsten. Jag vet icke, om paradismyten har en verklighet bakom sig. Så mycket må jag dock säga, att det är ett psykologiskt misstag, om man mot denna myt åberopar vittnesbörden, att vi ursprungligen icke kände metallernas bruk och måste bo i jordhålor eller klippgrottor, omgivna av en fornvärlds vilddjursskaror. Liksom om man icke under villkor, som förekomma nutidens människor hårda, kunnat leva lycklig, ja ända in i livsroten lycklig! Man glömmer, att människosläktets barndomsfantasi kunnat giva glans och skönhet åt allt, även åt mödorna, farorna och döden. Man glömmer, att tillgivenheten och kärleken kunde lyckliggöra då så väl som nu och mer. Jag vet någonting därom. Avlägsna folkstammar, ansedda som de uslaste, de lägst stående, de olyckligaste av alla, har jag under mina vandringar sett och noga iakttagit, långt innan européer hörde dem omtalas. Tror du, att de alla voro olyckliga i sin brist på materiell kultur, och att de alla voro föraktliga? Tror du, att Afrikas buskmän voro olyckliga, innan de fingo de vite till herrar? De kunde icke föreställa sig en bättre värld än den, vari de voro försatta: de jagade tillsammans, delade jaktbytet, övergåvo aldrig sina sjuka och sårade, ljögo icke, bedrogo icke, voro barnkära och visade sina gamle vördnad. Fråga Johan van der Welt, Burehell, Moffat, mina efter- följare bland dem, om jag överdriver, då jag säger, att de voro lyckliga. Och var finner du levnadsglädjen, om icke i sammanlevnad och samarbete med vänliga och trofasta medmänniskor, om icke i kärleken och vänskapen och i den barnsligt friska och glada inbillningskraften, som gör faran till ett äventyr, mödan till en lek, döden till en port, som öppnar sig till leende ängder? O den alptunga dumhet, som tror sig vinna lyckan annanstädes! Vart jag går, betäcka självmördare, som lidit av denna dumhet, i allt flere hekatomber min väg. Vart jag går, finner jag livsleda, ofta parad med lågt sinnelag, bland dem, som tillvunnit sig guldet, och missnöje, förtvivlan, onämnbart elände bland dem, som icke förvärvat det. Nej du, så visst som det finnes en sanning och så visst som de djupaste sanningarna aldrig kunnat uttryckas bättre än i symbolisk form, så visst är, att sägnen om Grottekvarnen är sann, att hon ännu går, att hon varder med vart år tyngre, kräver större arbetskrafter, kräver i mån av dem en vildare fart kring sin axel, och att hon, var skulden än ligger, maler ve och förbannelser i ökad mängd över vår jord. Månne endast över denna eländiga planet? Jag fruktar, att hon maler även däruppe - Ahasverus pekade mot stjärnorna - att hela universum är en Grottekvarn. Måtte då demonerna komma snart, som gripa hennes vridstång och svänga henne så, att hon maler sig själv i stycken!

Ahasverus steg upp. Han ville gå, men hejdade sig och räckte mig en pergamentrulle. Se där, sade han, jag antecknar då och då mina tankar och intryck. Nyss satt jag därinne i Judenstrasse hos en israelitisk gubbe, en av mina avkomlingar i rätt nedstigande led, för övrigt en barnafrom själ och ohjälplig optimist, som hoppas allt gott för alla människor av Herren Sebaot. Där skrev jag detta.

Ahasverus gick.

Grotte får trälinnorna 
På sin tron kung Frode sitter 
demantprydd purpurrock, 
ser med välbehag hur glitter- 
strödda dansarinnan spritter 
som i rytmiskt rus vid citter- 
knäppars klang och flöjters lock. 
Kanslern-Mammonsprästen kommer, 
gör en sirlig bock, 
säger: större arbetskraft 
kräver Grotte än han haft, 
vida större 
än den förre, 
den han hittills haft. 
Dina trälars kraft förslår ej, 
fastän hundratusen män, 
och den helga kvarnen går ej, 
om ej flere draga den.

Större, större arbetsflock 
kräves för de ständigt tyngre, 
ständigt tyngre kvarnstensblock. 
Giv mig ock trälinnorna, 
som de äldre, så de yngre! 
Kungen sade: o de yngre, 
o de vackra kvinnorna! 
Käre präst och kansler, måtte 
du förskona dem från Grotte! 
Skona dem, min käre präst! - 
Nej, de yngre draga bäst. - 
Nå, så tag trälinnorna! 
O, vad offer gör ej jag för 
Grotte! Tag trälinnorna, 
märk likväl: med undantag för 
glädjelivsprästinnorna, 
dansarinnorna!

