Boken om vårt land/Kapitel 154
Hittills hade segern följt de svenska och finska vapnen 
i deras ädla kamp för sanning och rätt. Den store Gustav 
Adolf stod nu på höjden av sin makt och hade i sinnet att 
göra slut på kejsarens välde samt upprätta ett stort rike 
till skydd för den evangeliska läran. Men Guds vägar äro 
icke människors vägar. Hans utkorade redskap måste 
ofta lida och dö för sanningen. 

I landet Böhmen levde på den tiden en vida berömd 
fältherre vid namn Wallenstein, som blivit avsatt av 
kejsaren för sin grymhet, sitt högmod och sin omåttliga 
ärelystnad. Till honom vände sig kejsaren i sin nöd, och 
Wallenstein värvade snart en fruktansvärd krigshär av 

60,000	man, med vilken han ryckte emot den svenske 
konungen. Gustav Adolf drog sig tillbaka och uppslog sitt 
läger vid staden Ntirnberg. Wallenstein tågade efter och 
uppslog sitt läger 1/2 mil från konungens. I nio långa 
veckor stodo de båda härarna gentemot varandra på 
sommaren 1632, och landet föröddes vida omkring. 
Wallenstein kände intet medlidande, men konungen ville göra 
slut på eländet och stormade fiendens starka läger. 
Uppför branta bergväggar klättrade svenskar och finnar mot 
långa rader kanoner; de föllo som örnar i flykten, de 
störtades ned med blodiga huvuden. Under dem i dalen 
kämpade Stålhandske med sina finska ryttare mot den be-
römda Kronenberg och hans ryttare, som stolta kallade 
sig »de oövervinneliga». Kronenberg stupade; hans 
oövervinneliga blevo slagna på flykten. 

Äntligen tvungos de båda härarna av hunger och 
sjukdom att lämna lägren. Konungen hade åter vänt sig mot 
Bayern, när ett bud kom på hösten, att Wallenstein 
härjande inryckt i Sachsen. Strax ilade konungen åter dit 
och erfor, att Wallenstein spritt sina trupper i 
vinterkvarter samt bortskickat Pappenheim med de bästa ryttarna. 

—	»Nu», sade konungen, »tror jag sannerligen, att Gud 
givit fienden i våra händer.» Och han beslöt att överraska 
Wallenstein vid staden Liitzen i landet Sachsen. 

Allt berodde på att kunna slå fienden oförberedd, innan 
Pappenheim hann tillbaka. Men svenska hären måste 
marschera över nyss plöjda åkerfält, uppblötta av 
höstregnet. Anfallet fördröjdes, Wallenstein fick tid att samla 
sin spridda här. Den 6 november 1632 bröt in. Det var 
en mulen höstdag med tät dimma. Konungen hade ej 
velat påtaga harnesk, emedan han kände smärta av gamla 
sår. Han sade: »Gud är mitt harnesk.» Under dimman 
och väntan talade han till sina krigare. Han uppstämde 
Luthers psalm: »Vår Gud är oss en väldig borg» samt 
därefter: »Förfäras ej, du lilla hop», vilken psalm han själv 
hade skrivit kort förut. De mörka, töckniga lederna 
stämde in, och där låg ett djupt allvar i denna högtidliga 
sång, som för så mången var en dödsberedelse. 

Kl. II kom en lätt vind, som något skingrade dimman. 
Konungen knäppte händerna kring svärdfästet och bad: 
»Jesu, Jesu, låt oss i dag strida till ditt heliga namns ära!» 

—	I samma stund begynte kanonerna dundra, och man 
såg staden Iyiitzen brinna. 

Stålhandske med 500 finska ryttare stod åter ytterst på 
högra flygeln under konungens eget befäl. De sprängde 
med hela svenska hären fram över djupa diken, kastade 
fiendens första led över ända och togo hans kanoner, I 
andra ledet mötte dem svarta ryttare, klädda i järn. 
Konungen ropade: »Stålhandske, grip an de svarta 
karlarna; de komma att göra oss ont.» Stålhandske högg in, 
och striden blev hård. Konungen red åt ett annat håll, 
han red fort, och få kunde följa honom. Under dimman
och krutröken råkade han in ibland fienden. En 
gevärskula krossade hans arm. Han sjönk blödande ur sadeln, 
genomborrades av kulor, av värjstyng och blev liggande 
okänd under hästarnas hovar. En enda vän, en tysk 
yngling, blödde vid hans sida. Snart förkunnade konungens 
lösa häst med den blodiga sadeln sin herres fall. 

Vid denna tid, kl. I på dagen, hade det första svenska 
anfallet blivit tillbakaslaget, men vid nyheten om 
konungens död glömde hans krigare sina sår och sin trötthet. 
Det var, som om livet förlorat sitt värde, när den största, 
den bästa hjälten var fallen. Åter stormade alla ånyo 
framåt, och hertig Bernhard tog överbefälet. Stålhandske 
nedslog allt, som kom i hans väg; han tog tillbaka den 
plats, där konungen stupat. Hela Wallensteins här 
sviktade och brast sönder, då i detsamma ett rop hördes: 
»Pap-penheim kommer!» Och Pappenheim kom som ett 
rytande lejon med 1,500 ryttare. De kejserliga fingo nytt 
mod; det blev en förfärlig strid. Svenska fotfolket, bland 
vilka funnos 200 savolaksare, vek icke tillbaka; det 
stupade i långa led på sin plats, och slaget syntes förlorat. 
Men Gud satte den dagen ett mål för många hjältar. 
Pappenheim visste icke om konungens död och sökte honom med 
brinnande stridslust. »Var är den svenska konungen?» 

—	»Där», sade man, »där rider han i spetsen för finnarna!» 
Dit red Pappenheim, och där stupade han. Många trodde, 
att han föll för Stålhandskes kula. Ingen var så älskad 
som Pappenheim bland de kejserliga; med honom föll 
deras mod, och med häpnad sågo de en ny svensk här 
liksom växa ur jorden. Det var 5,300 tyskar, som 
konungen ställt bakom slaglinjen, och som hittills icke deltagit 
i striden. Med deras bistånd framryckte den till döds 
utmattade svenska hären för tredje gången, och nu var den 
dyrt köpta segern äntligen vunnen. Solen gick ned, 
mörkret bröt in; Wallenstein måste utrymma slagfältet. Där 
lågo 10,500 döda och sårade; bland dem 4,500 svenskar, 
finnar, skottar och tyskar, som blött vid konungens sida. 

Konung Gustav Adolf återfanns långt inpå natten vid 
facklornas sken bland hopar av döda, plundrad, naken, 
söndertrampad av vänner och fiender, som ridit över hans 
kropp. Sällan har en jordisk storhet blivit så krossad i dö-
den och dock kvarlämnat ett för alla tider odödligt, älskat 
minne. Hans svenska, hans finska folk sörjde honom 
såsom sin största hjälte; vänner och fiender, ja, själva den 
tyske kejsaren, begräto hans död. Riddarholmskyrkan i 
Stockholm förvarar hans stoft. 

Ett annat slut hade den fruktade Wallenstein. I sitt 
gränslösa högmod stämplade han mot sin herre kejsaren 
och ville med svenskarnas tillhjälp göra sig till en 
självständig furste. Men kejsaren avsatte honom från befälet, 
hans här övergav honom. Konung Gustav Adolf föll i 
öppen strid vid middagens ljus för Guds evangelium, 
Wallenstein som en förrädare i nattens mörker, 
genomborrad av mördarens svärd, ett år och fyra månader efter 
slaget vid Liitzen. 

Boken om vårt land