Slaget på Brunkebergstorget år 1821
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Slaget på Brunkebergstorget år 1821.

lockan slog tolf i S:t Claræ kyrkotorn, Utför
trappen, som leder till Trivialskolan, nedskyndade
skolungdomen, tagande i massa vägen åt Östra delen af
kyrkogården. Något af särdeles vigt strålade i
skolgossarnes blickar, och öfver de skära blommorna på deras
kinder hade en högröd rodnad lägrat sig,
tillkännagifvande att harmens och hämdens glöd gnistrade i de
unga hjertan, och de små knutna näfvarna beskrefvo
cirklar i luften, bebådande det snara utbrottet af den
inneflammande lågan. Öfver maskrosor och grafstenar
hoppade dessa lifvets förstlingar och samlade sig derefter
kring en stor grafsten, vid hvars sida gapade en nyss
uppkastad graf, medan några af kamraterne roade sig med
att hoppa öfver grafven, i hvars djup framskymtade ena
sidan af en likkista, hvars hvita svepgarnering ännu ej
hunnit underkastas förgängelsen, framtogo andra en mängd
under den bredvid liggande grafstenen förvarade käppar,
i hvilkas ställe de underkastade den klassiska lärdomen,
som under form af skolböcker hitintills besvärat deras
frihetsälskande armar, Upp på grafstenen steg
Tertianen P., en storväxt sextonårig yngling. Utan
omröstning, endast till följd af sina många och stora förtjenster
såsom slagskämpe, var han Claristernes anförare. Knappt
hade någon skoldag förflutit, då han ej utplanterat
antingen en blå näsa eller ock några blodsprängda knölar
på läppen, och för hans hand hade redan mera blod
flutit, än för någon barberarelärlings af hans ålder. Lat
utan like bar han ett outplånligt hat till hvarje flitig
kamrat, den han betecknade med namnet: Mamsell; och
den, som under läsningen råkade bli honom
öfverflyttad, kunde bereda sig på ett kok stryk, när skoltimman
var slutad. Tertias lärare; den förfärlige G., hade på
honom förgäfves koncentrerat ferlans alla förmögenheter;
ty ingen dag förgick, som ej de ljusa strimmorna på
hans mörka halffrack betecknade, hvar rottingen haft sin
gång; som ej hans näsa, öron och hufvudhår buro
spåren af den förskräcklige lärarens knytnäfvar och fingrar.
Utom sitt yrke, såsom slagskämpe, dref han
dufvohandel, det sednare lika litet samvetsgrannt, som det förra
Icke sällan infann han sig hos sina kamrater för att bese
deras dufslag, och stal då vanligtvis med sig en dufva
under rocken. När den uppretade och bedröfvade
ägaren skyndade hem till honom för att återfå sitt, fick han
vanligtvis, i stället för sin dufva, en dufning vid örat,
som med ens betog honom lusten att vidare höra efter
det stulna. Aldrig köpte han under frukosttimman
något eget bröd, utan beskattade i stället hela klassen,
och den, som nekade honom någon s. k. »bit»,
förlorade på ögonblicket sitt halfva franska bröd och fick i
liqvid ett slag »för tuggan», som det på skolspråk
kallades. Hans stjuffader, ty hans verkliga fader var redan
död, som en gång, i afsigt att exemplariskt afstraffa
utbölingen, tagit den gamla busdrängen till hjelp, måste
först bli ett vittne till den gamla trotjenarens nederlag,
och fick sedan sjelf, då han ville skynda drängen till
hjelp, Dahls Grekiska grammatika i pannan på sig, så
att han ragglade mot en kommod, stjelpande den och
dess innehåll helt och hållet öfver sig. En gång bjöd
P. alla Tertianerne på att äta frukt, och tog dem med
sig in i stjuffaderns trådgård på Norrmalm. Gubben,
som, vid sin hemkomst, till sin stora förskräckelse såg,
huru skolpojkarne, såsom markattor, kilade i
äppelträden, infann sig beväpnad med en påk, i afsigt att
förjaga odjuren; men fick genast af stjufsonens hand ett
»äkta gyllen» på näsan, hvilket hastigt efterföljdes af
kapptals äpplen från alla träden. Det var både
ömkeligt och löjligt att se, hur astrakanerna smaskade fast
vid gubbens ansigte, under det att vinteräpplena
återstudsade från de gråa håren. Dessa och dylika streck
upptogo vanligtvis hans dagar och gjorde honom på en
gång hatad och fruktad af alla. Nu uppstigen på stenen,
omgifven af skolans utvaldaste kämpar, dem han under
frukosttimmen värfvat och antecknat, samt, sedan han
upptagit en lista, uppropat de derpå antecknade och
svurit öfver dem, som smygt sig bort, höll han
följande tal:

