Boken om vårt land/Kapitel 175
Mången håller sin väg för den rätta, 
 men på sistone leder den dock till döden. 

 Sal. ordspr. 16: 25. 

Konung Gustav behövde kärlek, såsom man behöver 
luft för att andas, hatet var för honom såsom ett gift. Ju 
mer han» livliga själ nedtrycktes av hatet omkring 
honom, desto mer sökte han att med nya, djärva planer 
döva oron uti sitt inre. Han tänkte ena stunden på 
Norges erövring, andra stunden på Polens krona; till sist slöt 
han förbund med Ryssland och rustade sig till ett krig mot 
Europas eldbrand, Frankrike, för att hjälpa dess konung 
mot upproriska undersåtar. Hans klara blick 
förmörkades, hans styrelse blev allt enväldigare, hans fiender allt 
bittrare. Slutligen sammansvuro sig några adelsmän mot 
hans liv. 

Den 16 mars år 1792 besökte konungen sent på kvällen 
en maskerad i den stora teater, han själv låtit uppföra i 
Stockholm. Vid midnattstid omringades han av okända, 
svartklädda personer med vita masker för ansiktet; en 
hand lades på hans axel, en röst sade: »God afton!» I 
samma ögonblick small ett pistolskott, man hörde ropet: 
»Elden är lös!» och konungens vänstra sida 
genomborrades av två kulor samt flere järnnubbar. Stödd på sin 
stallmästares, baron Essens arm, hade han nog styrka att själv 
lämna salen. Dörrarna stängdes, alla närvarande måste 
anteckna sina namn. På golvet funnos en avskjuten och 
en laddad pistol samt en stor, skarpslipad kniv. 

Stockholms tullar spärrades, ingen slapp ut, vakterna 
fördubblades. Redan följande morgon upptäcktes och 
häktades mördaren genom angivelse av den smed, hos 
vilken han hade köpt kniven. Det var en avskedad 
kapten vid namn Ankarström, en järnhård, dyster och våld-
sam man, som trodde sig vara förfördelad av konungen. 
Hans medbrottslingar, som alla tillhörde den missnöjda 
adeln, blevo snart gripna. En av dem tog gift; de övriga 
dömdes till döden, men blevo benådade med landsflykt 
eller livstidsfängelse. Ankarström ensam blev halshuggen. 
Han dog utan ånger och fruktan, med en viides 
ståndaktighet, omedveten om vidden av sitt förfärliga brott. 

Den dödligt sårade konungen levde länge nog för att 
förordna om rikets styrelse och därmed omintetgöra de 
sammansvurnas plan, som var att i första förvirringen 
omstörta den bestående ordningen. Med en ädlare 
ståndaktighet än hans mördare bar han tyst sina smärtor, 
förlät sina fiender och dog, 46 år gammal, den 29 mars år 
1792. 

Konung Gustav III har blivit så bittert smädad och 
så hänryckt beundrad, att eftervärldens omdöme om 
honom ännu icke är stadgat. Hans största olycka var, att 
han uppvuxit utan gudsfruktan, och att han levde i 
förgångna tiders föreställningar om konungars ofelbarhet. 
Han förstod icke den tid av nya tankar och stora 
omstört-ningar, i vilken han levde. Liksom de flesta rikt 
begåvade människor bar han inom sig stora motsatser: än en 
hjälte i mod, kraft, ihärdighet och arbetsamhet, än åter 
en flyktig fjäril, som glömde alla sorger och alla allvarliga 
tankar för att leka med blommor. »Snillets konung» 
kallades han, och det var hans rätta namn, men hans rätta 
plats var ej på en skakad tron. Även de, som mest 
tad-lat honom, medan han levde, begräto honom efter hans 
död, och finnarna tyckte som Fänrik Stål, att »det var 
synd om sådan ståtlig kung». 

Boken om vårt land