Robert af Normandie
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Robert af Normandie.

Robert af Normandie (Robert le diable) är gifven på
Kongl. Stora Teatern i Stockholm, Med kännedom af
den förmåga, som i allmänhet karakteriserat Direktioner
för Kongl. Maj:ts Spektakler, var det i sanning
öfverraskande för oss att höra en sådan opera, som nyssnämda,
vara i fråga att gifvas; men naturligtvis ännu mer att
se den uppföras. Men vi hafva sett den, och, med
betraktande af den korta tid, hvarunder den blifvit
inöfvad, den brådstörtande skyndsamhet, hvarmed man
nästan kastat fram den, bekänna, att vi hafva förvånats
öfver möjligheten af en sådan framgång, af en sådan seger
öfver de klenaste resurser och af ett sådant sätt att i
fördelaktig dager visa sig, som Kongl. Teatern i och med
denna opera ådagalagt. Betänkom det
upplösningstillstånd, ett ibland de ohjelpligaste, hvarföre Teatern i
detta ögonblick är utsatt, den nedslående verkan; detta
otvifvelaktigt måste äga både på Direktörer och
isynnerhet på sujetterna — och framgången och segern äro desto
mer förtjenta af tillfredsställelse och bifall.

Hvad sjelfva operan och dess värde såsom
konstprodukt beträffar, torde det vara nödvändigt att dels
genomstudera partituret något närmare, dels äfven omhöra
pjesen några gånger, innan man någorlunda detaljeradt kan
ingå i kritik deröfver. En Opera seria eller Opera
Buffa, hvar för sig gifna, åstadkomma ofta hos den
större delen af publiken ett visst pröfvande af tålamodet
och ett uttröttande, som vi äfven icke sällan funnit
inverka på Musici. Det är genom föreningen af dessa
operors olika naturer, som Don Juan, Trollflöjten m.
fl. vunnit, icke sin odödlighet, ty den hafva de redan
såsom hitintills oöfverträffliga mästerstycken, men sin
popularitet. Robert af Normandie har, från den
synpunkten betraktad, icke en sådan popularitet att vänta. Det
är en enda väl genomhållen idé, hvarpå hela dess
skapelse hvilar, utan att ett enda ögonblick tåla den minsta
utvikning. Denna idé omgjordar sig immerfort med den
mest infernaliska dikt, i ändamål att slå ner på
mensklighetens svagaste sidor och der bilda nya trollcirklar
för demoners uppkallande och besvärjande. Det är fasa
den vill — och fasa flödar i de vildaste ackorder ut från
densamma. Också är det ej mer på konstens lugna
himlaåterspeglande flodvatten åskådarens känsla, under de
ljufvaste drömmar, framvaggar; nej — det är med strömfallet
denna känsla ryckes, störtas ner bland det briljanta
skummet, för att krossas mot de hvassa stenarna, som i afgrunden
derunder uppskjuta för att mottaga det blödande offret;
men offret dör ej — det höjes ur djupet mot skyn otaliga
gånger för att lika många förnya fallet. — Dock går allt
gigantiskt och storartadt till, hvarföre också Robert på
alla teatrar, der den varit gifven, gjort furore i alla
möjliga hänseenden, mindre kanhända för det visserligen i
sjelf stora värde det, såsom musikalisk produkt, besitter,
som för den idé den med all diktens möjliga färgglans
utvecklar och hvilken, tack vare den nya Fransyska
skolan! ser antipodernas leder allt mer och mer glesna och
försvinna. Derföre skola också de briljerande
scenerierna, de hvarandra jagande teatereffekterna, alla stödda och
underhållna af talangen, länge beskatta populariteten
äfven efter sedan kompositörens verk hunnit förblekna och
något bortdunsta mot tidens förtärande andedrägt och
anatomiska operationer; ty må det förlåtas oss, om vi
befara att den njutning, förevarande opera i estetiskt
mått skänker oss, till den grad beskattar de närvarande
och närmast liggande ögonblicken, att icke mycket deraf
torde återstå för de kommande och aflägsna. Dock blir
detta Meyerbeers ensak; oss tillhör, att njuta och glädja
oss af det närvarande, lyssna till allt, som skiljer sig
från hvardaglighetens entoniga röster, erkänna snillet, i
hvilken gestalt det än må visa sig för verlden och
beundra mästerstycket, utan afseende på den metall, hvaraf
det är förfärdigadt. Om det rostar eller icke, får
framtiden utröna. Musiken till Robert af Normandie, sådan
den nu för det närvarande presenterar sig, är
otvifvelaktigt ett mästerstycke.

