Boken om vårt land/Kapitel 190
På tyska rikets tron uppsteg nu den äldsta av kejsar 
Nikolajs fyra söner, Alexander II. 

Såsom alla Guds utvalda redskap hade även denna 
kejsare i början av sin regering att kämpa mot stora faror, 
bekymmer och prövningar. Det blodiga kriget härjade 
Svarta havets och Östersjöns kuster. Segrar mot 
turkarna omväxlade med motgångar mot övriga fiender. 
Den starka ryska fästningen Sevastopol på Krim blev 
tagen med storm efter det tappraste försvar. Därmed 
var ock sjömakternas krigiska ära tillfredsställd; freden 
slöts den 30 mars 1856. Hela det stora kriget hade ingen 
annan varaktig följd än att blotta det turkiska rikets 
förfall. Ryssland inskränkte för en kort tid sin sjömakt på 
Svarta havet och lovade att icke framdeles bygga någon 
fästning på Åland. 

Men för Rysslands inre välfärd blev detta krig av en 
stor betydelse. I farans stund trädde många, förut okända 
brister i dagen. Där var icke allt styrka, som såg så ut, 
ty även den största krigarstat behöver stödja sig på 
folkets fredliga utveckling. Kejsar Alexander fann, att hans 
rikes väldiga krafter hittills varit mera riktade på yttre 
makt än på sådana framsteg, som befordra folkens sanna 
lycka, och han beslöt att omskapa Ryssland. Detta var 
ett långvarigt, farligt och mödosamt verk, som fordrade 
klar blick, manligt mod och sällsynt ihärdighet. Men 
kejsar Alexander hade ärvt något av sin faders kraft i 
förening med sin farbroders, Alexander I:s, mildhet och 
stora blick in i framtiden. I fredens återvändande lugn 
begynte han dessa mänskliga storverk, som öppnat för 
Ryssland ett nytt och ljusare tidevarv. Han befriade 22 
miljoner livegna mot en billig gottgörelse åt deras förra 
herrar. Han förbättrade domstolarna, ordnade 
läroverken och lät med ofantliga kostnader minska avstånden i 
det vidsträckta riket genom måfiga hundra mils 
järnvägar. Medan han underlättade förbindelsen med det västra 
Europa och där sökte trygga en allmän fred, använde han 
rikets krigsmakt till att kuva de vilda rövarfolken i det
inre Asien och där införa det europeiska samhällets 
välgärningar. Slutligen har han infört »värnplikt» i Stället för 
utskrivning av soldater, så att varje ung man bör vara 
beredd att "en kortare tid gå i fält för fäderneslandet. 

Snart begynte kejsar Alexander att djupt ingripa även 
i vårt lands öden. Finlands välstånd gick efter flere svaga 
skördar hastigt tillbaka genom tre svåra missväxter åren 

1856, 1862 och 1867. 
Sistnämnda år var en 
sträng vinter ända till 
början av juni, och i 
början av september gjorde 
frosten slut på den 
halv-mogna säden. I norra, 
östra, västra och inre 
Finland — nästan överallt 
utom i Nyland — blev en 
så fruktansvärd nöd, som 
icke varit allt sedan Karl 
XI:s tid. Man fick åter 
se samma förfärande 
folkvandring av tiggare, 
samma eländiga nödbröd, 
samma härjande farsoter. 
Inom ett år dogo 100,000 
människor. Men nu hade 
landet potatis och ryska 
mjölmattor. Styrélsen 
anslog stora understöd för de nödlidande, rika gåvor 
insamlades i eget land,i Ryssland, i Sverge och andra länder. Så 
gav nöden småningom vika efter den goda skörden 1868. 
Guds skarpa tuktan var oss ämnad till varning mot tidens 
vekliga njutningslystnad, och så tacksamt vi mottogo hjälp 
ifrån rikare länder, så djup var ock förödmjukelsen att se 
vårt land ’betraktas såsom Europas fattighjon. 