Grotte får trälbarnen 
På sin tron kung Frode sitter 
och betraktar, nästan vek, 
kungabarnens muntra lek. 
Hör, den låter fågelkvitter, 
fågelgnabb och fågellock! 
Kanslern-Mammonsprästen kommer, 
gör en sirlig bock, 
säger: större arbetskraft 
kräver Grotte än han haft. 
Lyckligt, att trälinnors kved 
ger oss barn i djupa led. 
Många arbetsbäckar små 
varda till en mäktig å. 
Grottekvarnen, 
ständigt tyngre, 
har behov av trälabarnen, 
även tioårs och yngre.

Kungen svarar: trälabarnen, 
tarva icke även de 
leka någon gång och le, 
medan de 
växa upp att driva kvarnen? - 
Herre konung, giv mig barnen! 
Minns att utan tukt och vård 
växer detta lata yngel; 
nyss ju stal en sådan slyngel 
äpplen i din örtagård. 
Större, större arbetsflock 
fordras för de ständigt tyngre, 
ständigt tyngre kvarnstensblock. 
Giv mig trälabarnen ock, 
även tioårs och yngre! - 
Nå, så tag dem! Kungen sitter 
kvar och känner hugen vek 
vid de egna barnens kvitter, 
fågellock och fågellek.

Grotte är vorden en världsmakt 
På sin tron kung Frode sitter. 
Flöjt och puka och cymbal 
ljuda i hans pelarsal, 
där i nåd han skåda gitter 
gossefägring, frisk och huld, 
köpt med Grottekvarnens guld, 
hålla bal. 
Unge svear, sakser, britter, 
även en och annan grek, 
apollinisk än och vek, 
dansa där i vapenglitter, 
leka där sin sista lek, 
svinga runt och storma an 
mot varann, 
lans mot svärd och svärd mot lans, 
förtvivlad vapendans, 
av förtvivlan oförsagda, 
tills de sista ligga lik, 
vackra, blodbesköljda lik, 
på det guld- och jaspislagda 
golvets glada mosaik.

Kanslern-Mammonsprästen kommer, 
gör en sirlig bock, 
tar ur fickan i sin rock 
fram ett papper. - Här, du gode 
konung Frode, 
här i rund 
summa har du räkning över 
vad din Grotte nu behöver 
under år och dag och stund. 
Årets offer av personer 
är ej mer än tre miljoner, 
icke en i var sekund - 
offer ej fördömliga, 
då i länder, som du vunnit, 
arbetskrafter ju vi funnit 
nästan outtömliga, 
och dessutom trälajakt 
hålles nu i varje trakt 
över hela vida världen 
genom Grotteguldets makt. 
Folk mot folk ha lyftat svärden, 
och, hur fejders öde gångar, 
göras fångar, säljas fångar, 
säljas kvinnor, män och barn 
till din helga Grottekvarn. 
Icke brista 
vederlag för vad vi mista, 
trälamassor varje dag 
drivas hit i vederlag.

När vår kvarn är viss om maten, 
trygg är staten, 
trygg, orubbelig din tron, 
trygg och strålande i ära 
är nu ock vår rena lära, 
Plutus-Mammons religion. 
Grotte går sin jämna ban 
med ett guldregu hela dan. 
Kung, nu kan du verkliggöra 
det du tänkt och det vi böra: 
din beundransvärda plan, 
och på trygga 
grundmurjättestenar bygga 
det ofantligt stora templet 
åt vår gud och talisman. 
Värdig form åt vad du ämnat 
har vår arkitekt från Rom 
här i denna ritning lämnat 
till gud Mammons helgedom. 
Jord och himmel skola undra, 
när de se en byggnad, hundra - 
hundrafalt så bred och vid 
som kung Cheops? pyramid; 
tjugu gånger högre opp 
når dess topp, 
där gud Mammon å ett torn 
håller ymnighetens horn 
och på dig å kungastolen 
öser, glimmande i solen, 
en kaskad av gyllne korn. 
Och där nedom - vilken syn! 
Tjugu rader 
svindelhöga kolonnader, 
likt en trappa ned ur skyn! 
Varje sådan kolonnad 
svarar till ett stånd, en grad 
i din stat och bär upp stoder 
svarande till stånd och grad: 
överst, högt i eterns bad, 
jättestoder av vår moder 
kyrkans söner, präst vid präst, 
lutande på herdestavar; 
å kolonnerna därnäst 
dina riddare med glavar 
över stegrad häst. 
Låt så ögat glida ned 
utför sjutton pelarled 
till den lägsta kolonnaden! 
Var kolonn är här en slav, 
träl vid träl är hela raden, 
som bär UPP dess arkitrav. 
Nog man ser, att bördan känns: 
sena sträcks och muskel spänns, 
ryggen böjs och söker vägg, 
stela, ådersvällda händer, 
kramplikt sammanbitna tänder 
inom tovigt skägg, 
svullna fötter, krökta tår, 
vaden stram, 
dyster uppsyn i en ram 
svettigt hår. 
Och se blicken! Se, däri 
ur det trötta, slöa, skumma 
gnistra mot oss trälens stumma 
hat och lama raseri! 
Denna templets bottenvåning 
bygges upp, som du befallt, 
av basalt; 
men till seklernas förvåning 
bygges allt, 
allt det övriga av guld, 
som ett tecken av vår skuld 
till den gud, som är oss huld: 
nitton våningar av guld, 
murar, kolonnader, stoder, 
torn och tak i ljusets floder 
stå i eld av Grottes guld.