Meyerbeer, fullkomligt bekant med sin tid, dess
smak och öfvervägande skaplynne, begaf sig en dag till
Herrar Scribe och Delavigne, der de sutto ifrigt
sysselsatta med tillverkandet af dessa munsbitar, som i så hög
grad uppkittla den Franska smaken, och som derifrån,
ofta omtuggade, förskrifvas till främmande länder, för
att på nytt idisslas. »God' Herrar», sade till dem
Meyerbeer, »gifven mig ämne till en opera, hvaruti alla
menniskosjälens skakande elementer hafva sin tummelplats.» —
»Aha, jag förstår», svarade Delavigne, »det vore frågan om
något utom mensklighetens gräns, något som komme sjelfva
djeflarna att blekna.» — »Eller tvertom, så att englarne
kunna gråta deråt», inföll Scribe. — »Beggedera delarna,
mine herrar», återtog Meyerbeer, »beggedera delarna —
ingen ensidighet; jag har idéer, som passa till allt —
och, som jag haft äran säga, ingen censidighet!» Ock
Scribe och Delavigne satte sig ned, lade galläpplen i
bläcket för att få det riktigt svart, grofskuro pennorna
och tillplumpade bilden. Att låta Lucifer sjelf i egen
hög person framträda, var ingenting nytt, utan tvertom
äldre än gatan; derföre borde hans — mor, kanhända?
Nej, gubevars! hon var ju äfven en person af anciennitet,
och låg dessutom på alla läppar. Men något alldeles
eget måste fram. Hvad vad var då naturligare, än att låta
Afgrundens  sjelfbeherrskare utsända en son i verlden,
dock icke i en tjenares skepelse, utan, förmodligen för
effektens skull, under en furstemantel; och sålunda kom
Robert af Normandie, med tillnamnet le diable, till
verlden. Hans »otacksamma» undersåter, som
förmodligen tyckte att allt gick åt fanders, hade jagat honom från
thronen, så att, när första akten börjar, är han
landsflyktig och sitter i sällskap med en mängd Riddare och
Bertram, hvilken, efter hvad sedan inhämtas, är
ingenting mer och ingenting mindre än Lucifer sjelf, som,
bland andra sina egenskaper, äfven äger den, att på det
innerligaste älska sin son och på samma gång den
blygsamheten, att för samma son icke vilja yppa orsaken till
denna kärlek. Emellertid kan Lucifer ej underlåta att
förleda sin värdige son till några små dårskaper, såsom
t. ex. att spela bort hela sin förmögenhet, hvaraf man
finner, att det är flera än Guds barn, som kunna hafva
otur i spel. Det är nemligen Lucifers mening att skilja
Robert från alla jordiska och förgängliga band och
fängsla honom vid sig, samt sålunda bereda sitt fadershjerta
hugnaden af en son, som på hans gamla dagar vid den
stora eldbrasan kunde bortjollra de satans bekymren.
Men olyckligtvis hade Robert en disyster vid namn Alice,
som råkat komma under fund med fans konster och
arbetar både med händer och fötter för att få sin
dibroder att beträda en annan bana. Robert sålunda, i
olikhet med vanliga menniskor, utsatt för det godas
frestelser, motstår dem länge, med ett hjeltemod, de gamla
anor fullkomligen värdigt. Nu råkar Robert äfven till
att vara kär i en Prinsessa Isabella, som ganska riktigt
delar samma låga, utan att just ha mycken heder af sin
Riddare, som gång efter annan får stryk af alla, mot
hvilka han vågar lyfta sitt svärd. För allt det der har
han att tacka sin far, som sålunda låter honom få
smaka den faderliga agan, i afsigt att desto mer fästa honom
vid sig. Utan Bertrams vettskap, insmyger sig nu
Robert i Isabellas kammare, talar om för henne, hur han
spelt bort sina ärorika vapen, hvilket han likvä säger
sig ångra; men Prinsessan, som är sjelfva godheten och
derjemte röres af hans ångertoner, klär upp honom från
topp till tå och uppmanar honom att inställa sig vid
torneringen. Robert blir nu återigen, genom Bertrams
intriger, lurad, antager en skuggas utmaning och
förföljer denna, under det att Prinsessan och hela hofvet
förgäfves vänta på honom. Hvad annat kan väl nu
Isabella tänka, än att Robert gått och spelt bort
alltsammans igen? Dragen vid näsan den ena gången efter den
andra, besluter nu Robert, på Bertrams inrådan, att
söka osynliga makters bistånd. Bland grafvarna i ett
nunnekloster skall nemligen finnas en magisk gren, med
