Boken om vårt land/Kapitel 182
Finlands skilsmässa från Sverge efterlämnade 
smärtsamma hågkomster på båda sidorna om Bottniska viken. 
På svenska sidan fanns mycken gammal vänskap för 
Finland, och med den förenade sig nederlagets bitterhet, 
sorgen över rikets sönderstyckande och fruktan för framtiden 
till att göra skilsmässan tung. Långt efter 1809 var hoppet 
om Finlands återerövring ännu en kär tanke hos många 
svenskar, och de kunde ej tänka sig någon lycka eller 
välfärd mer för vårt land, sedan detta förlorat Sverges stöd. 
Först i vår tid, när nya släkten uppvuxit med nya tankar, 
börja även svenskarna inse, att Finlands frånskiljande 
var en historisk nödvändighet allt ifrån den tid, när Sverge 
upphörde att behärska Östersjön; att vårt land sedan 
var svårt att försvara, samt att dess besittning snarare 
inledde Sverge i nya krig än skyddade riket. Allt detta 
har efter hand försonat den forna bitterheten och låtit 
endast den gamla vänskapen kvarstå. Blandad med 
saknad har denna vänskap endast blivit innerligare å 
svenskarnas sida. Svensken är gästfri mot alla; men varmare 
tryckes ingen hand, än när en finne kommer till Sverge 
och hälsas såsom en förlorad, återvunnen vän för sitt 
fäderneslands skull. 

På finska sidan om havet fanns likaså för mycken 
tillgivenhet för det gamla förbundet jämte alltför mycken 
ovisshet om det nya, för att ej skilsmässan länge skulle blöda 
i många hjärtan. Men här hade denna redan i hundra år 
varit förberedd genom landets sönderstyckande och med 
fruktan förutsedd såsom en följd av Rysslands växande 
makt och Sverges vanmakt. När stunden kom, blev vårt 
land så upptaget av den närmaste omsorgen om sin nya 
ställning, dess blickar riktades av nödtvång så oavvänt 
mot framtiden, att det förflutna med dess minnen 
förlorade sin makt över människorna. Snart växte även den 
nya, av Porthan grundlagda tanken på ett Finland för sig, 
ett finskt folk för sig, genom sig, till allt större klarhet och 
verksamhet. Därför, när det gamla släktet med sina 
minnen dog bort, kände sig ett yngre släkte mera frigjort från 
det förflutna. Nutidens finnar förstodo, att Finland icke
fått mycket av Sverge utan att giva mycket tillbaka. 
Men de kunde icke heller utan blindhet och grov otack 
förneka den långa, lärorika skola, vilken vårt land hade 
genomgått under den svenska tiden, likaså litet som att 
vårt samhälle och vår europeiska bildning fortfarande 
för det mesta stå på svensk grund. Det yngre släktet 
uppfattade detta med sitt förstånd, såsom det gamla 
släktet uppfattat det med sitt hjärta; men även det yngre 
släktet behövde uppvärmas av minnet, och då kommo 
»Fänrik Ståls sägner». 

Ännu en mansålder efter Finlands förening med ryska 
riket kvarlevde många gamla krigare, som fordom stritt 
under Adlercreutz, Döbeln och Sandels. De levde i sina 
minnen, stridens dagar voro dem kära, och de visste 
berätta många stolta och glada bragder jämte många små 
personliga egenheter, dem hävdatecknaren glömt. I 
början av 1820-talet lyssnade en ung student vid namn 
Johan Ludvig Runeberg till en sådan gammal krigares 
berättelser i Ruovesi. Han hade själv ett barndomsminne från 
krigets dagar: han hade 4 år gammal sett Döbeln och 
Kulneff i Jakobstad. Varm av dessa hågkomster och sedan 
förtrogen med många gamla kämpar utgav Runeberg — 
dåmera nordens största skald — i två samlingar dessa 
krigarminnen under det gemensamma namnet Fänrik 
Ståls sägner. Aldrig har ett skaldeverk i vårt land blivit 
hälsat med en sådan hänförelse, en sådan beundran. 
Gamla och unga läste det med samma rörelse; gossens 
hjärta klappade, flickans kinder glödde, och hårda, bistra 
män fällde tårar vid dessa sägner från en försvunnen tid. 

Så högtänkta sånger, så stolta, så varma, så 
mästerliga i skildringen av händelser och personer från 
konungen och generalen ända ned till den ringaste trosskusk, 

—	ja, ända till den usling, som kallades »fähund» förut, 
men blev en hjälte också han — ha få länder och få tider 
att framvisa. De äro endast 34 till antalet, men varje 
stycke ett konstverk, hugget i marmor. De gå nu kring 
världen i många översättningar; främlingar avundas de 
krigare, som fått en sådan minnesvård på sin grav. 

Fänrik Ståls sägner börja med folksången »Vårt land», 
skildra sedan den gamla, torftiga kämpen, som berättar
krigets skiften för studenten, och därefter vidare utan 
bestämd ordning höga och låga, tappra och fega. Alla 
träda levande fram: »Molnets broder» i Perhos ödemark; 

—	den rotfattige soldaten vid Alavo; — löjtnant Zidén 
med sina vasagossar; — torpflickan som sörjde, att 
hennes fästman flytt oskadd från striden; — den dumme Sven 
Duva med sitt tappra hjärta; — von Konow, grälande 
med sin korpral; — den döende ryssen vid Lemo; —- den 
kärve von Fieandt med pipa och fårskinnspäls; — 
Sandels vid Koljonvirta; — gamle Hurtig vid lägerbrasan; — 
Kulneff, som kysste barnet i vaggan; — Konungen, som 
pådrog Karl XII:s handskar; — Klingspor, som tappra 
män blygdes att tala om; — Döbeln vid Jutas; — 
Björ-neborgarnas marsch; — den hurtiga Lotta Svärd; — gamle 
Lode, som ej lät någon försumma morgonbönen, fastän 
kulorna haglade; — den trygge von Törne med sitt 
bortskjutna rockskört; — den tappre Dunckers död vid 
Hörne-fors; — von Essen och hans sturske Matts Kusk; — den 
femtonårige hjälten Wilhelm von Schwerin; — den 
frimodige landshövdingen Wibelius, som ställde lagen mot 
våldet; — slutligen Adlercreutz vid Siikajoki. Många andra 
därtill. 

Låt oss endast höra soldatgossen sjunga ett återljud 
från Finlands krigiska tid! 

Boken om vårt land