Frode sade: det är gott. 
Nog blir templet guden värdigt. 
Men när blir det färdigt? 
Jag har brått. 
Går din Grotte, som han gått 
med en arbetskraft som senast, 
räkna vi, att templet står 
färdigt inom tjugu år, 
konung, tjugu år allenast, 
men då må vi börja genast. - 
Tjugu? Jag som tänkte fem!

Konung, skall du minska dem 
ända ned till fem? 
Nådige gud Mammon, måtte 
då ett medel ges oss snart, 
ett, som verkar underbart 
och ger Grotte 
fyradubbel fart! 
Mäktige gud Mammon, du, 
du, vars vishet saknar gräns, 
inspirera mediet nu! 
0, jag har det, 
och jag tar det, 
ger det namnet konkurrens. 
Mediet eggar, hetsar, sporrar, 
sticker, stinger, gnager, borrar, 
nerv, som slaknat, överspänns, 
och det sveder och det bränns! 
Fogdar har du tjugufyra, 
de som Grottes gång bestyra. 
Låt dem för sitt fögderi 
redogöra varje månad, 
och du själv skall bli förvånad 
över trollerit däri. 
Den som då av Grottes mäld 
överbringar allra mest 
blir vid nästa Mammonsfest 
på din högra sida ställd 
och i riddarekapitel 
prydd med fursterang och titel, 
ärad som ett samhällsstöd 
och får bo, 
Frode, på ett slott i ro 
till sin död. 
Men den arma fogdesjäl, 
som fått minst av Grottes mäld, 
han är fälld, 
han blir träl, 
bindes vid en Grottestång 
och får draga dagen lång, 
gisslad över rygg och häl, 
tills han dignande ihjäl- 
trampas under hälarne 
av de andre trälarne. 
Konung, det är konkurrens; 
hur den eggar, hetsar, sporrar, 
sticker, stinger, gnager, borrar, 
hur den sveder och den bränns! 
Så kan Grottekvarnen snart 
gå med rent helvetisk fart.

Grotteproblemet 
Gör med minsta kraftförslösning 
guld av muskelenergi! 
Det var frågan. Här dess lösning 
i praktik och teori. 
Grottes hållande i gång 
dagen lång och natten lång 
kräver, i ett överslag, 
tio tusen liv per dag. 
Var sekund, dess draghjul dansar, 
skänker guld åt Frodes tron 
och ger tempelguld och plansar 
åt hans dyra religion. 
Slika massors närande 
vore för besvärande, 
tid- och guldförtärande. 
Utan vederlag förbrukad 
arbetskraft är billigast. 
För envar av kvarnen slukad 
fös en annan fram i hast! 
Varför ock en lag förkunnar 
statsaritmetikens dom: 
ej ett bröd åt deras munnar, 
ej en dryck åt deras gom!

Drevs du inom Grottes stätta, 
vräks du ut som lik. 
Grymhet är det ej i detta, 
blott aritmetik.

Grotte på avstånd och nära håll 
Stackars lilla trälabarn, 
som med far och mor och andra 
har från härjat hem att vandra 
vägen till kung Frodes kvarn - 
målet, med förfäran anat, 
målet för de tunga fjät, 
ser du det, ser du det? 
Ser du där vid himlens bryn 
något, likt ett kägeldanat 
moln, som stiger upp mot skyn? 
Ser du det, 
målet för de tunga fjät, 
vad med skräck, åt alla håll, 
far och mor ha efterspanat? 
Det är Frodes Grottetroll, 
det är Frodes Mammonskvarn, 
som skall krossa er, I flarn; 
spindeln, som ur edra safter 
snart skall suga nya krafter 
till att spinna, 
till att tvinna 
åt kung Frode gyllne garn, 
åt den store mänskojägarn 
gyllne garn till jägarnät. 
Ser du det, ser du det, 
ser du altaret, mitt barn, 
där ditt blod, det lätta, unga, 
varma, rena, offras skall 
åt den kalla syndatunga, 
världsförhärjande metall?