förmågan att söfva menniskor. Robert, som funnit att
han ej kan uträtta det ringaste mot de vakna, besluter
nu att försöka, hur han möjligtvis kan taga sig ut bland
de sofvande, och med ett mod utan like träder under
de månbelysta grifthvalfven. Den outtröttlige Bertram
har redan varit der och bryggt för honom samt kallat
ur grafvarna klostrets icke just så saligen afsomnade
Nunvor. Robert, inkommen, ämnar fatta grenen, men
blir rädd för sin döda moders bild. Nu indansa
nunnorna, visa honom den mystiska grenen, traktera honom
med dricksvaror och raffelspel samt lyckas, med tillhjelp
af några vänliga sparkar, småningom sätta mod i den
tappre Riddaren. Robert, sedan han länge något
tölpaktigt betedt sig mot de älskvärda Damerna, som i sin
anletes svett anstränga både armar och isynnerhet benen,
för att visa sig på så fördelaktiga sidor som möjligt,
stjäl slutligen först en kyss från den mest efterhängsna
nunnans läppar och sedan grenen från den heliga
Rosalies bild, samt makar sig helt försigtigt af, lemnande,
oartigt nog, de vackra damerna fanden i våld, och
låtande, helt obekymrad, de stackars flickorna, för hans
helgerån, slita fördömmelsens eldris. Med grenen i hand
infinner sig nu Robert på slottet, och tar verkligen
Prinsessan och hela hofvet på sängen. Nu hade visserligen
varit lätt för honom att helt enkelt taga med sig den
sofvande damen; men Robert, som heldre vill gå öppet
tillväga, skriker henne först vaken och befaller henne sedan
packa in och utan krus följa med. Isabella börjar
naturligtvis gråta, faller på knä, under jemmertoner, och
lyckas omsider drilla honom från den rysliga föresatsen.
Samvetet vaknar i hans bröst; men, i stället för att
återbära den stolna tempelskatten, förstör han den helt och
hållet i sin ångest, och beröfvar sålunda efterverlden
denna förträffliga gren, som skulle med tiden hafva
gjort opium och hofsmicker öfverflödiga här i verlden.
Olyckligtvis vaknar äfven hela hofvet, hvilket, på det
högsta förargadt öfver det Majestätsbrott Robert
begått derigenom att han narrat Furstinnan och hela hofvet
att somna, griper och midt framför samma Prinsessas
näsa, utan det minsta respekt för hennes önskningar,
fängslar hennes älskare, hotande honom med den eviga
sömnen. Genom sin hederliga fars (Berrams) biträde
makar sig likväl utan all svårighet Robert ur fängelset
och visar sig i femte akten, jemte sin på det högsta
motvillige pappa, i vestibulen till kyrkan; i hvilken afsigt,
torde vara svårt att uppgifva, så framt ej meningen var
att skaffa sig något kyrksilfver, innan han flydde ur
landet. Orgelns toner, som förkunna att det måtte vara
folk i kyrkan, stämma andra känslor i Roberts bröst.
Bertram blottar nu för Robert hela sitt hjerta,
tillkännagifvande sig icke allenast vara hans fader, utan äfven
sitt rike icke vara af denna förgängliga verlden, utan
vara den, oaktadt alla dess lågor, oförbränneliga afgrunden.
Skamflat och förargad öfver att ha en sådan far, och
kanhända nyfiken att taga sin arfvedel i ögonsigte, vill
Robert genast följa honom; men Alice, som nu instörtar,
visar Robert ett bref från hans mor, hvaruti förkunnas,
hvilken dj - - - Bertram mot henne i lifstiden varit,
hvarjemte Alice tillägger, att Prinsessan Isabella väntar
honom vid altaret, för att skänka honom sin hand. Men
Robert, som icke tyckes vilja åtkomma något på den
lagliga vägen, stretar emot. Bertram fattar hans ena hand,
Alice den andra, och den olycklige Robert slites åt
tvenne håll, skrikande, under de grufligaste qval. Redan
har fadershjertat segrat, då tolfslaget ljuder, hvarvid
Bertram störtar ned till afgrunden, och den öfvergifne Robert
faller, som en kruka, till golfvet, dragande med sig sin
goda Genius. Nu öppnas den strålande kyrkan, der man
ser Prinsessan ännu ligga på knä vid altaret (de stackars
knäskålarna!). Tvenne munkar komma nu och uppresa
den öfver frestelserna så tappert segrande Robert, och
föra honom med sig fram till den väntande bruden och
bröllopsskaran. — Herrar Scribe och Delavigne fägna
här åskådarens ögon med några englagrupper, dem de
på köpet benäget anskaffat.

