Boken om vårt land/Kapitel 26
(Nyland.) 

Hangö är Finlands sydligaste udde, och dess smala 
halvö skjuter med sina sandiga stränder långt ut i Finska 
viken. Där står på en enslig klippa det höga tornet med sin 

blänkfyr, som vägleder seglaren i mörka natten utanför 
den farliga kusten.*) Därför tändes Hangö fyr, när det 
mörknar om kvällen, och brinner till dess att det ljusnar 
om morgonen. Det inre av halvön är betäckt med 
havs-sand, och mångenstädes finner man här högt uppe på land 

) Långt ute i Östersjön, 12 mil från Åland, ligga några 
ensliga, för sjöfarten farliga klippor, som kallas B o g s k ä r. 
Här invigdes den 30 aug. 1882 Bogskärs fyrtom av järn, 26 
meter högt över klippan och avdelat i sju våningar. Denna 
märkvärdiga fyr mitt på öppna havet, där intet land kan ses, 
har en lysvidd av 11.4 engelska sjömil (20 kilometer) och anses 
för ett under av byggnadskonst.

ånga, vågräta vallar av klapperstenar, som havet 
fordom uppkastat vid sina sti änder, när det stod högre än nu. 
Där är också en i forntiden berömd hamn, och vid 
Drottningberget har man funnit gamla inskrifter i hällarna. Nu 
går en järnväg längs halvön, och på sydvästra udden står 
den nya staden Hangö med dess havsluft och 
badanstalt. Där utanför står fyrbåken stadig mot storm och 
sjö. Tornet sviktar icke; havet stänker sitt skum mot 
tornmuren. En sådan fast fyr kan förliknas vid ett vakande 
öga. Därför har man en visa, som heter 

Hangös öga. 

Vem är du, blida stjärna, som långt i höstlig natt 
belyser havets stormupprörda bölja? 

Än blinkar du i molnet, än ler du åter glatt, 
än tyckes du ditt klara sken fördölja. 

Är du ett himlens öga, som, fullt av kärlek, ser 
på alla jordens sorger och nattens faror ner 
och tröstar alla, som din maning följa? 

Jag är ej himlens stjärna, jag är en nattlig fyr; 
på Hangös berg är jag det torn, det höga, 
som leder seglarns kosa, när dagens strimma flyr 
och klippor lura, dem han vet så föga. 

Jag vänder om min lykta, än mörk, än åter ljus; 
var sjöman ser min flamma i havets vilda brus 
och säger lugnad: »Det är Hangös öga». 

Den vreda vågen rusar mot tornet utan rast 
och kan ej mina starka murar skaka, 
ty som min klippa står jag mot storm och böljor fast 
och vet min plikt att för de sorgsna vaka. 

Du mänskobarn, var trofast som jag uti din håg, 
och lys de vilsefarna på livets mörka våg, 
och trösta, lugna, älska och försaka!

Boken om vårt land