Vad som, skådat fjärmare, 
tedde sig som kägelskyn, 
formar sig för häpen syn, 
när du drivits närmare, 
till ett fjällhögt Geyserfall, 
ett kupolgestaltat svall. 
Det är Grottemäldens doft. 
Våg på våg av gyllne stoft 
ses i aftonsolens glöd 
glänsa eld- och purpurröd. 
Guldvågen kommer i strålar, som höja sig, 
spruta mot zenit och dröja och böja sig, 
sluta sig samman i dallrande fall 
till ett valvgestaltat svall. 
Guldregnskur på guldregnskur 
bygger skimmermur, 
gjuter glimmerskal 
runt en kärna av skräck och kval, 
höljer och döljer vad trollet gör 
därinnanför. 
Men du hör... 
Det ljöd på milslångt avstånd redan 
som uvars hu i furusus, 
som lommars skri i vågors brus, 
och ljudet stiger och sväller, medan 
du drives fram mot kupolens ljus; 
det störtar upp i cykloniskt gny 
ur guldregnvalvet mot himlens sky, 
det vräker ut 
i forsar av kvidan och stön och tjut, 
av jämmer och hånskri, en ryslig sång 
till rytmen och takten i Grottes gång, 
till rytmen i kvarnens skakande, 
i axelstolpens brakande, 
bommars och stängers knakande, 
i löparstenens 
och liggarstenens 
gnisslande 
och visslande, 
och klagan och hån 
och vin och dån 
bli en enda röst 
som ur helvetets bröst.

--

Vilket vimmel över ängden! 
Grottekärnans glitterskal 
öppnar sig för nyanlända 
trälaskaror utan ända, 
hundratal och hundratal. 
Flock på flock 
drives fram till Grottes block. 
Det är ordning i det hela, 
ingen villervalla spord, 
fogdetjänare fördela 
rätterna för Grottes bord. 
Främst i varje flock gå barnen, 
förda av en offerpräst, 
till sin vridstång in i kvarnen, 
kvinnor sen och män därnäst.

Ja, vad vimmel över ängden! 
Över mängden 
blinka lansar, 
skina pansar, 
det är Frodes män till häst. 
Krigarglavar, 
fogdestavar 
reda allt. Framåt, I slavar! 
Fram, I slavar, 
fram vid slag och hugg och spark, 
in bland Grottehjulets navar 
på dess blod- och gallbesköljda, 
dess av trampade kroppar höljda 
mark. 
Fram, fram, 
offerlamm!

Grotte mal med kraft och hast, 
dagar, nätter, utan rast; 
löparstenens klippa svänger, 
bjälkar, bommar, hjul och stänger 
kretsa kring sin axelmast, 
ila, så att ögat hissnar 
inför denna vilda färd. 
Närmast mittelstolpen vissnar 
barnaskarans blomstervärld. 
Märks den lilla kroppen slapp, 
livas han med gisselrapp. 
Grotte har ej råd att mista 
ens den sista 
gnista 
av dess späda levnadskraft; 
därför hugg med snärt och skaft! 
Tårar strömma, kinder blekna, 
läppar darra, senor vekna. 
Kvid, du trälabarn, och gråt, 
om det lindrar, men framåt! 
Gråten sinar i den djupa, 
hemska ångesten att stupa 
under deras fötter, som 
komma närmast där bakom. 
Själv du nödgas trampa mången, 
som för dina fötter kom, 
där du skjuter för dig stången. 
0, vid detta dova tramp, 
som du ständigt hör bakom, 
griper liten hand i kramp 
om den stygga, stygga stången.

Själva krampen är för svag, 
och du famlar, släpper tag, 
tumlar ned på trötta knän, 
stupar så i döden hän, 
trampad till en blodig deg 
under tusen andras 
kvalförtyngda steg. 
Röda droppar ymnigt pärla 
från de gaddbeslagna remmar, 
varmed fogdedrängens färla 
flänger mäns och kvinnors lemmar. 
Värst av hugg och slag det regnar, 
där man vacklar, där man segnar. 
Och likväl 
är ej sådan bödelssjäl 
grymmare än mången annan. 
Ångestsvett på fogdepannan! 
Fogden ock är Grottes träl. 
Minns: för honom valet gäller: 
statens högsta ära eller 
nödgas draga dagen lång, 
likt hans offer, Grottes stång, 
tills han dignar och ihjäl- 
trampas under hälarne 
av de andre trälarne. 
Därför ila, ila, ila! 
Blott en enda timmes vila 
kräver trollet varje år: 
när den stora Mammonsfesten 
förestår, 
när för guldets store gud 
och för Frode, hedersgästen, 
Grotte kläds i högtidsskrud, 
axelns topp med flaggor siras, 
rosor strös på blodig sand, 
och kring stång och bjälke viras 
gyllne kedja och girland, 
trälen kläds till Harlekin, 
trälamön till Kolumbin, 
dräkt i grönt och karmosin 
höljer deras sår och trasor, 
och i drag, som spegla fasor, 
trollas fram ett lustigt grin 
medels pensel och karmin - 
medels streck som göra, att 
munnen syns förlängd till skratt. 
Då, hur ståtlig Grotte dansar, 
prydd med fanor, bjäfs och kransar! 
Ser du offrens glada min? 
Då, hur muntert Grotte maler, 
liksom eldad av musik! 
Tusen pukor och cymbaler 
överljuda kvalens skrik. 
Vrål av röster, som förbanna, 
dränks i stolta toners gång, 
i fanfarers hosianna, 
dränks i tusenstämmigt ode 
till gud Mammon och kung Frode, 
helga körers jubelsång.