»Clarister!» sade han, i det ban svängde en stor färsk
enpåk öfver sitt hufvud, »i dag skola vi plocka
Jakobisterne; låten derföre se, att ni ej bären er åt som
kärngar och lipen för den minsta rispa; ty den, som är
en kruka, kan gerna gå hem och »tala om för mamma
så gråter inte pappa.»

»Å—, tror du att vi äro några krukor eller
sqvallerbyttor?» utropade kämpaskaran.

»Skola vi», fortfor anförarn, »yi, som gå i en
Trivialskola, tåla att dessa kyrkråttor skälla på oss? — Dessa
trashankar med timmermän och skoflickare till fäder, och
med mödrar, som sälja sirapskarameller i mångelstånden
och lutfisk på torgen! hva?

»Mistom!» skreko kämparne, seende med välbehag
på sina rena skjortkragar och snygga kläder.

»I förrgår», återtog P., »då jag gick till brunn för
art hämta vatten åt klassen, mötte jag minst 20 Jakobister,
som på en gång flögo på mig — tjugo mot en —»

»Kors så fegt!» gnisslade de tappre.

»Men jag redde mig, ser ni; först döpte jag med
vattkannan tornväktarns Calle, så att han åtminstone en
gång i sin lefnad blef sköljd, och sedan gjorde jag mina
vanliga knep, ty ser ni, gossar, j ag vill lära ett godt
knep. Måtten med venstra näfven åt motståndarnes
näsor, och, medan de upplyfta händerna för att försvara
dessa, gifven dem med den högra en törn under magen,
så ska ni få se, att de tratta, som sexstyfrar, till marken.»

»De' va" bra! tack ska' du ha'!» jublade de
stridslystne, under det de sinsemellan öfvade sig i knepet.

»Så gjorde jag också», fortfor hjelten på stenen; »men,
ensam mot så många, hade jag säkert dukat under, om
inte sjöman H. — ni känner ju honom? han som skall
hjelpa oss i dag — hade konmumit mig till hjelp».

»Han måtte vara fan så stark den der H.», inföll
Primanen E., näst P. den äldste och starkaste af gossarne;
»har du brottats någon gång med honom?»

»Om jag brottats med honom», svarade P., »jo det
kan du glädja dig åt».

»Det vore roligt att försöka», sade E. spottande i
händerna.

»Du?» genmälte P. försmädligt; »du får äta upp
några brödkakor innan dess.»

»Nå hvilken gick åt af er då?» frågade E. förargad:

»Vi togo liftag och brottades en hel timma»,
svarade P., »men slutligen lade jag honom till marken; ty,
ser ni, allt beror på hvem som har det starkaste bröstet.»

»Å—, alltid vill du vara den styfvaste», inföll E.,
sättande armarna i sidan.

»Hvad slår du grytringar efter?» tillsporde honom
P., i det han smorde honom öfver ryggen med käppen.

E. hoppade upp på stenen, och P., som ej hann
sätta sig till motvärn, var i ögonblicket stött derifrån.

P. var snart på benen igen och var just i begrepp
att anfalla E., då sjöman H, inträdde på kyrkogården.

»Hvad är det för käbbel?» frågade han; »ska ni ge
er att slåss nu, medan Jakobisterne vänta er på torget?

»Hvem är starkare, du eller P.?» frågade alla med
en mun.

»Hva för slag?» ropade H., i det han flyttade bussen
åt annat håll; »hur mycket vägen ni allesammans på en
slump? Hit med en hel kalfhage, sådana som ni, små
gossar! så vill jag åtaga mig att, innan ni hunnit börja
ert »Fader vår», rensa den helt och hållet, så att icke
så mycket som en becktråd ska finnas qvar en gång.»

