Svanesången (1841)
»Det är fasligt! — mer och mera 
börjar man att observera, 
klandra, dömma, kriticera 
oss på höjderna, 
oförtäckt och högljudt prata; 
Borgarna bli obstinata, 
unga män indelikata 
och sjelfsvåldiga!

Tacka vill jag forna tider!
Ve! o ve! Fördömdt! — jag lider 
incroyabelt! — fannen rider 
hemorrhoiderna!
O, vårt ljufva herravälde, 
som oss närmast thronen ställde! 
folket teg — och icke skällde 
publicisterna!
 
Men respekten för noblessen 
har förkolnat, sedan pressen
på allt småfolk och bassessen 
öppnat ögona; 
sedan Julirebellionen 
snokat opp den inventionen: 
att ej anse mer personen 
efter anorna;

Lurkar utan blod, harpyer, 
sluka våra revenyer; 
och obskura parvenyer 
säterierna; 
godsen äro pantförskrifna, 
och vi, liksom väderdrifna 
vrak, till spillo sjelfva gifna 
åt orkanerna.» 

Så på äldre, kulna dagar 
en utlefvad hofman klagar 
på en tid, som ej behagar 
gamla grefvarna; 
den de kalla utan heder, 
tout à fait renonce på seder; 
men, som hotar rifva neder 
ståndsfördomarna;

Och hans tunna läppar smila 
blåsurt; uttryckslöst sterila,
hans två matta ögon hvila 
på porträtterna, 
som der suffisanta hänga 
i alkoverna – och blänga 
så aristokratiskt stränga 
och försmädliga.

Alltid syns han vredgad krama 
blod ur naglarna – och stamma 
sockersött sitt: «Hin anamma 
de idéerna 
och den falska opinionen, 
att de der ofrälse hjonen 
kommit under fund med tonen 
i salongerna!» 

Om ibland hans kammarsvenner 
högsta favoriten spänner 
på lösvadorna och bränner 
nådig lockarna, 
(nota bene i peruken), 
eller knyter crèpe-halsduken, 
sirligt veckad, stärkt och struken 
om halsknoterna;

Om han promenerar, rider 
på passgångarn, eller skrider
stolt i dansen fram och vrider 
sig i turerna, 
sjelfkärt speglar sig, generar 
med lektyr sin syn, frotterar 
sig med Camphert, assisterar 
Vid hoffêterna. 

Lägger patience, tar droppar 
in för kramp och magflen, doppar 
händren i essencer — stoppar 
ull i örona; 
varm Carlsbader, som Vampyren 
kokhet Turkblod ur blessyren, 
dricker — svettas ut merkuren 
uti badena.
 
Eller tuggar magmorseller, 
vissa piller, — fonteneller 
tänder, flugor ömsar — eller 
borstar benena; 
jemnt han brummar: »Herre, sätten 
damm för våldet, näfverätten; 
hu! den brustna etiketten 
och Fransoserna!»
 
Ty — o ve! lifegenskapen,
är förbi — och galenskapen,
att för ett familjevapen 
blotta hjessorna; 
och vi gudskelof! ha inga 
fogdar mer, som menskor tvinga, 
att, som hundar, gatlopp springa 
på hofgårdarna!
 
Och ej mera bönder visa 
sig så barnsliga och prisa 
ödet för att få bespisa 
de grossmyndiga, 
som behaga, att förtära 
välbevåget hvad de skära 
opp ur åkrar, som de nära 
med svettdropparna.

Men, när folket drifver gyckel 
med hans fadda kryp och hyckel, 
börd och kammarherrenyckel 
och livréerna, 
trösta honom hans mätresser, 
som ursäkta små faiblesser, 
fast han dela får karesser 
med betjenterna! 

Och bland Dandys i förmaken 
fräckt han skrattar åt den saken;
mobben tadlar ju på baken — 
(och rouéerna 
»Vida sätta sig deröfver!») 
»låt dem skrika! — hvad behöfver 
han af dem väl?», ett chèf-d'oéuvre 
uti cirklarna!
 
I sitt kabinett han sluter 
sig vällustigt inne — skjuter 
före reglarna — och njuter 
på elastiska, 
mjuka, svällande divanen 
vekt Siestan. — Courtisanen 
sofver middag, till dess hanen 
gal om morgnarna! 

Vissa ryktbara balanser, 
de förnämas decadencer, 
oersättliga vacancer 
på Rådstolarna 
stört i trone menlösheten, 
att till allt kapaciteten 
fans hos frälset, dugligheten 
blott hos granderna. 

Också för dem sympatien 
släckts, och trots de Svenska bien!
stäckes aristokratien 
och dess herrliga
ärftliga prerogativer; 
och den rangen ensam blifver 
qvar, som allmänt bifall gifver 
åt förtjensterna!
 
Ja! på hela vida jorden 
ifrån södern och till norden 
Ridderskap fins blott till orden 
på diplomerna! 
Snillets, dygdens och det rena 
hjertats adelskap allena 
nu beherrskar de gemena 
råa massorna!

Alltsom tiderna, »de gamla 
goda» sig till fädren samla, 
börja efter hand ock ramla 
kastprinciperna, 
företrädet, som högdjuren 
haft, inskränkes nu till turen 
framför kryparne vid couren 
och buffeterna; 

Och vi hoppas med Guds nåde 
med det första mista så de 
högväl- som välborna, både 
tallricksslickarna, 
och de viljor, som dem bruka, 
samt den svärm af titelsjuka 
narrar, som än äro mjuka 
uti ryggarna!
 
