Elias Sehlstedt †


<div class="layout2" style="text-align:justify">

Elias Sehlstedt.
†

Icke anade vi för några veckor sedan — och
troligen lika litet våra läsare, som då möttes i vårt blad
(n:r 14 för i år) af den ungdomlige gamles skälmska
blick och lifliga anletsdrag — att det dödsbådande
korset så snart skulle sättas under hans namn. Det
deltagande och den saknad, som nu förspörjas i vida
kretsar, skola lemna plats för ett hedrande minne i
våra literära häfder, der Sehlstedt har sitt gifna rum
såsom en af de lyckliga representanterna för en för
svenska skaldekonsten helt egendomlig diktart: den
humoristiska naturidyllen, som sträcker sina anor
ända upp till Georg Stjernhjelms »Bröllopsbesvärs
ihugkommelse», och som till sina målsmän räknat Runius,
Dalin, Bellman, fru Lenngren och C. F. Dahlgren.
Huru högt Elias Sehlstedt skall ställas på rangskalan,
behöfver ej nu af oss afgöras, men bemärkt och
ihågkommen skall han bli icke blott af dem, som skrifva
vitterhetens historia, utan af alla de svenska män och
qvinnor, som hafva sinne för en originel begåfning i
förening med ett verkligt svenskt slägtdrag hos
diktaren. Och som grafskrift skulle man kunna egna
äfven åt honom det Stjernhjelmska vixit dum vixit
lætus (»så länge han lefde, lefde han glad»); särskildt
bära våra spalter härom vitne, hvilka närmare tio år
ha fått emottaga talrika bidrag af hans penna (det
första tryckt i tidningens första nummer, 1865; det
sista i n:r 12, 1874). — Sehlstedts dödsdag var den
22 juni, och dödsorsaken koppor i förening med
hjertlidande.

Elias Sehlstedt
 Ny Illustrerad Tidning