Vi hafva i nästföregående artikel gjort reda för
sjelfva libretton, och funnit, att, om den just ej hvilar
på någon psykologisk och logisk grund, den likväl är
tillräcklig att uppfylla det åsyftade föremålet. Ansadt
och ombildadt under Meyerbeers mästarehand, blef detta
på en gång vämjeliga och osammanhängande benrangel
en fullbildad väldig demonisk gestalt, som på en gång
sköt sina samtidiga öfver hufvudet, en ny Viktor Hugo
i tonkonstens rike, mäktig att förmäla afgrundselden med
den heliga lågan framför Mariebilden och att låta
lättsinnet dansa på den glödgade Vulkanen. Menskligheten,
aldrig än tillfreds med hvad som är och möjligtvis kan
vara, finner naturligtvis sin hugnad i hvad som icke är
och icke heller kan vara, frågande litet eller intet efter
om det är från himmelen eller underjorden, som det
omöjliga eller otänkbara utgår, blott det förmår spänna
själen i dess finaste trådar, borttrolla tanken från den
hvardagliga synkretsen och framför allt sammanfläta det
goda och onda till sådan grad af innerlighet, att de båda
hvarandra motstridiga principerna, litet hvar, nå kunna
pruta med sig något, och slutligen, om ej helt och
hållet trifvas tillsammans, åtminstone tåla hvaraudras
grannskap. Deraf kan förklaras en nyare tids hjernspöken,
som, endast de äga snillets vingar på sina skuldror,
kunna se icke blott det sinliga i menskligheten, utan till
och med sjelfva Rationalismen för sina fötter. Detta
hindrar likväl ej, att, om det sålunda herrskande
elementet än aldrig så mycket försmår rimliglivtens gräns, det
likväl kan vara och måste anses för en storhet, när det,
på samma gång det våldsamt slår ned i känslan för det
menskliga, mäktigt slår an på känslan för det sköna.
Till sådana reflexioner förer oss verkligen Musiken till
Robert. Den är en mäktig brusande stormhvirfvel, som,
bärande i sin kraftfulla barm tusende från alla häll
medrykta blommor och blad, svingar oss oemotståndligt med
sig, än öfver svindlande höjder och omätliga afgrunder,
än öfver blomsterrika ängar och sorlande bäckar, och
än — Gud vet icke hvart. Nog af, vi hånföras och få
knappast tid att resonnera öfver farten och ändamålet
med densamma, ja, vi märka ej en gång sjelfva, att vi
sönderslitas, att vi blöda; ty, innan vi hinna uppskatta
eller ens reflektera öfver det fårbifarna, äro vi redan
inne i något nytt, som upptager hela vår
uppmärksamhet, till dess äfven detta, i sin ordning, lemnar rum för
något nyare; och när färden är fulländad och vi
ändtligen få hämta andan, är både förskräckelse och fara
borta, och står endast qvar för oss minnet af det sköna
och stora vi sett och erfarit, i förening med en
oemotståndlig håg att förnya den brådstörtande färden.
— Sådan är Robert, onaturlig men hänryckande,
förskräcklig men stor, från de vilda basunstötarna,
som börja operan, till orgelns milda andaktsrika toner,
som slutar densamma, från de hånande dricks- och
spelkörerna i första akten till kyrksångens högtidliga
harmonier i den sista, från Alices och Isabellas böner och
tårar till Afgrundsandarnas skrän och Bertrams
besvärjelser mellan klostergrafvarna, allt — allt beräknadt på att
måtta tidsandan och afskaka dess ännu, ehuru svagt,
vidhängande moraliska och religiösa band — och allt utfördt
med en pensel, ur hvilken färger, med knappast sin
likhet i lyx på skönheter, flöda i den mest bländande
skiftning. Det faller således af sig sjelf, att mot denna
opera många klandrare uppstått och skola uppstå, men
likväl ingen, som ej af densamma skall hänryckas; att
många skola rusa upp mot dess fel på samma gång som de
rusa till för att se dem och af dem förtjusas. Och dock
hvaruti bestå dessa fel? — I brist på sköna originella
melodier? — Ingalunda, hvarje nummer skall vederlägga
dig. I brist på mästerligt genomtänkta och ordnade
harmonigångar kanhända? — Ännu mindre, ty sällan
framstår en musikalisk produkt till den grad rikhaltig på
harmonimassor i förening med en briljantare
instrumentering, än denna. Men klandrar du den i dess egenskap
af offer åt tidsandan och i dess skapelse af ett gyllene
hyende åt en förderfvad smak, så har du otvifvelaktigt
rätt: men se då till, att du ej sjelf, o klandrare! är ett
tillbedjande barn af denna tid, och att du verkligen är
ett »bombfritt hvalf i den förbrända staden», som skalden
säger; annars tror man dig ej, om du än aldrig så
förnämt rycker på axlarna åt det närvarande, om än aldrig
så många forntida beundran klingande fraser flöda från
din tunga; ty har du ej skuldror och hufvud, mäktiga att
bära formtidens rustning, tacka då Försynen att det är
som det verkligen är och att det ej är annorlunda! —
Meyerbeer framstår derföre, ehvad man än må äga att
invända mot hans skapande snille, såsom den der alltför
troget kopierat det närvarandes anletsdrag och uppfyllt
alla den rådande smakens pretentioner; och ingen
rättvisans och förtjenstens vän skall vägra hans tinning
konstnärens lager.