Till Herren Sebaot 

(Med anledning av Mammonsfesten är han, likasom de andre trälarne, klädd till harlekin och målad i ansiktet, så att han tyckes skratta.)Herre Sebaot, jag ropar till Dig: 
hämnd över de eländas bödlar! 
Hämnd över de väldige!

Herre Sebaot, är Du? 
Är Du icke, åkallar jag Dig fåfängt, 
men åkallar Dig, 
åkallar Dig av förtvivlan. 
Jag vill icke, kan icke undvara Dig.

Du skådar i min själ, 
och Du, den sannfärdige, vittnar: 
»Vad som pinar detta mitt arma barn, 
ej är det hans gisslade sår eller hans glödheta törst 
eller döden, som han hör bakom sig. 
Icke är det hans lekamens plågor, 
icke är det de, som ropa ur hans flämtande bröst.

Jag ser, att han vill prisa mitt namn 
under hårdare kval än dessa. 
Och bättre aktar han sig icke 
än dem han förbannar.»

Ja, Herre, jag prisar ditt heliga namn, 
och bättre aktar jag mig icke 
än dem jag förbannar. 
Men jag förbannar dem. 
Vad är det, som pinar mig 
och nödgar mig till vilda hämnderop? 
Tysta dem, Herre! 
Låt mig dö lik din son, 
som bad för sina bödlar! 
Nej, jag kan det icke. 
Hämnd, hämnd!

Är det då en gnista 
av din egen rättfärdighet, 
tänd i din avbilds hjärta, 
som bränner mina lungor, 
att de framskälva dessa rop? 
Är det Du, som ropar ur mitt bröst? 
Du har lovat komma till dom. 
Du har lovat komma, 
emedan trälarnes lön ropar, 
emedan ditt folk förtrampas 
och den fattige krossas.

Det är Du, som varnat: 
»Gråten, I väldige, 
och jämren eder 
inför det öde, som eder väntar!» 
Men de tro, att Du sover. 
Eonerna gå, och Du kommer ej. 
Dina straffänglar dröja. 
Herre Sebaot, 
jag får ju tro på rättfärdigheten? 
Det är ju Du, 
som med rättfärdigheten förtär mitt hjärta, 
Du, som ropar ur mig, 
Du, som i mig förgrymmar Dig i din vrede?

Herren Sebaot förgrymmar sig i sin vrede. 
Det är Hans rättfärdighet, som bränner ditt hjärta. 
Det är Han, som ropar ur ditt bröst. 
Då han höjer sin stav och sitt gissel,

Ve då jorden och haven!

Är det hans straffänglar jag hör? 
Men vi dröjen I? 
Skolen I ej trampa Guds vinpressar?

Vi skola trampa Guds vinpressar. 
Bärarne av vilddjursmärket 
skola vi slå med bölder, 
och de skola tugga sina tungor av smärta.

Men vi dröjen I?

Vi fördröja oss icke. 
Vi hava snöret i hand 
och murarelodet 
och mäta längden, höjden och djupet 
av de förbannelsefyllda världsklotens rymd, 
rymden, vari de välva 
skam och synder.

I skolen ödelägga den.

Vi skola lägga den samman som ett brev, 
och som fikonträdets löv 
skola dess stjärnor falna. 
Vi binda av miljoner eldris 
kvasten, som skall bortsopa dem.

När kommen I? 
Jag längtar. 
När kommen I?

Se tecknen! 
Hör dem! 
Belsasars facklor blända de väldige, 
de dövas av vällustfestens sorl. 
De se dem icke, höra dem icke. 
Men du, vars hörsel skärpes av kvalen, 
vars syn av rättfärdighetsträngtan, 
du ser skenet av hämnarnes pansar, 
du hör deras hästars hovslag i fjärran.

Jag ser skenet av svavelgula pansar, 
jag hör hästars hovslag som tordön i fjärran. 
Jag hör bruset av ett stigande hav. 
I kommen. 
Jag varder hämnad och ropar: 
förbarmande över mina bödlar! 
förbarmande över mig! 
Herre Sebaot! 
frälsa, då Du straffar!

Herren Sebaot frälsar, då Han straffar. 
Det är i kärlek Han vredgas, 
det är i kärlek...

Välsignat Hans namn!(Trälen dignar under gisselhuggen, släpper vridstången, faller framstupa och trampas till döds.)