»Hm — — —», mumlade kämparne, knytande näfvarna
bakom sina ryggar.

»Om Jakobisterne äro samlade, så är det tid att vi
begifva oss till torget», inföll P., blandande bort korten,
»och uppskjuta grälet till en annan gång — kom gossar!»

»Först måsten ni sala ihop till en sup åt mig»,
ropade sjömannen, framräckande en bred beckig hand, som
genast fylldes med slantar.

»Skyndom oss, kamrater!» uppmanade dem P.
återigen, »och låtom oss så traktera dessa barfotingar, att de
inte kunna gå på 14 dagar. Liksom forntidens Riddare
stötte sina svärd genom fogningarna på fiendernas
rustningar, så rännen edra påkar genom hålen på dessa
trasvargars jackor och byxor, och rappen dem på deras
bara fötter, så att de stöfflarna icke förmå springa sin väg!»

Med P. i spetsen rusade nu öfver Odens gränd Odens
ättlingar och gjorde hallt på vestra sidan af
Brunkebergstorget.

Icke så obetydligt annorlunda än nu presenterade
sig Brunkebergstorg på den tiden, ty icke fans då på
vestra sidan deraf Dybeckens ståtliga hus, nu en läcker
sockerbit minsann, och ännu mindre hade man någon aning
om det palats, som nu allt högre och högre reser sig på
den norra. Icke en gång Folckers hus koketterade med
sin smakfulla façad inför åskådarens blickar. Men, om
vi ej bedraga oss, höll man då på att bygga detsamma.
I stället för dessa eleganta damer, som nu deruti inträda,
utbredande mot allt det vackra som deruti finnes de sköna
fingrar, hvarpå äkta stenar af det klaraste vatten tindra,
klängde då murarekärngar med tegelstenar och
kalkvatten, och der nu ambradoftande läppar framläspade. sitt:
»Nytt mod, Monsieur!» hojtade då grofkorniga
bastungor sitt: »mera bruk, madame!» — På sjelfva torget
funnos, liksom nu, åkare; men icke dessa snygga åkdon,
som bevisa att smaken äfven i den delen kört fram med
tiden. Midt på torget stod ett litet trädhus, hvaruti
sällsynta vilda djur visades, och röjde för öfrigt hela
platsen ett vildt, men desto mindre sällsynt, utseende.

I hörnet af Odens gränd och torget ordnade sig nu
den Claristiska kärntruppen, under det att midt emot på
andra sidan, just der trädtrappan leder från kyrkskolu,
framvällde en oräknelig hord Jakobister af det mest
förfärliga utseende med grofva stakar i smutsiga händer.
Åkarne, dessa torgets in medio consistit virtus, öppnade
under ett rått småleende de rödrandiga ögonen, liksom
de beredde sig på något utomordentligt roligt. Andra
äldre och bättre personer, hvaribland syntes flere af
Garnisonens Officerare, uraktläto ej att både med ord
och åthäfvor uppägga de stridsfärdiga härarna.

»Hvar är sjöman H.?»- frågade hvarandra hastigt
Claristerne.

»Han måtte vara på krogen här i gränd», svarade
P,, »och jag måste genast hämta honom derifrån.
Emellertid kunnen J börja striden på långt håll genom
stenkastning; men börja ingen storm, förrän jag kommer
tillbaka.»

P. skyndade bort, och nu började ett stenregn tvärs
öfver åkare och åkarehästar, så det smattrade i luften
och skulle äfven hafva gnistrat, om det varit mörkt.
Ännu tycktes ingen af de stridande hafva lust att
komma hvarandra på lifvet; men några af dem blesserades,
greto och makade sig bort, under det att hämdbegäret
och: modet tändes och ökades hos de öfriga, Nu
återkom P.

»Aha gossar! nu gåller det!» ropade han, i det han
tryckte mössan djupt ner i pannan, vecklade upp
armslagen på sin jacka och skakade ensvärdet; »jag träffade
H. på krogen, bjöds af honom på ett glas öl, och sjelf
är han snart här. Hör du E.! tag med dig A, B, C, D,
och spring till hörnet af Malmskilnadsgatan, anfall
Jakobisterne derifrån och hindra dem på samma gång från
att fly åt den gatan! — — och nu marsch! marsch!»

