Boken om vårt land/Kapitel 165
En av de oförvägnaste kivekkäät hette Stefan Löving. 
Han hade varit bokhållare och skrivare, när han år 1710 
blev fången av ett ryskt strövparti i Karelen, men rymde 
och slog ihjäl en kosack. Därefter gick han i krigstjänst, 
fick ett litet befäl och var med i otaligt många äventyr. 
Alltid slug, rådig och djärv begynte han snart föra krig på 
egen hand, stundom med några få kamrater. Iyöving 
strövade i olika förklädnad kring land och sjö för att utspana 
fiendens ställning och därom berätta för konungen eller 
svenska befälet. Han var ofta om dagen i heta strider 
med ryssarna; gycklade okänd med dem om kvällen; sov 
om natten med dem på samma bänk, tog nästa morgon 
åter ifrån dem hästar och vapen, fartyg och byte; blev 
överallt fruktad, överallt förföljd och förde sitt krig i 11 
år under otroliga mödor och beständiga livsfaror. Av 
hans många äventyr skola vi berätta endast några få, 
såsom han själv beskrivit dem i sin dagbok.

»År 1713. Blev jag av herr generalmajor Armfelt 
kommenderad att bränna Borgåbron för fienden, och då 
jag var vid broändan, sköt fienden med några hundrade 
musköter tillika, så jorden rök under mig, men träffade 
dock intet. Därpå kom en emot mig löpandes på bron och 
lade an emot mig, vilken jag litet tillförene under en knall 
träffade uti bröstet och han mig vid vänstra örat. Dock brann 
bron på vår ända upp. När jag kom tillbaka, mötte mig 
herr major Gyllenström och beklagade. Sade ock därtill: 
»Vad skall man nu kalla Lövingen, som mist sitt öra?» 
Jag svarade: »Mist haver jag mitt öra, dock är det det 
vänstra; men mången mister än här sitt liv. Ryckte så 
med fart av örsnibben, som hängde på sidan . . .» 

»År 1715 . . . När jag vaknade i en stuga på Åland, 
kommo 3 man för dörren med laddade gevär. Jag fattade 
min pistol, sprang upp i strumporna rakt på dem och drev 
dem undan, sedan de skjutit av sina gevär, dem jag med 
underslag så förhöjde, att kulorna gingo i taket. Allenast 
några krutkorn slogo mig i ansiktet, varav märke till grav 
följer. Min kamrat och jag skyndade ut på isen, och, så 
snart vi voro från land komna, föll mellan oss och landet 
en outsägligt tjock dimma, men framför oss var solsken 
som klaraste sommardagen. Efter oss voro 40 ryska 
dragoner och kosacker. Vi höllo oss på en holme till mörka 
natten, vände sedan våra skor bakfram och marscherade 
hela natten. Om morgonen kom en väderil och slog med 
lös snö våra spår igen. Som vi kommo på norra udden av 
Skagö, mötte oss ett helt parti ryssar, där blev min 
kamrat vid min sida nedstucken. Jag sprang från ett högt 
berg neder i sjön, som havet uppspolat. Ryssarna kunde 
intet komma till mig eller skjuta: jag satt i en bergskreva 
under den Högstes beskärm, tog skorna av mig, ty de 
fröso ihop, och kramade mina fötter för kölden. På 
berget bröt jag några grankvistar över och under mig, låg så 
en halv natt och frös så att liv och själ bävade därvid. 
Steg upp och gick till Geta berg två styva mil över isen i 
strumpfötterna, bärande skorna hopfrusna. Enär 
vrakisen gjorde ont åt fotterna, måste händer och fötter taga 
emot för stupande: vart steg var med blod bekräftat på 
de två milen. När jag kom till lands, fann jag en riskoja,
dit bönderna fört sina saker, men fierden allt borttagit. 
Jag bäddade hö kring mina fötter och fann där en tom 
grov säck, den jag lade omkring mig, samt under höet en 
kaka bröd och en liten ask, halv med smör. Jag tänkte 
strax på Daniels ord i lejonkulan: »Herre, tänker du ännu 
på mig?» Som jag uppgjorde eld, kom fienden utanför. 
Jag marscherade baklänges till sjöstranden, gick av och 
an under bergen för köldens skull och såg på mina fötter: 
de voro som en frusen rova, vita till knäet. Måste arbeta 
med snö och föttren gnida. Sist kom jag till Finströms 
socken till en änka; det var den 3 mars. Kröp på knäna, 
högg ved, murade spis, botade dörr, fönster och golv. 
Gumman såg sig hava hjälp av mig, lovade födan och 
botade mina fötter.. Hon hade gömt i snödrivan mjöl, ärter, 
smör och ost. Kom ock hennes boskap, dem fienden 
bortfört, tillbaka med rep om hornen. Ett så stort Guds 
underverk kan en syndig människa aldrig begripa, som icke i 
nöden varit.» 

»År 1717 den 8 juni seglade jag till Falsterbo och 
räknade danska, engelska och ryska flottorna, som där lågo i 
Kjögebugt. Här blev jag ståndande och gjorde partier 
till den sista juni, tog 52 fångar, 3 farkoster med vin och 
proviant, var inom danska flottan samt vid Köpenhamn. 
Blev sedan kallad till kunglig Majestät (Karl XII), som 
låg i Lund. Vilken mig under fyra ögon examinerade om 
ryssens styrka i Finland med mera, och enär jag till alla 
frågor gav underdåniga svar, kom greve Lieven in till 
Hans Majestät. Vilken ock några ord till mitt bästa 
utlade, lämnandes Hans Majestät två resor mig det lovord 
»Vi se, att Lövingen intet är rädder». Vartill jag svarade 
»Jag är aldrig rädd, varken för Gud eller konung, fas1 
mindre för min fiende. Ty jag har en nådig Gud och en 
rättvis konung, som lönar, om jag illa eller väl gör. För min 
fiende fruktar jag intet, ty räddhågan hjälper intet.» — 
Sedan bekom jag 100 dukater och för resan 50 plåtar. 
Stigandes jag att se, huru Hans Majestät skrev, då Hans 
Majestät stötte allt ifrån sig, klappade mig på axeln och 
sade: »Oss älskelige Löving, i morgon far av och beställ 
väl, så skall transporten snart bliva överstyrd till Finland; 
vi vilja eder ihågkomma» . . .

»Guds stora underbara nåd och välgärningar, såsom 
den lyckan han mig givit, vill jag till min sista andedräkt 
ej förgäta, utan med glatt hjärta säga: »Gud vare 
högeligen prisad och ärad». Ty bönen är min starkhet, min 
värja och mitt vapen, som mig beskärmar i nödens tid. 
Gud styrke min tro till min yttersta ände. Amen.» 

Stefan Iyöving dog år 1777 i Borgå socken, 88 år 
gammal. 

Boken om vårt land