Pestalozzis betydelse i skolans historia

Pestalozzis betydelse i skolans historia.

I dessa dagar hava inom den
pedagogiska världen firats fester till minne av Johan
Henrik Pestalozzis födelse. Icke blott i
hans hemland Schweiz utan även i
Tyskland och den skandinaviska norden — i de
land, där den germanskt protestantiska
kulturen skapat en högre folkbildning — hava
vännerna av en rationell uppfostran på
sedligt religiös grundval slutit sig samman för
att erinra sig den lille schweiziske
skolmästaren.

Vad var då anledningen till, att han
kommit att spela en så stor roll i
undervisningens historia? Var det blott hans snille?
Var det en glänsande bana? Därtill
bidrogo omständigheter av sådan art, att de
givit hans minne större glans än som
betingas av lysande förståndsgåvor och en
framgångsrik levnad. Den egentliga
hemligheten med hans djupt ingripande
betydelse som pedagog är att söka i hans
väsens innersta källsprång, i hans kärlek till
ungdomen, i hans hängivenhet för sina
idéer. Hela hans liv bär därom ett talande
vittnesbörd.

Redan som barn gick han medlidsam
ikring bland elända och lovade då sig
själv att som vuxen bringa hjälp. Vid
mognade år grundlade han mitt under
revolutionstidens förödelser i Stans’ kloster sin
fattigskola för ett 80-tal uthungrade och
förvildade ungdomar, och han icke blott
undervisade dem utan delade med långt
driven självuppoffring i allt deras liv för
att väcka dem till sedligt medvetande och
av de halft djuriska varelserna dana
mänskliga existenser. Hans liv var ett
kärleksverk under upprepade motgångar och med
slutligt sammanstörtande av den stora men
alltför omfattande undervisningsanstalt han
grundat. Det krävdes i sanning ett rikt
mått av kärlek och offervillighet för att
uthärda i en sådan kamp. Men hans
reformidéer hava just av denna underström fått
kraft att tränga igenom.

Han hade visserligen sina fel, och han
hörde till de sökande andarne. Så hade
han tänkt att bli präst och jurist och hade
försökt sig som lantbrukare, innan han blev
skollärare och i den sysslan fann sitt mål.
Samtiden kallade honom en ideolog,
otymplig för yttre värv. Men med sina fel —
och känslan av egen begränsning utgör
kanske det svåraste martyrium för de stora
andarne — var han en helgjuten
personlighet, trogen sina ideal, för vilka han
offrade allt. I det avseendet är han ett
föredöme för alla tiders pedagoger. Den, som
icke liksom han i sin gärning gjort insats
av sitt eget jag, kan ej göra undervisningen
i sann mening uppfostrande. Han har
betonat denna centrala grundsats i all
pedagogik. Och på hans grav är till hans högsta
berömmelse ristat, att han var allt för
andra — intet för sig själv.

Pestalozzis verksamhet hade dock
näppeligen fått så stor betydelse som den fick,
om ej tidsförhållandena kommit honom till
hjälp. Jean Jacques Rousseau och
filantroperna banade väg. Pestalozzi var i
många avseenden Rousseaus lärjunge. Den
stora franska revolutionen icke blott bidrog
att göra sinnena mera böjda för folkliga
reformer utan framkallade omstörtningar,
som främjade hans verk. Man började fatta
sanningen i ordstävet, att den, som sitter
inne med skolan, sitter inne med framtiden.
Och de fördomsfulla övertygades
därigenom, att Pestalozzi bragte sina teorier till
verklighet.

När nationalkänslan vaknade i det av
Napoleon hårt prövade Tyskland, pekade
Fichte i sina berömda »Reden» på
Pestalozzis gärning såsom den väg, man hade att
gå. Den schweiziske skolmannen blev allt
mer uppmärksammad, och hans inflytande
sträcktes även till Sverige; detta röjes i
de grunder, varpå 1842 års folkskolestadga
byggdes.

De idéer, för vilka Pestalozzi kämpade,
voro ingalunda så synnerligen originella eller
nymodiga. De innebära föga mer, än vad
som måste anses vara grunden för all sund
uppfostran. Det gäller ju, att de stora
sanningarna äro de enklaste — men det är
därför icke sagt, att de äro så lätt funna.
Snillets skarpa blick upptäcker i det
brokiga virrvarret de enkla lagar, som leda
det hela.

Tal. kunde ej här ingå på Pestalozzis
pedagogiska system. Mycket av dess
detaljer är redan föråldrat. Men såsom stora
och fruktbärande grundtankar må nämnas
hans bestämda yrkande, att naturen skall
vara rättesnöret, och att därför i all
uppfostran hemmets, moderns handledning är
det första. Där hemmet är olämpligt eller
icke längre räcker till — först där tar
skolan vid, och hennes uppfostran bör i största
möjliga mån likna den i hemmet. En
sedlig allmänbildning måste föregå
fackbildningen. Skolans främsta uppgift är heller
icke att bibringa kunskaper utan att dana
karaktärer. Med få ord: han ställer
uppfostran och icke undervisning såsom
skolans förnämsta mål — en sats, som bör
skarpt hävdas ej minst i dessa dagar, då
mångläseriet och lärdomssnobberiet tyckas
vilja sticka upp huvudet.

I fråga om metoden var det hans sätt
att ge saken före ordet, att göra
undervisningen åskådlig och därmed väcka fantasien.
Hans hela strävan var ock präglad av den
djupaste förståelse av ungdomens håg, av
barnavärldens krav. Bland hans
pedagogiska grundtankar hava många redan såsom
nödvändiga begrepp ingått i det allmänna
föreställningssättet. Genom att framhålla
dem har han vunnit sin betydelse såsom en
av mänsklighetens välgörare.

Se, vad folkundervisningen före och
efter honom har uträttat! Väl är det sant,
att de ofantliga framstegen under de sista
hundra åren icke få skrivas blott på hans
räkning utan få betraktas såsom resultatet
av många ädla krafters tysta arbete och icke
minst av den moderna samhällsutvecklingen.
Och väl är det sant, att målet ännu ej
är på långt när hunnet. Men att
folkupplysningen nu erkännes såsom en av
samhällets viktigaste angelägenheter, därtill ha
vi att i ej ringa mån söka upphovet hos
den man, som vi hylla, och som vi aldrig
böra förgäta.

Icke minst i våra dagar, då så många
förförelsens röster ljuda genom tiden, ofta
fräckt angripande de ideala makter, som
skolan vill lära barnen att vörda och älska,
är det skäl, att vännerna av en
folkupplysning på sedligt-religiös och fosterländsk
grundval fylka sig ikring den store
schweizaren. Särskilt böra vi, som vilja motverka
pluggarbete och mångläsning, vi som ställa
skolans uppfostran betydligt över dess
undervisning, hålla hans minne högt. Måtte
hans ande av entusiastisk hängivenhet för
lärarekallet städse besjäla oss! Blott då
hava vi rätt fattat, blott då kunna vi i vår
mån förverkliga Pestalozzis betydelse för
skola och liv. Och det sätt, varpå en
tid utdanar sin skola, visar bäst vad den
tiden vill offra i sina idealers tjänst.

Ernst Carlson
1890-talets verk
Undervisning