Boken om vårt land/Kapitel 110
Förgäves letade Väinämöinen i havet sin sjunkna 
kantele. Då hörde han en björk klaga vid stranden. ”Varför
gråter du björk?” — ”Må jag ej gråta”, svarade björken
”när jag står här så övergiven? Männen skala min näver,
barnen dricka min saft, flickorna bryta mitt löv, hösten tager
min krona och lämnar mig naken att frysa uti den långa
vintern«. — ”Sörj icke mer”, sade Väinämöinen; ”när
du nästa gång gråter, skall du gråta av glädje.”

Väinämöinen tog björken och gjorde av honom en
kantele. När vårens gök gol i eken, droppade guld från hans
tunga, och därav togos kanteles skruvar. I svedjelandet
satt en ung tärna, väntande på sin fästman. Icke grät hon,
icke heller var hon rätt glad; hon sjöng för sig själv en visa
i den vackra sommarkvällen. ”Giv mig dina lockar!” sade
Väinämöinen. Och hon gav sina mjuka lockar: därav
blevo kanteles strängar.

Väinämöinen satt på silverkullen och sjöng. Kantele
låg på hans knä, och hans lätta fingrar rörde vid strängarna.
Hela naturen betogs av undran och glädje. Ekot dånade
genom bergen, havets dolda klippor uppstego till 
vattenytan, furorna bugade sig skälvande av fröjd, och ängens
blommor kysste varandra. Alla skogens djur, alla luftens
fåglar, alla havets fiskar, ja, maskarna i mullen närmade sig
för att lyssna till dessa sköna toner. Själva björnen lunkade
över sandmon och klev i ett träd för att bättre höra; själva
örnen lämnade sina ungar i boet, och tusen små fåglar satte
sig kvittrande på sångarens skuldror. Tapio med allt sitt
husfolk gick till berget att lyssna. Mielikki klädde sig i blå
strumpor och röda skoband. Luftens undersköna tärnor satte
sig på guldmolnets rand. Solens och månens döttrar 
tappade av beundran sina gyllene vävspolar. Havskonungen
med sitt skägg av vass dök upp mellan näckrosbladen.
Vellamo stödde sig mot klippan. Sotkottaret, svanarnas
systrar, borstade sitt långa här och tappade av undran
sin borste i sjön.

Lika underbart trängde kanteles spel in i människors
hjärtan. När det ljöd i stugan, darrade taket; golvet 
sviktade, ugnens stenar rörde sig, fönstren klingade. Icke fanns
en så tapper hjälte, icke man eller kvinna, ung eller gammal,
som icke grät av glädje vid kanteles välljud. Män blottade
sitt huvud, ynglingar böjde sitt knä till marken, bygdens
tärnor stodo med tårfyllda ögon, små flickor glömde sin
glada lek. Aldrig, så länge månen bestrålat jorden, hade
någon dödlig förnummit så sköna toner. Från 
Väinämöinens egna ögon strömmade strida tårar ned genom sex
gyllene gördlar och försvunno i havet. Korpen ville 
uppsamla dem, men knipan hann före honom. Hon upptog
dessa dyrbara tårar, och se, de voro nu förvandlade till
skinande pärlor, värda att smycka en konungs krona.

Boken om vårt land