Boken om vårt land/Kapitel 32
(Savolaks.) 

Savolaks är en skärgård emellan sjöarna. Landsvägen 
går mångenstädes över åsar med branta backar och vatten 
på båda sidor. Då får den resande ofta stiga av vid ett 
färjställe. När han från Parikkala socken reser norrut till 
Kerimäki, Sääminge och Nyslott, har han fyra färjor att 
överfara, men det lönar mödan. 

Vägen slingrar sig över en kringfluten ås vid namn
Punkaharju längs hela sträckan av en ö, som är närä en 
halv mil lång. Nästan överallt är åsen så smal, att vägen 
upptager hela bredden av dess vågformiga kam, och så 
brant, att man skulle hisna för djupet, därest icke 
branterna vore bevuxna med en naturlig inhägnad av 
barrträd och lövträd. Från denna höjd, över dessa gungande 
toppar av björk och tall vidgar sig när och fjärran den 
skönaste utsikt åt alla håll över fjärdar, sund och holmar 

i den mest skiftande omväxling. Till höger utbreder sig 
det härliga, stora Puruvesi, till vänster en 
sammanhängande rad av mindre fjärdar, som höra till det än 
vidsträcktare Pihlajavesi. Alla dessa vatten räknas till saimasjöarna 
och strömma sakta åt söder. Mellan dem simmar 
Punkaharju såsom en ofantlig vattenfågel med utspända vingar, 
omgiven av sina ungar, de små holmarna, som söka skydd 
vid dess sidor. Och ungarna efterapa sin moder, de äro 
små, smala åsar, som stundom kröka sig uti nyckfulla 
bukter, instänga det klara vattnet i sund och vikar och 
slingra sig fram i de täckaste skapnader. Mellan deras 
skuggor flätar sig det ena silverbandet in i det andra; sjö 
glänser vid sjö, så långt ögat kan se. Vandraren tröttnar 
icke att betrakta denna naturens behagfulla lek. Bestän-
digt finner han något nytt, som han tycker sig icke ha sett 
förut, och vart han än går, upptäcker han andra vida och 
leende tavlor, villrådig, om icke den sista han ser är 
skönare än alla de förra. 

Det var en lycklig tanke att leda landsvägen genom 
denna lustgård. Punkaharju var länge känt allenast av 
dem, som händelsen fört till dessa nejder. Åsen tillhörde 
närmaste bondgårdar, och bönderna brukade svedja på 
sluttningarna, så att en del av dessa blevo kala. År 1844 
utbröts åsen till kronopark, där blev vitesförbud för all 
åverkan, och två vackra boställen uppfördes för vakterna, 
det ena vid södra, det andra vid norra ändan av ön. I det 
senare fingo också resande härbärge, och sedan den tiden 
har Punkaharju blivit vida berömt. Små lusthus äro 
uppförda vid några av de vackraste utsikterna, och där vandra 
förtjusta resande hela sommaren om. Sedan år 1908 kan 
man göra färden dit även med bantåg, emedan Elisenvaara 

—	Nyslottbanan löper fram längs Punkaharju. 

Det är ovisst, när Punkaharju är skönast. Några finna 
det beundransvärt, när solen upprinner över Puruvesi 
och fjärdarna glimma och björkarnas löv synas 
genomskinliga uti morgonrodnaden. Andra tycka det är 
härligast, när månen skiner på Pihlajavesi och motsatta sidan 
av åsen ligger i djup skugga. Så mycket är visst, att det 
må vara kväll eller morgon, sommarnatt eller solsken, 
finnes ej i vårt land en skönare lustgård. Och detta är mycket 
sagt om Punkaharju. Det är att vara rik bland de allra 
rikaste; det uppfyller vårt hjärta med tacksamhet och 
tillbedjan. 

Boken om vårt land