På ögonblicket åtlyddes orderna, och stormandet
börjades midt igenom gröptunnorna rakt mot
fienderna, under ett hurrande, snarlikt kajornas skrän från
Upsala Domkyrkotorn. De Jakobister satte sig
ursinnigt till motvärn, och påkar dunkade mot
påkar. P. gick hårdast fram, vadande i afslagna käppar
och skianmössor, med båda händerna om sitt vapen,
rasade han berserklikt ibland de tätslutna leder, under
det att blodröda runor på panna, näsa och mun
utsprungo från de haglande slagen. Än lade han på en
Jakobists näsa den qvistiga käppäggen, ån gaf han med
foten den flyende motståndaren en s. k. »tillbringare»,
och hvar han högg, splittrades en påk och trasades en
jacka, De Clarister följde sin tappre anförare, modige
som lejonungar. De Jakobister fingo slag på slag på
sina blottade hufvuden, trampades på sina bara fötter
och tjöto värre, än om de legat under skollärarnes
karbaser. Tjockare uppsteg ej dammet från de fordom på
St. Claræ kyrkogård piskade herrskapsmattorna, än den
rök som nu hvirflade från vadmals- och
bollstervarsbyxorna. En mångelska kom med sin korg under
armen öfver torget. Seende den nyligen af hennes
moderliga hand lappade bakdelen af sin på gatan liggande son,
en af , på det hetaste pressad af
Claristernes käppar, ställer hon korgen på gatan och rusar, som
en furie, till hans bistånd. I detsamma kommer E. från
Malmskilnadsgatan med sina kämpar, fattar i korgen och
stjelper ur pepparkakorna och bakelserna på gatan,
Kärngen vänder sig om.

»Ska vara bättre mans barn —» ropar hon och
fattar E. i lufven; men »bättre mans barns» käppar binda
ett blodrödt halsband kring hennes tjocka hals. Hon
släpper E:s hårtoffs och skyndar att upplocka sina bakelser,
kallande himlar och jord till vittne och hämnare af sina
söndertrampade pepparkakor. — Nu fly de Jakobister
och rusa hals öfver hufvud uppför trädtrappan — och
segern tyckes vara afgjord — — men, o ve! — segern
är ännu ej vunnen — — en trupp lärlingar från den
närbelägna kopparslagareverkstaden, i förening med
några sotarepojkar, inrusar oförmodadt på valplatsen och
tager Claristerne i flanken — — kopparslagarne börja
hamra på de segrandes hufvuden, och de lysande Clarister
svärtas ned från hufvud till fot. Den starke P. stänges
mellan förskinn, indrages af öfvermakten inom
skolporten, upplägges på ett trappsteg och lider det vanärande
prygelstraffet; den käcke E. afdånar i en rännsten och
inbäres på en i grannskapet befintlig krog; förgäfves
söka de tappre Clarister befria sina anförare; allt är
nederlag, jemmer och elände.

Men hvad gör sjöman H.? Hvar är han? Hvarför
flyger han ej till sina vänners försvar? Har skepparnes
pipa oförmodadt kallat honom om bord, och är han
törhända klar till afresa, under det att de tappre
Clarister blifva allt mer och mer oklara? Eller sitter han
mellan skål och vägg och tumlar i sig subsidiemedlen,
medan hans bundsförvandter mellan plank och gatsten
tumla öfverända i rännsten? O nej! — Länge hade denne
raske sjöman på något afstånd med en innerlig förnöjelse
åskådat sina vänners seger och skrattat deråt, så att han
i sin förtjusning råkat nedsvälja en tobaksbuss. Hastigt
rynkar han ögonbrynen, upptager tenndosan, lägger en
ny laddning under läppen, knyter högra handen om
dosan och svänger armarna till en boxning — den ärlige
— han har märkt den Jakobistiska hjelptruppen. Men,
förfärliga öde! han hinner ej till de sinas räddning. För
att komma ginvägen, springer han rakt igenom
åkarskaran, och råkar i språnget falla framstupa öfver en
gröpfjerding. En åkaredräng gifver med en skofvel den
uppvända delen af sjömannen ett slag, så det rister i
beckbyxorna. HHvar och en är sig sjelf närmast — H.
uppspringer på ögonblicket och utgjuter åkareblod;
oräknelige åkare lägga nu till vid hans sidor, gifva honom
grundskott på grundskott, äntra honom, beröfva honom,
såsom god pris, hans snusdosa, skjuta honom slutligen i
sank i en dranktunna — — H. är förlorad för sina
vänner.