Efterskrift till "Den nya Grottesången" 
Pergamentrullen Ahasverus lämnat mig var skriven även på den andra sidan, men så otydligt och med en sådan blandning av olika tiders och folkslags bokstäver, att jag icke kunde få någon mening därur. Dels i hopp att finna en tolk dels av nyfikenhet att få se en avkomling i rätt nedstigande led av »den vandrande juden» gick jag följande dag till det lilla bokantikvariatet i Judenstrasse. Där satt vid sin pulpet en vithårig gubbe med stor kroknäsa och hjärtevarma ögon. jag återvände ofta dit och träffade där nästan alltid en ung man, en redan frejdad odlare av de semitiska litteraturerna, städse kringgärdad med de rika skatter gubben samlat av sällsynta hebreiska, syriska och arabiska skrifter. Då jag visade antikvarien min pergamentrulle, såg han högligen förvånad ut. Icke en gång på hundra år uppenbarar sig Ahasverus för andra dödliga av det vanliga slaget än för någon av sina avlingar. Antikvarien tydde skriften på följande sätt:

»Mitt hjärta borde vara härdat mot åsynen av eländet. Jag har ju haft det dagligen för mina ögon under en tvåtusenårig vandring. Någon gång ingiver det mig en känsla, liknande skadeglädjen eller snarare triumf en över att ha fått rätt mot den nasarenske optimisten, som följer mina steg. Men djupare än denna känsla rör sig med långsamt växande makt en annan: o, att han hade fått rätt! Det finns de, som mena, att han så småningom får det, att, med andra ord, de krafter, som bekämpa eländet, vinna område från det. Så kunna kortlivade varelser döma, som knappt känna sin egen tid och om det förflutna veta ingenting mer än vad de läst i böcker.

Kunde jag med några få uttryck känneteckna det nu händöende nittonde århundradets elände i jämförelse med föregående seklers, skulle det vara: det genom industrialismen på sitt sätt organiserade och systematiserade eländet i motsats till det oorganiserade; det med teorier rättfärdigade eländet i motsats till det teorilösa; det från religionen hopplöst bortseende eländet i stället för det av kyrkan medlidsamt omvårdade, smekta, genom oförståndig allmosegivning ökade, men även lindrade, hugsvalade, ja adlade. Och slutligen: det jäsande, en fullständig samhällsomstörtning planläggande eländet i jämförelse med forna tiders stundom uppbrusande, men till regeln tåliga och apatiska.

De föregående århundradena hade många små handkvarnar åt eländet. Det nittonde har sett uppföras åt detsamma en enda ofantlig, som snart omfattar hela vår planetmänsklighet. Mytens Grottekvarn är flyttad in i verkligheten.

Det är icke endast kroppsarbetarnes liv hon kräver. Hon glupar lika girigt över alla. Arbetsköpare och arbetssäljare drivas om varandra in i hennes svänghjul och stupa där och ihjältrampas. De människor äro få, som kunna anse sig någorlunda tryggade mot det hungrande odjuret. Ångesten har fått insteg i nästan alla sinnen. Sången, den naiva och äkta, som ingives av den lugna glädjen eller av hennes lika sköna fränka, den lugna sorgen, höres allt mindre från lundar, skördefält, kojor och slott. Ångesten förjagar honom. Ångesten börjar gripa även barnen.

En predikandes röst skär igenom den töckenfyllda rymden. Vad har han att förkunna? Ett budskap till de betungade eller vad? Något, som kan lätta bördan av den fasa, som trycker oräkneliga bröst?

-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- 

-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --

»Edra lidanden skulle lättare bäras, ja kanske välsignas av de idealt anlagde bland eder, om de hade något stort ändamål. Men ett sådant förutsätter en världsplan, och en världsplan förutsätter ett världsförnuft, förutsätter Gud. Men Gud är icke. Således ej heller en världsplan. Således ej heller ett ändamål med edra lidanden.»

Så ljuder denne predikares röst.

Han, predikaren, har i naturmekanismen efterletat Gud men ej funnit honom. Han kunde så gärna efterletat honom i ett kvarnverk eller ett lokomotiv. Predikaren hänvisar till naturvetenskapen, att denna tillintetgjort utsikten till en sådan upptäckt. Han kunde lika gärna ha hänvisat till väderkvarnens teori eller ångmaskinläran för samma ändamål. För fantasien är skillnaden visserligen stor mellan naturmekanismen och ångmaskinen, och enfalden kan därför anse sannolikare, att man skall upptäcka Gud personligen i den förra än James Watt personligen i den senare. Men för den, som känner naturvetenskapens metod, som är tillämplig allena på världens mekaniska aspekt, är det icke underligare, att Gud ej påträffas där, än att urmakaren ej påträffas inne i sitt fickur. Naturvetenskapens själva metod är sådan, att den icke kan sätta hävstänger eller bräckjärn mot något ideellt. Vad den förstör, är den mytiska uppfattningen av det kausala i naturen, vilket icke är detsamma som det kausala i världen. Ty denna har även en annan aspekt än den mekaniska: den psykiska och teleologiska. Och inom dessa båda fasader, vad bor där?

Emellertid är den fromma enfalden benägen för misstanken, att djävulen dväljes och verkar i naturvetenskapen, likasom den ofromma enfalden är, med predikaren, färdig att åberopa naturvetenskapen för den teoretiska materialismens dogmatik.

