Boken om vårt land/Kapitel 109
Kalevala är en saga om två folk eller släkter: 
Kalevasläkten, som bodde i Väinölä, och nordanfolket, som bodde i
Pohjola. Några tro, att Väinölä varit på södra kusten av
Ladoga och Pohjola på den norra. Mellan de båda folken
var en tävlan, först fredlig, sedan fientlig. Härav delas
Kalevala i två hälfter, och sagan om Kullervo, som dödade
Ilmarinens hustru, Pohjolas älskling, är liksom skiljemuren
mellan dem båda.

Ilmarinen sörjde sin förlorade maka. Förgäves smidde
han sig en hustru av silver och guld: hon hade intet hjärta
att besvara hans kärlek. Förgäves bortrövade han sin
förra makas yngre syster från Pohjola: hon hatade och 
trotsade honom; han förvandlade henne till en fiskmås. Den
forna vänskapen mellan Väinölä och Pohjola hade 
förvandlats till fiendskap, och mellan dem uppkom ett blodigt
krig.

Väinämöinen och Ilmarinen beslöto att bortröva
Sampo, varav Pohjola blivit rikt. Vid det att de redo ut,
hörde de båten klaga vid stranden, att andra båtar fingo
segla ut i krig och hemföra byte. Hjältarna beslöto då att
färdas till sjöss. Till dem slöt sig den unga Lemminkäinen,
alltid lysten efter bragder och äventyr. Under vägen
stötte båten mot en ofantlig gädda. Ilmarinen och 
Lemminkäinen stredo förgäves mot detta vidunder. 
Väinämöinen klöv gäddan i två stycken och gjorde av hennes
huvud sin största kantele.

De tre hjältarna kommo till Pohjola och fordrade sin
andel i Sampo. Louhi svarade: ”Järpen är för liten att 
delas mellan två”; varefter hon samlade krigare för att 
försvara sin skatt. Då fattade Väinämöinen sin kantele och
sjöng allt Pohjolas folk till sömn. Hjältarna banade sig väg
genom de nio portarna i kopparberget, bortförde Sampo till
sin båt och rodde med all kraft mot hemmet. Under vägen
företog sig Lemminkäinen, alltid obetänksam, att i glädjen
skråla på havet med sin rossliga stämma. Detta hörde en
trana, som genast flög norrut och med sitt anskri väckte
Pohjolas folk. Louhi såg med förskräckelse, att Sampo var
borta, och besvor dimmans dotter Udutar att andas ett töcken
ut över havet. Väinämöinen sönderhögg töcknet med sitt
svärd, och där svärdet träffade vattnet, flöt honung i 
havet. Men nu brusade vågen, blodet flydde från Ilmarinens
kinder, och vid båtens sida upplyfte havets vidunder 
Iki-Turso sitt förfärliga huvud. Väinämöinen grep honom i
öronen och tvang honom att för alltid dyka tillbaka i 
havsdjupen. Nu sände Ukko en rytande storm; vågorna reste
sig jättehöga, bortryckte gäddbensharpan och ville 
uppsluka båten. Väinämöinen förblev rådig och lugn. Han
besvor stormen. Lemminkäinen tillredde starka skidbord,
och trygg gick båten framåt i bergshög sjö.

Den värsta faran återstod än. Pohjolas beväpnade
folk med Louhi i spetsen förföljde de flyende och var nära
att upphinna dem. Då begynte en sällsam och fruktansvärd
strid med mäktig trolldom på båda sidor. Väinämöinen
kastade en bit fnöske i havet och gjorde därav en klippa,
mot vilken Pohjabåten splittrades sönder. Louhi 
förvandlade sig till en ofantlig örn, beväpnad med klor av liar, tog
sina män på vingarna och satte sig på masten av hjältarnas
båt. Lemminkäinen högg in på örnen med sitt svärd,
Väinämöinen krossade hans klor med båtrodret. Pohjas
män störtade med brak i havet, men örnen grep Sampo,
som brast i stycken och drev i spillror kring havsytan. Därav
blevo havet och Finlands stränder för alltid rika. 
Maktlös vände Louhi, som endast lyckats rädda locket av Sampo,
tillbaka till Pohjola, och de tre hjältarna återkommo till
hemmet med spillror av skatten.

Boken om vårt land