Sedan vi sålunda i korthet sökt framställa vårt
generella omdöme öfver ifrågavarande opera, skola vi i en
följande artikel försöka en analys af hur den uppsattes
och nu gifves å Kongl. Stora Teatern.

Efter, som vi hört, endast 28 repetitioner, då den
på flera utländska Teatrar medtagit minst ett dubbelt
antal, uppfördes denna opera på Kongl. Teatern
härstädes; hvarföre man också, innan första representationen,
ansåg allt som ett hastverk, mer beräknadt på en
materiel vinst, än på en estetisk. Desto mer öfverraskande
blef det att se de förmodade omöjligheterna öfvervunna
och Robert gifvas med en i högsta grad förtjenstfull
harmoni, så i arrangemanger, dekorationer och kostymer,
som i exekution, desto mer värd ett uppmärksamt bifall,
som man under närvarande omständigheter ej väntat
någon dylik. De nya dekorationerna bevittna fördelaktigt
på samma gång Hr Müllers smak och förtjenst, som att
Direktionen ej spart några omkostnader för att låta
Operan framträda så lysande som möjligt. Utdelningen af
rollerna kunde, med de ressurser som finnas att tillgå,
icke heller på annat sätt fullgöras, än den nu är. Efter
yttersta förmåga tyckas sujetterna också hafva motsvarat
Direktionens och Allmänhetens förhoppningar. Vi vilja
i korthet söka framställa det sätt, hvarpå de spelande,
enligt vår tanka, ådagalagt sin förmåga och utvecklat sina
talanger.

