Boken om vårt land/Kapitel 92
Längs Vasa läns hela kust, utom Lillkyro socken, bor 
svensk befolkning 2 eller 3 mil inåt landet, där den finska 
befolkningen vidtager. Nära varandra talar en by svenska 
en annan by finska; några förstå båda språken, men 
den svenska byns ungdom gifter sig ej med den finska 
byns ungdom eller tvärtom. Ändock hava de båda 
grannarna antagit mycket av varandras seder. De välbyggda 
gårdarna med sina utbyggda loft över böden äro nästan 
lika hos båda. Bostädernas inredning, plogen, kärran, 
seltygen, knivbältet och, tyvärr, även kniven äro 
desamma i svenska och finska byar. Utom språket, som 
talas i olika munarter, är där nästan lika stor skillnad 
mellan de svenska socknarna inbördes som mellan de svenska 
och finska. 

De svenska österbottningarna hava både gott och dåligt 
rykte om sig i landet. Man ser dem överallt som 
skickliga arbetare i städer och på herrgårdar. De bygga skepp 
och båtar, hus och fabriker bättre än andra, men stundom 
utbryter hos dem det gamla, ärvda krigarlynnet. När de 
tagit sig för mycket till bästa, råka de lätt i slagsmål. 
Ingenstädes i landet har så ofta flutit blod som vid deras 
och deras finska grannars gästabud. Ännu för någon tid 
sedan kunde stundom två byars ungdom samlas på 
landsvägen enkom för att slåss. Där åkte en resande: kämparna 
avbröto striden, lämnade vägen fri och fortsatte 
slagsmålet, när den resande var förbi. 

Dessa strider skulle kostat mycket mera blod, om ej 
kvinnan så ofta kastade sig emellan med fara för eget liv.

När karlarna äro borta på arbetsförtjänst, sköta kvinnorna 
jordbruket och gå även däremellan i karlsysslor. De köra, 
de plöja, de dika, de hugga ved. De små barnen lämnas 
då i andra barns vård och dö ofta bort. 

Av svenska sagor och sånger i Österbotten taga vi här 
blott en, som röjer det gamla kämpalynnet. Det är en 
folksaga om. 

Starka Matts. 

Det var en gång en gosse vid namn Starka Matts 
(Stark-Matt). Han var yngst och dummast bland syskonen. 
När han ej hemma dugde till något, sändes han ut i 
världen och kom till en smedja. Smeden ställde honom vid 
blåsbälgen och sade: »Pusta nu duktigt!» Matts vek upp 
ärmarna, grep i stången, och vid första taget sprack 
blåsbälgen som en såpbubbla, medan kolen virvlade upp som 
ett eldregn i ässjan. »Duger ej», sade smeden, »tag släggan, 
och håll bara takten!» Matts slog några försiktiga slag; 
smeden sade: »Slå bättre!» Matts lyfte släggan mot 
taket, dammade till och körde med ett enda slag städet och 
stubben ned i jorden. 

Smeden tyckte hans nya dräng var för hårdhänt och 
gav honom respass. Matts tog tjänst som dräng på en 
herrgård och skickades ut att köra hem ved från skogen. 
När han radat på lasset, var det för tungt för hästen. 
Matts spände hästen ur redet, lade hästen på lasset och 
drog det själv. Släden brast, Matts gjorde en starkare 
släde och drog hem lasset. Då rymdes släden ej in genom 
porten. Matts drog, portstolparna brusto som stickor, och 
fram kom lasset. 

Nu blevo de andra drängarna rädda för Matts och 
be-slöto förgöra honom. Matts skulle gräva en brunn och 
grävde så djupt, att han syntes som en mask där nere på 
brurnsbottnen. Där låg en kvarnsten på gården; den 
fällde drängarna ned i brunnen. Kvarnstenen råkade 
falla som ett halsband kring Matts, så att hans huvud 
stod upp genom hålet i stenen. »Nej», sade Matts, »var i 
världen ha de hittat mor mins gamla spinnrockshjul?» 
Matts fortsatte grävningen; drängarna hämtade storkloc-

kan från kyrktornet och fällde den i brunnen. Matts tog 
lyra, betraktade klockan och sade: »Var i all världen ha 
de hittat far mins gamla kyrkhatt?» 

Matts grävde brunnen färdig, och ingen vågade mera 
ofreda honom. Det blev krig, fienden ryckte med en stor 
krigshär in i landet. Matts skickades ut i kriget. Där blev 
ett stort fältslag, men Matts var hungrig och satte sig 
först att äta. Medan han bredde sin smörgås, märkte han 
svarta korn, som flögo in i hans smörask. »Se på dem, 
som kasta blåbär i smöret!» menade Matts om kulorna. 
Detta förargade honom. Han ryckte upp en fura med 
rötterna, gick mot fienden och slog så hurtigt omkring sig, 
att av fiendens hela här blev ingenting annat kvar än 
pjäxremmarna. Så var det, och nog lär det vara sant.

Boken om vårt land