Nej, I fromme, söken djävulen icke i de exakta vetenskaperna! I haven honom alldeles inpå er i den praktiska materialismen, vars mest gigantiska uppenbarelse är anden i det nittonde århundradets industrialism, i dess ofantliga Grottekvarn. Där är djävulen mjölnaren, om djävulen är den hänsynslösa egoismen. Där är han.

Han arbetar där och tiger. Men grundsatserna, enligt vilka han verkar, förkunnas av hans kära syster vulgärfilosofien, vars ombud den nämnde predikaren är. Naturens lagar, säger denne, är människans sedekodex. Vad i övrigt kallas moral är konventionellt. Naturen vill, såsom den allmänna striden om tillvaron ådagalägger, att den svage skall gå under. Utvecklingens hela hemlighet ligger i den starkes seger och den svages undergång. Barmhärtigheten är fördenskull en hämsko på utvecklingen, ett brott mot moralen. Samhällets väldige handla som sig bör, om de suga till sig de fattiges sista must och mynta till guld vad de värnlöse ha av muskelkraft.

Tack, kära syster, för dessa präktiga och solklara lärdomar, viskar den praktiska materialismen, när han tager psalmboken för att gå i kyrkan. Jag hade förut vissa betänkligheter, ingivna av Moses och Jesus, mot en följdriktig tillämpning av mina grundsatser. Du har befriat mig från skruplerna. - Och han går till kyrkan och lyss med en uppsyn av fromhet och respectability till orden: »vad I haven gjort den ringaste av mina bröder, det haven I gjort mig».

Tragikomiskt är, att denna folkfientliga vulgärfilosofi har sina mest högljudda förkunnare bland socialistledarne. Mycken dumhet har jag under mina sekellånga vandringar mött och föga vishet. Men detta är den största dumhet jag bevittnat i världshistorien. Anhängarne av det bestående goda och anhängarne av de bestående missbruken hava bådadera skäl att vara tacksamma för denna dumhet. Om strävandet för den kroppsarbetande klassens befrielse hade i sitt nuvarande omogna, okritiska, revolutionära, för samhällskonstruktioner av tvivelaktigaste halt uppträdande socialistiska skede hissat korsbanerets, den religiösa socialismens, d. v. s. kristendomens fana, skulle följderna blivit oberäkneligt genomgripande och, som jag tror, fördärvbringande. En annan tid skall komma, då det sker. Man får då se med vilken verkan.

Dumheten är emellertid förklarlig. Den rådande vulgärfilosofien är sådan, att hon måste göra våldet hänsynslösare och de svage förtvivlade. Det är väl detta socialistledarne vilja. De hoppas, att de senare skola ur sin förtvivlan hämta styrka till kamp och seger. Illa beräknat. Ideella krafter, religiösa krafter fordras för att hålla arbetaremassorna tillsammans. Därtill duger icke egoismens evangelium. Bryta staven över samtlige socialistledare kan dock icke ens jag, Ahasverus, den kalle pessimisten. Hjorden hade ännu under medeltiden herdar, som med åberopande av nasarenens läror och å den mäktiga kyrkans vägnar ingrepo till dess beskydd. Medlidsamme positivister och ateister, som tro på Utopia i stället för på Gud, ha sedan måst åtaga sig försvaret och stundom gjort det med en hängivenhet, som synes visa, att Han, på vars tillvaro de icke tro, är i deras hjärtan. Jag erinrar mig härvid några ord av en fransk vetenskapsman om nos jours troublés ou Jésus n'a pas de plus authentiques continuateurs que ceux qui semblent le répudier.

Konung Frodes stat är följdriktigt uppbyggd på de grundsatser, som den omnämnda vulgärfilosofien predikar. De satser, för vilkas fräckhet humanismens anhängare och kristendomens häpna, äro där de officiella sanningarna. Jag vet lika litet, om det kristianska rättfärdighetsriket kan förverkligas, som om en stat kan byggas på de av Marx lagda grundvalarna. Men vad jag vet är, att den ateistiska väg, som nutidens socialistledare valt till sitt Utopia, leder icke dit, utan till kung Frodes Grottekvarn» -- -- --

På denna betraktelse följer några utdrag [Ur kanslern-Mammonsprästens festpredikan. /korrekturläsarens anm.]

