Rosen
Den levande fullhetens yppiga prakt,
Den eldiga kyssens berusande makt,
Sötman av lifvets festliga dag, —
Skänkte mig hulda nornors behag.

Spinnande årens ändlösa garn,
Smycka de vårens skönaste barn:
Kinder av purpur, mun av korall!
Pärlor om halsen av daggens kristall!

Bestrålar ej scharlakansslöjan min barm?
Omlindar ej klara rubinen min arm?
Av grönskande sammet min lifklädnad är,
Och skor av smaragd jag på fötterna bär.

En näktergal plågar mig, tidigt och sent,
Med sånger, där himlen blott vet vad han ment!
Hans svärmiska längtan mitt bröst ej förstår,
Och blindt är mitt öga för sångarens tår.

Men kommer min fjäril, så grann som till dans,
Då sänker min törnvakt båd' sabel och lans;
På solstrålen rider han in i min borg,
Och aldrig gör Rosa den riddaren sorg.

I ensliga hvalfvet av bok och av lind
Han kysser skön jungfrun på glödande kind;
Den rodnar lik jorden av vällustens vin,
Vid brudqvällsmusiken från surrande bin.

Jag vet, att den flyktige lämnar mig snart:
Som vattnets och ilens är kärlekens fart!
Men tröttsam på längd är en enformig vän,
Och fagrare lockar min fägring igen.

Gemensamt som solens är skönhetens sken:
En dåre blott vill henne njuta allen!
Bland stjärnornas andar så friast som störst,
Oändligt hon stillar det ändligas törst.

Ett hjärta blott slår i det eviga allt! 
En lag blott jag lyder, vad detta befallt!
I tusende skepnader klappar dess blod,
Och alla sig läska ur varandets flod.

Så delar jag med mig, till tidens fördrif,
Den flödande strömmen av tjusande liv;
Hvad mer, om där skummar förgängelsens våg,
Blott rytm är i störtande timmarnas tåg?

Så kyssens i ådrorna blixtrande kraft
Och nektarchampagnens astraliska saft
Och ambran, som höjs från mitt purprade bräm,
Förklara dig blommornas drottnings system.

Poesi
Per Daniel Amadeus Atterbom