Nu fly Claristerne af alla krafter ned åt Odens gränd
med P. i spetsen, som nyss kommit lös från sina
plågoandar, efter att hafva erhållit ett oräkneligt antal
blessyrer, så väl synliga, som ock isynnerhet osynliga.
Jakobisterne förfölja dem hamn i häl. De flyende inskynda
på kyrkogården, slå igen portarna efter sig och ropa till
sina förföljare:

»Kommen in, och J skolen här finna era grafvar!»

Jakobisterne äntra, som ekorrar, på gallerporten
och söka inkomma. Då komma kyrkdrängarne med
Trivialskolans grånade städerska i spetsen; Jakobisterne
retirera, belåtna med de lagrar, de redan skördat. Så
slutades striden på Brunkebergstorg år 1821.

Klockan 12 följande dagen, som var Lördag, var
hela Trivialskolan samlad i fjerde eller Rektorsklassen.
I Kathedern stod den gråhårige vördnadsbjudande
Rektorn, i hvars för öfrigt ganska allvarsamma blickar en
oblidkelig stränghet isynnerhet i dag ljungade.

»Så-årla inte!» sade han. »Hvad är det för ett
oväsende ni fören på gator och torg, som väckt
allmänhetens oro, edra föräldrars bekymmer, edra lärares
ovilja? — baba? — Kommen fram, P. och E.!»

P. och E. framträdde. Gula och blåa band skiftade
på hjeltarnas ansigten; men de hyenden, hvarpå
ordenstecknen hvilade, voro bleka som döden.

Det är ni», sade till dem Rektorn, »som anstiftat
allt; offentligt inför edra kamraters ögon skolen J
derföre lida det straff, ni förtjenen.»

Och framträdde, rottingbeväpnade, Tertias lärare,
den förfärlige G., och Primas, den milde och allmänt
älskade B.

Och blef således icke lagern, men rottingen
hjeltarnes vinning; deras byte tvenne stutar, icke af det
slaget, som på bördig betesmark uppdrages för den
svidande magen, utan af det, som på den magra skolbänken
uppdrages för den svidande ryggen m. m.

Det sved på hjeltarne; det sved i den bäfvande
skolungdomens hjertan, som slogo lika våldsamt, som
rottingen. Alla voro tysta som grafven, utom hjeltarne,
hvilka skreko med en non plus ultrastyrka, som kallade
pensionärerna i Fru Nissons pension midt öfver gatan
i fönstret.

De sista slagen bortdogo nu i byxdammet — och
exekutionen var slutad.

»Låten detta bli en varning för eder», sade Rektorn
till gossarne, »och gån nu hem utan slagsmål på gatorna,
och så-årla inte!»

På kyrkogården stod nu hela den bedröfvade
skolungdomen i en sluten ring kring de tvenne afstraffade
anförarne.

»Tro mig, det gjorde magister B. lika ondt, som det
gjorde mig», sade E. med ångrens tårar i ögonen.

»Men så gjorde det intet magister G. ondt»
utropade P. gråtande i illska3; »ty slåss — det är just hans
förnöjelse, den dj — —!»

»Se der går B», inföll E; »jag vill be honom om
förlåtelse.» Han skyndade bort till den gode läraren,
som med tårar i ögonen lyssnade till den gråtande
gossens stammande tunga och lade tröstande sin hand på
hans hufvud.

»Den krukan», mumlade P. efter honom; »förr än
jag ville be magister G. om förlåtelse, skulle jag lägga
en sten på hans tinning, så att han aldrig mer skulle
ha lust lägga upp en bra pojke för en stut, — —
Gossar! I afton träffas vi hemma på min gård, för att leka
Trojaner och Greker!»

»Ja, det är sagt!» ropade alla och flögo stormande
öfver grafstenarna från kyrkogården. 

Freja
August Blanche