Hr Günther utför Roberts parti med vida mer
styrka och hållning, än man väntat. Han har sannt
uppfattat rollens karakter, så hvad spel som sång beträffar, och
återgifver den med en säkerhet, som röjer mer än
vanlig grad af musikalisk bildning och allt mer och mer
utvecklade anlag för scenen och det dramatiska. En
ovana borde likväl Hr Günther i tid söka undvika, den
nemligen, att beständigt sätta sin venstra hand i sidan,
hvarigenom hela figuren får en stelhet, som den annars
ej skulle hafva. I fjerde Akten, när Isabella vaknar,
stödjer sig Hr Günther med venstra armen mot bordet.
Mer effekt skulle det otvifvelaktigt göra, om han med
armarna i kors öfver bröstet fäste en skarp oskiljaktlig
blick på Prinsessan, hvarigenom hans figur komme att
uttrycka en högre grad af förtviflad beslutsamhet, än den
nu gör. På vissa ställen få de högre tonerna i hans röst
en anstrykning af heskhet, hvartill de många
ansträngningarna torde vara orsak. I tredje Akten och isynnerhet
den femte höjer sig Hr Günther onekligen till verklig
lyrik; hans röst, föredrag, spel och deklamation
harmoniera der på det fördelaktigaste.

Så lämplig Hr F. Kinmansson såsom Bertram är,
hvad rösten och sångpartierna beträffar, så litet passar
han deremot till rollens karakter. Hans runda, vackra
och expressiva toner fylla på det behagligaste alla
ställen; men hans mimik, spel och alla rörelser för öfrigt
ligga i uppenbar strid mot rollen, och ingen maskering
eller kostymering kan upphjelpa saken, Ju mer Hr F.
Kinmansson bemödar sig att framställa demonen, desto
mindre fruktansvärd blir den. Han borde derföre alls
icke bemöda sig, och vi äro öfvertygade, att allt skulle
gå åtminstone något bättre; ty genom detta bemödande
uppkomma en mängd rörelser med ögonen — såsom
beständiga blickar mot höjden; med armarna och
händerna — såsom ideligen förnyade hopknäppningar, m. m.;
med benen, som uttrycka en för mycket fjeskande
liflighet, Om han lade bort allt detta, skulle hans figur,
oaktadt den aldrig kan förneka sitt genomhederliga
väsende, presentera ett visst imponerande allvar, som till
någon del åtminstone kunde ersätta, hvad som fattas i
hemskhet och fruktansvärdhet. Deremot behöfver det
knappt nämnas, att, hvad sångpartierna vidkommer,
ingen bättre än han vid denna scen skulle kunna återgifva
dem. Såsom sångare är han derföre på några ställen,
såsom i tredje Akten i allmänhet och isynnerhet vid det
tillfället då han i klostret uppkallar nunnorna, utmärkt
och förtjenar det högsta bifall.

Hr Habicht har, såsom Raimbaud, förefallit oss
något ojemn. Kuppletterna i första akten söng han, alla
de gånger vi sett pjesen, icke illa; men i duetten, som
börjar tredje akten, var han den 2:dra och 3:dje gången
icke lycklig, hvaremot han tycktes oss bäst den 4:de, då
han vida öfverträffade vår väntan. Hans röst är vacker
och ganska behaglig, men förlorar vid minsta
ansträngning all säkerhet i ton, hvartill isynnerhet bidrager, att
Hr Habicht ännu icke rätt tyckes hafva gjort reda för
sig, på hvilka toner han lättast öfvergår från bröst i
falsett. Efter Hr Robachs bortresa finnes likväl ingen,
som skulle kunna sjunga Raimbauds parti bättre, än
Hr Hadicht.