Mitt under prövningens tider märkte vi att en ny anda 
behärskade styrelsen. Generalguvernören greve Berg 
var en rastlös, dag och natt verksam pådrivare. Då 
byggdes den första järnvägen (Helsingfors—Tavastehus). Då 
blev tullgräns mellan Ryssland och Finland. Då ställdes
kronoskogarna under vården av ett särskilt ämbetsverk. 
Då fick landet sitt eget mynt i mark och penni. Då 
inrättades »Finska Hypoteksföreningen» för att anskaffa lån 
åt jordbrukare. Då uppstodo lantbruksskolor i flere 
delar av landet. Då började även folkskolor sprida kunskap 
i bygderna. Beständigt voro »kommittéer» i verksamhet för 
att föreslå nya förbättringar. Finska statsmän hade fått 
mod att för kejsaren framställa landets behov. 1,. G. von 
Haartman hade satt landets penningväsen i ett förträffligt 
skick; F. Langenskiöld och /. W. Snellman uttänkte mark 
och penni; den senare bar styrelsens tyngsta börda under 
hungertiden och införde varsamt det nya myntet i rörelsen. 

Kronan på Alexander II:s verk i Finland är 
lantdagarnas återupplivande. Det var nu mera än femtio år, 
sedan landets ständer sammanträdde i Borgå, men de 
nödvändigaste förbättringar kunde enligt grundlagen icke 
ske utan ständernas samtycke. Frimodigt uttalades 
landets hopp, och högsinnat blev det uppfyllt. Från år 1859 
förbereddes i senaten de ärenden, som borde föreläggas 
en lantdag. Och sedan dessa vidare blivit granskade av 
ombud ur de fyra stånden 1862, sammankallade 
kejsaren Helsingfors lantdag den 15 september 1863. 

Det var en högtidsdag för hela vårt land. Kejsar 
Alexander, Finlands storfurste, omgiven av sina söner, av 
rikets och landets högsta ämbetsmän, samt av de 
församlade ständerna, uppsände med folket sina böner i 
Helsingfors stora luterska kyrka och öppnade sedan lantdagen 
med ett tal från tronen i det kejserliga palatset. De 
glänsande festerna i huvudstaden funno ett genljud i de 
avlägsnaste bygder. I städerna fanns knappt en så fattig 
koja, att den icke den kvällen tände sitt ljus såsom till 
julen. Aldrig har en kejsare hälsats av sitt folk med en 
uppriktigare tillgivenhet. Allt vårt folk tackade Gud och 
nedkallade hans välsignelse över den högsinte furste, som 
åter lät folkets röst tala efter en lång tystnad. 

I sju månader varade lantdagens stränga arbete, 
fördröjt av ovanan, framdrivet av fosterlandskärleken. 
Utskotten förberedde, stånden granskade, kejsaren 
stadfäste. Viktiga förbättringar avgjordes eller föreslogos för 
framtiden. Varje stad och församling fick sin självsty-
relse (kommunalordning). Brännvinsbränningen 
lämnades åt fabrikerna, folkskolan fick understöd, och statens 
räkenskaper granskades av ständerna. 

Men viktigast var den av 1867 års ständer antagna 
nya lantdagsordningen, som stadfästes av kejsaren den 15 
april 1869. Därmed var folkets röst förvissad att höras 

till tronen vart femte och efter 1882 vart tredje år. Alla 
lagar fingö en växande kraft, och ett starkt band av 
förtroende knöts mellan regenten och folket. Senare vidtogs 
åter en förändring, varigenom folkets ombud mera sällan 
kommo tillsammans, tills år 1906 lantdagen ombildades 
till en kammare, som sammanträder varje år. 

Senare lantdagar hava infört förbättringar i 
kyrkolagen, strafflagen, i lagen om näringsfriheten och 
främmande trosbekännares rätt. Och värnpliktslagen har 
påbjudit, att varje finsk man under vissa år av sin ungdom 
bör vara beredd att försvara fäderneslandet. 

Den 25:te årsdagen av Alexander II:s uppstigande på 
tronen firades den 2 mars 1880 med glädje och 
tacksamhet av allt Finlands folk. Ett år därefter, den 13 mars
1881, föll den älskade kejsaren till Rysslands och 
Finlands stora sorg för missdådares brottsliga hand. 

Den 29 april 1894 restes i Helsingfors med frivilliga 
bidrag från hela landet det tacksamma finska folkets 
äre-stod till Alexander II:s minne. 

Efter honom uppsteg på tronen hans son Alexander III, 
som i 13 år bevarade Europas fred och saknad bortrycktes 
av én tärande sjukdom den 1 november 1894. Under hans 
tid oroades vårt land av fruktan för sina grundlagars 
bestånd. 

Boken om vårt land