Ur kanslerns-Mammonsprästens festpredikan 
Att Grotte kräver offer, det är sant, 
men vår kultur är ju ett offerväsen, 
och Grotte vår kulturs representant. 
Naturen är ju ock ett offerväsen, 
den fordrar allas våra liv i gärd 
på sin omätligt stora offerhärd. 
Det är ju sagt: allt kött är hö; 
det är ju sagt: vi vissna hän som gräsen, 
och kungen själv - förlåt! - skall en gång dö. 
Och då nu alla äro offerdjur, 
ja, Frodes liv - förlåt! - skall ha en ände, 
vad mer, om trälen dör för vår kultur? 
Beröva Grotte honom vore stöld. 
Det hövs en träl att dö på sitt elände 
med samma mod som krigarn på sin sköld. 
Kristianismen var en samvetsböld: 
i mannahjärtan pjoskets gift han sände. 
Hur väl, att samfundshälsan återvände! 
Den grep omkring sig, österns själapest, 
därhän - jag blygs för minnet - att det hände, 
att även jag som ung blev Kristuspräst. 
I detta tunga kall var det min tröst, 
att den, som framför nasarenens altar 
sin kristianska offertjänst förvaltar, 
kan bära Mammons altar i sitt bröst. 
Så gjorde jag, så gjorde hundra andra. 
Visst var det obekvämt men ej att klandra, 
ty se: vårt nya evangelium 
har, likt naturen, tillerkänt ett rum 
åt list och skrymteri vid styrkans sida 
i livets strid, som alla ha att strida. 
Slån upp vårt evangelium och läsen: 
»Den strid, som strids för levnadsnjutningen, 
är konstnärn, som besörjer gjutningen 
med lägre väsens malm av högre väsen; 
som danat ögats ljus fram ur det skumma 
och manat ljud och röster ur det stumma 
och räv- och mänskoslughet ur det dumma, 
ger segern åt det starka och det sluga 
och nödgar styrkan för det sluga buga 
och ställer våldet högt, men högst till sist 
list.»

-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- 
-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --

Förkunna högt, fanfar, från bygd till bygd 
befrielsen från Kristusreligionen, 
som gjorde dygd till blygd och blygd till dygd - 
som var ett hinder för evolutionen 
och var ett hån mot universums lag, 
den lagen: liv åt kraftig, död åt svag! 
Hon var ett dumförmätet bud att hjälpa 
den uselhet naturen själv vill stjälpa. 
I hennes sjuka fuktighet kom ärg 
på våra drifters stål och över tingen 
en ideal och onaturlig färg. 
Hon sög ur njutningsglädjen must och märg, 
gav som dessert på nöjet samvetsstingen. 
Hon föll, och världen andas friare, 
allt sedan Mammon sände siare, 
som givit kraft åt vad de fleste tänkte, 
men fegt i hjärtats tysta djup försänkte. 
Ljud högt, fanfar, för desse siare, 
för desse själarnas befriare, 
som hävdat käckt åt människonaturen 
den rätt, som dittills förbehölls åt djuren, 
den rätt, som heter lust och är moralens grund, 
motiv för mina gärningar och edra, 
fast Kristusläran velat den förnedra 
till privilegium för svin och hund. 
Hell siarne, som byggt på fasta grunder 
vår dogm, att miskund med den svages lott 
är mot evolutionens lag ett brott - 
fullkomningslagen vill, att svaghet skall gå under. 
Nu springer Lasarus vid Grottestången 
på sårig fot, till dess han stupar kull, 
och orgien grumlas ej för fattigmannens skull, 
och utan désaccord vid yppigt bord är sången.

-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- 
-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --

Moralens grund är lusten rätt och slätt. 
Men då - hur går det med vår samhällsrätt? 
Om brodern för en guldbit mördar brodern, 
och sonen modern? 
Ja, vänner, det är hans privata rätt. 
Men lusten, som privat, har, som I veten, 
sin fulla motvikt i utiliteten, 
som stiftar lag mot mord, och detta just 
för att vi ostört njuta må vår lust. 
Ej i namn av rättfärdigheten, 
som fåfängt i världen I efterleten, 
nej, i namn av utiliteten 
straffa vi mördarn, och detta just 
för att i trygghet njuta vår lust. 
Men straffa rik och fattig lika vore 
ett brott mot Mammon, bör envar förstå, 
då Mammon själv är nådig mot de store 
men har till undergång bestämt de små.

-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- 
-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --

Ur lustens rot går egoismen fram, 
den förr så smädade 
och hädade; 
den växer upp med väldig stam 
och yvig krona, i vars skygd 
vår stat på säker grund är byggd. 
Ur egoismen växer klassintresset, 
för oss, de höge spelarne, trumfässet 
uti vår politik, real och hälsosam.

-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- 
-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --

När denna värld ännu var galen 
och stirrade sig blind på idealen, 
gick Grottekvarnen tung och trög 
som i en barbackväg en klumpig drög, 
och de, som ärligt dyrkade 
sin nasaren, påyrkade 
åt trälen någon ro och fullt tillräcklig näring. 
Nu, när han ingen näring får 
men hugg och sår, 
nu han I sett, hur Grotte går, 
hur han i Frodes sköte sår 
sin oerhörda gyllne äring. 
Ja, vår reala politik 
är framgångsrik och ärorik, 
och mer än Adonai och Oden, Zeus och Ammon 
är ärorik och full av nåd vår Mammon.

-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- 
-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- 

Poesi
Viktor Rydberg
1890-talets verk