Fru Gelhaar hann blott tvenne gånger utföra
Isabella. Så mycket man likväl kan sluta af den första
gången, var hon förträfflig; ty i partiet, som helt och
hållet tyckes ligga för hennes röst, utvecklade hon icke
allenast sin teckniska färdighet i all dess glans, och hvaruti
hon på vår scen är oöfverträfflig, utan äfven och
isynnerhet i 4'de akten en mer än vanlig smak, känsla, ja
något rent dramatiskt, som onekligen var förtjusande,
och som bevisade, att hon sannt fattat kompositörens
mening och sjelf af densamma var inspirerad. Den andra
gången var hon sjuk, hvarvid mycket gick förlorvadt.
Fru Enbom har de följande tvenne gångerna gifvit
rollen. Det vackraste af 2:dra akten måste derigenom
uteslutas, och, oaktadt hon visserligen förut och icke utan
fördel sjungit partiet i 4:de akten, hann hon likvål ej
åter inöfva det till den grad, att hon för den mildaste
kritik kan bestå. Detta oaktadt förtjenar den
beredvillighet, hvarmed hon gick Direktionens önskan till
mötes, en önskan, hvilken mången annan, som möjligtvis
ansett sig förbigången, skulle ansett för sitt nöje att
gäcka allt loford. Publiken, som, när äfven hon
insjuknade, helt och hållet gick miste om 2:dra och 4:de
akterna, gör helt säkert hennes beredvillighet all den
rättvisa, den otvifvelaktigt förtjenar.

När vi skola tala om Alice och det sätt, hvarpå
denna af Mamsell Jenny Lind blifvit utförd, stanna vi
verkligen i förlägenhet. Segerpalmen har Publiken redan
tilldelat henne; men när vi vilja framställa de förtjenster,
som så rättvist och öfverlägset tillvunnit sig densamma,
frukta vi ånyo, att blifva anfäktade af alla dem, som,
när de ej hafva något annat att anmärka mot denna
älskvärda och utmärkta artist, utropa i chorus: »Man
skämmer bort henne genom det mest entusiastiska smicker»
och sålunda vilja med skuggan af en hypotes öfverdraga
den på skönheter så rika konstnärstafla, Mamsell Lind
från scenen framställt i alla de pjeser, hvaruti hon
hitintills uppträdt. Fruktan för att vilja skildra, är, detta
oaktadt, icke vår svaga sida, helst som vår skildring
skulle hafva en mäktig egid i sjelfva den entusiastiska
hyllning, hvarmed Publiken sjelf tyckes hafva omfattat
den unga konstnären; men fruktan för att rätt kunna
skildra allt, att i så lefvande färger, som det förtjenar,
framställa det sköna i alla dess nyanser och
fullkomligheter, är det enda som hejdar oss. Mamsell Lind har
de fyra gånger vi sett och hört henne i förevarande opera
varit fullkomligt oförändrad. Oförmögne att i hennes
sång och aktion upptäcka något apmärkningsvärdt fel,
öfverlemna vi åt dem, som hafva denna förmåga, att
fortsätta kritiken öfver henne. Emellertid hafva vi, med
bästa vett och vilja, icke kunnat undvika att räkna oss
bland de s. k. »entusiastiske», och komma troligtvis att
qvarstå bland deras ganska stora antal till dess någon
med klara och öfvertygande skäl mäktar drifva oss derutur.

Hvad det öfriga eller chörerna beträffar, så gå de
långt ifrån illa, oaktadt brist på tenorer röjer sig
tydligt, — Balletterna äro smakfullt och prydligt
arrangerade, hvaruti utmärka sig Hr Johansson och i den 3:dje
akten Mamsell Daguin, hvilken sednare i nunnscenen
mellan klostergrafvarna med mycken smak och
konstfärdighet utför sina partier. — Direktionen har, hvad
uppsättandet och arrangerandet af sjelfva pjesen beträffar,
otvifvelaktigt mycken förtjenst. En annan torde frågan
bli, huruvida det är alldeles så klokt att till den grad
anstränga sujetterna, som nu blifvit gjordt, dels genom
de många så tätt på hvarandra följande repetitionerna,
dels sjelfva representationerna, bvarmed förhållandet är
enahanda. Att en sak raskt går fram, är visserligen bra;
men att klokt beräkna följderna, är ännu bättre. Men
om detta mer en annan gång.

Freja
August Blanche
Teater
Giacomo Meyerbeer
Eugéne Scribe
Germain Delavigne
Georg Albert Müller
Julius Günther
Fredrik Kinmansson
Fredrik Habicht
Mathilda Gelhaar
Jenny Lind
Wilhelmina Enbom
Christian Johansson
Sophie Daguin