Nu, sen adelns makt med klangen 
af dess guld förklingat, rangen 
är åt fanders, och ur svangen 
gå väl moderna;
att tills vidare besätta 
Statsrådsposter med för detta 
Stabsryttmästare ur lätta 
Lifdragonerna.
 
Också lär malicen skylla 
dem, att platserna så fylla, 
som på slagtarens bokhylla 
de der verkena 
utan text; att de uppföra 
sig, som manneqviner — höra 
först på ordern, förrn de röra 
våga läpparna.
 
Ej man statsman är, fast vacker 
karl, i hvarje simulacre
hjelte, käck i fausses-attacker 
hos mamsellerna; 
dricka, springa kan för fyra, 
är högmodig, vågar styra 
de gemena måttligt yra 
ryttarkamparna.

Spelar högt, och har manier, 
skryter af galanterier, 
ljuger och gör opp partier 
på muffbalerna, 
lefver stort och depenserar 
diplomatiskt, kurtiserar 
rika flickor och manierar 
hjelpligt tömmarna. 

Sitter rationelt i sadel;
och bland Stockholms skeppsbroadel 
gifter sig, om ock med tadel 
af kamraterna; 
och (för syns skull mest) aktriser 
har med nycker och kapricer, 
utan rundning och delicer 
alls i formerna. 

Om man också döljer sina 
spindelben i superfina
kläder, handskarna de skina; 
och binoclerna, 
klara, som demanter, glida 
glatt emellan dem — och vrida 
sig åt alla sidor vida 
omkring logerna. 

Är vid gardet, mäktar slösa 
fashionabelt — har pretiösa 
saker uti de pompösa, 
höga rummena;
och beställsamt töres trippa 
i bottesmollerna, med sippa 
steg, kring hvarje nippertippa 
bland hofdamerna. 

Ordonnansoff'cer har blifvit 
konverserar öfverdrifvet 
bra (om allt ting), det är gifvet; 
och på gatorna 
kråmar sig, är spänd i gången, 
som en betslad get — och mången 
tak markerat med batongen 
på paraderna; 

Silfversporrar bär, med skåller 
cicelerade — och håller
ekipage, ger vissa roller 
uti husena, 
räknas der bland cicisbéer, 
är charmant i societéer, 
les honneurs gör vid supéer, 
öppnar balerna. 

Grimacerar hånfullt, rycker 
medlidsamt på axeln, knycker 
spotskt på nacken; ty man tycker 
»Att ej sluskarna» 
(medelklassens ståndspersoner) 
»lika lefnadsvett, fasoner 
ha, som grefvar och baroner 
och de adliga.»

Fast man äger ton och airer, 
gör briljanta karrierer, 
är en verldsman — och affärer 
har med judarna, 
jemnt är med och pladdrar Franska 
som en infödd, — sjunger Spanska 
Barcaroller — och är ganska 
qvick i kretsarna. 

Tar lektion hos Berg i sången, 
lejonet är för saisongen
och olidligt i chaise-longue'n 
vräker lemmarna, 
och får enskildt gracer röna 
af grefvinnor, som belöna 
viss dilettantism i sköna 
fria konsterna.

Figurerar obeskrifligt 
väl — och valsar ytterst lifligt, 
lätt — och är oeftergifligt 
sträng i formerna — 
con amore klär sig — står ett 
dygn på tå — och benar håret — 
freqventerar hela året 
innocencerna. 

Gnolar på amfiteater 
högt — har tusen fler olater 
på sig, än af krigsmandater 
bli ursäktliga, 
om ock lagrarne de spirat 
opp på halfön, lyckan virat 
dem kring hjessan — då man firat 
sjuk triumferna.
 
Och man gjort en tur utrikes, 
tuggar om allt, hvad som skrikes
i familjerna; — desslikes 
svär på bladena, 
(om man drager på den strängen), 
läser Paul de Kock på sängen, 
klatschar och örfilar drängen, 
smeker doggarna.

Ja! låt vara, att man fore 
uti sjuglasvagn — och store 
relationer hade — vore 
äldst bland grefvarna, 
kunde föra hästgardister; 
kan det hända, att man brister 
statsmansblicken, och minister- 
egenskaperna!

Om man bure än så många 
ordnar — i hvart knapphål långa 
sidenstumpar; ej de fånga 
mera sinnena, 
som blott inre värde spana
efter, sen de blifvit vana 
alntals köpa likadana 
band i bodarna!
 
Dock — J ädlingar! — J tappen 
derför icke modet! — klappen
än på nådens dörr — och nappen 
friskt på krokarna! 
Guld på refven är; till betet: 
Sinecurer; — för samvetet 
sörjer han, som skiljer hvetet 
ifrån agnarna!
 
Med den vördnadsfulla foten 
stampa bra! – och ta emot en 
spark af lyckan, som drar noten 
i det grumliga 
vattnet! — bråka och votera! — 
Kammarjunkare! — ej mera 
det behöfs, att avancera 
opp till stjernorna!

O Reptiler! — och j månge 
slingrare, som »ormen långe» 
smidiga i kroppen — trånge 
i begreppena —
frälse och ofrälse! tukten 
all sjelfständighet — och lukten 
excellensparfymer; bukten 
er, som kattorna!

Gustaf Lorentz Sommelius
Freja