Boken om vårt land/Kapitel 119
I alla länder hava de första kristna med glädje givit 
sitt liv för Guds uppenbarade ord, och så skedde även i 
Finland. Sedan biskop Henrik någon tid oförskräckt 
predikat den kristna läran, miste han sitt liv för Guds 
rikes utbredande bland hedningarna. 

Länge visste folket berätta flere sägner om hans död. 
Här säges ha varit en hednisk man vid namn Lalli, som 
hyste hat till biskopen. På en av sina resor om vintern 
skall då biskopen hava kommit till Killais by i Nousis 
socken och där åkt in till Saaris gård, som ägdes av Lalli. 
Lalli va.r frånvarande, och biskopen begärde mat av hans 
hustru Kerttu. När detta vägrades, lät biskopen sina 
tjänare taga, vad de behövde, men betalade allt, vad de 
tagit, och reste så vidare. Lalli kom hem med sina 
drängar från skogen, och Kerttu beklagade sig över biskopen 
och hans folk. Då lät Lalli spänna för sin släde, åkte efter 
biskopen, upphann honom 8 mil därifrån på isen av Kjulo 
sjö och slog ihjäl honom med sin yxa. 

En helgonsaga berättar, att biskopen bar en dyrbar ring 
på sin tumme. Lalli avhögg tummen för att komma åt 
ringen, men tummen föll i snön på isen och kunde ej 
återfinnas. Följande vår rodde en blind gubbe med sin son 
över Kjulo sjö, och gossen såg en korp hacka med näbben 
på ett flytande isstycke. De rodde då dit och funno på 
isstycket biskop Henriks tumme med ringen. När den 
blinda vidrörde sina ögon med den avhuggna tummen, 
fick han sin syn igen. Och till minne av biskop Henrik 
bär Åbo domkapitel än i dag den avhuggna tummen med 
ringen avbildad i sitt sigill. 

En annan berättelse säger, att Lalli vid hemkomsten 
burit den döda biskopens mössa på huvudet. När hans 
hustru Kerttu frågat honom, varifrån han fått en så 
grann huvudbonad, hade han velat avtaga mössan, men då 
hade allt hans hår följt med mössan från huvudet. Sedan 
såg man länge i alla Finlands kyrkor målade bilder av trä, 
föreställande biskop Henrik, som trampar på sin 
mördare ‘Lalli. Och Lalli framställdes där utan hår på sitt 
huvud.

En tredje saga berättar, att en trogen tjänare tagit 
vård om den döda biskopens kropp och kört söderut, först 
med häst, sedan med oxe. Där oxen av trötthet stannat, 
byggdes Nousis kyrka, och där förvarades länge biskop 
Henriks ben. År 1300 blevo de med stor högtidlighet förda 
till Åbo domkyrka, och denna dag, den 18 juni, firades 
sedan som helgdag. Benen inlades uti ett silverskrin vid 
kyrkans högaltare och ansågos för en dyrbar relik eller 
kvarleva av helgonet. Ty liksom konung Erik blev även 
biskop Henrik efter döden dyrkad som helgon. Han 
ansågs som vårt lands skyddspatron, vilken beständigt 
beder till Gud för Finlands välgång. Folket anropade länge 
den helige Henrik, att han måtte bedja för alla sjuka, alla 
nödlidande, alla olyckliga och bedrövade i vårt land. I 
synnerhet bad man därom vid Henriksmässan, som 
firades på helgonets dödsdag den 19 januari och fått namn 
efter honom. Då var även en marknad i Åbo, vilken har 
bibehållits ända till våra tider. 

Boken om vårt land