Till Swenska Minerva
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Till Swenska Minerva.

När Minerva en gång var ung eller lätt på foten,
d. v. s. innan den vördnadsfulla bindsulan dervid satt,
har hon helt säkert, under jagt efter änder och
beckasiner, någongång medföljt träskets stränder och dervid
tagit i betraktande denna af sjöväxter poch gräs rika
mantel, som öfverhöljer detta bottenlösa grumliga djup och
mörker, prålande, så länge solens strålar derpå falla.
Hon skulle i allt detta funnit sin egen bild. Ju mörkare,
gyttjigare och mer stillastående statselementet framställer
sig, desto flitigare och oförtrutnare lägger hon sig
deröfver, i afsigt att med sitt hela väsende, sin qvickhet
och lekande penna, fördölja det bottenlösa mörkret —
och utbreder sig i granna lockande färger, nb. så länge
det behagar nådens sol att derpå skina; ty sätt ett moln
på himlahvalfvet, och färgspelet skall vara förbi. Att af
en sådan ytlighet vänta sig sanning, framställd i form af
skäl och bevis, är fruktlöst: att af Minerva icke mötas af
annat än maktspråket, är gifvet. Derföre torde det vara
tid på att äfven vi, med all den respekt för Fruns år
och i följd deraf iråkade ovighet, vi äro skyldige Frun,
liksom hvarje annat qvinnligt passivt väsende, något röra
i, träskblommorna och rud-stimmet.

Vi börja således att fråga Frun, med hvad skäl hon
påstår sig äga «fullt medvetande» af av Freja »står under
inflytelser» och att undertecknad skulle vara orsaken dertill?
Den som låter andra inflytelser än egen öfvertygelses verka
på sig, är, efter vår tro, en karakterslös person, som hvarje
ögonblick, lik Italiens bravo, kan sälja heder och lif för
de lumpnaste motiver. En dylik beskyllning går således
på heder och ära. Man skakar icke gerna en sådan ur
armen, utan att man antingen är säker på sin sak eller
öfver all höfva oförskämd. Kan Minerva ej, hvartill vi
härmedelst på det kraftigaste uppmana henne, i den
ringaste mån, sättet bekymrar oss ej, bevisa hvad hon sagt
och sålunda uppdaga, under hvilka »inflytelser» Freja står,
så har hon i och med detsamma dömt sig sjelf till det
andra alternativet. Följer Minerva sedan den vanliga
taktiken, att sätta liknöjdhetens köld emot vår
uppmaning, så skall det ligga i vår sträfvan att hålla henne så
varm som möjligt, det lofva vi. Anser hon sig åter helt
makligt, efter ett utkastadt skymford, kunna lägga sig
och blunda för alltsammans, med ett förnämt affekteradt
småleende på sina läppar, så skola vi väcka henne, och
det utan risk, ty hvad hon än hvilar på, några <i>lagrar<('/i
är det icke, det är säkert.

Freja
August Blanche