Boken om vårt land/Kapitel 58
Vida på Rysslands stora slätter bodde fordom ett folk, 
som ryssarna kallade tschuder. Detta folk förskingrades 
sedan i många grenar över hela norra och en del av 
nordvästra Europa. Bland norra Sverges och Norges äldsta 
inbyggare nämnas jotar, kvener och lappar eller finnar. 

Ryssarna beskriva tschuderna såsom ett storvuxet 
och starkt, men fredligt och saktmodigt folk. Tschuderna 
byggde sina hus på ensliga kullar, hade boskap och 
åkerbruk samt voro skickliga smeder. De kände många 
trollkonster och ägde omätliga rikedomar, men dessa grävde 
de ned i jorden. Ryssarna fingo begär till skatterna, 
anföllo tschuderna och drevo dem längre mot norden. Därav 
uppkommo långvariga krig. Då föreslog en gång den 
ryska fursten, att striden skulle avgöras genom ett vad. 
En tschud och en ryss skulle vardera hugga ned ett 
träd, och den, som först blev färdig med arbetet, skulle 
bliva herre i landet. Vadet blev överenskommet, träden 
utvaldes. Tschuden, som var en grundlig man, begynte 
hugga sitt träd vid roten, men ryssen var slugare och 
begynte hugga sitt träd vid toppen. Så hände, att ryssen 
blev förr färdig, och från den tiden var han herre i landet. 

Men tschuderna älskade friheten och kunde icke 
fördraga att leva under främmande herravälde. Det syntes 
dem vara bättre att fria begrava sig under jorden än att 
leva som trälar på jordens yta. Då, säger sagan, togo de
sina ägodelar och gingo i hålor under bergen, och bergen 
föllo över dem och allt deras folk. Där leva tschuderna 
än i dag under jorden med sina rikedomar: guld, silver, 
boskap, bäverskinn, rävskinn och andra dyrbara 
pälsverk. 

Tschuderna voro stamfäder för finska folk, som ännu 
bo i Ryssland. Ytterst i norr kringströva ostjaker och 
voguler. Längre åt väster bo syrjäner och votjaker. Söder 
om dem bo tscheremisser och mordviner. Några av dessa 
äro fattiga, halvvilda folk, som uppslå sina tält eller kojor 
vid de stora flodernas stränder, leva av fiske och jakt eller 
kringströva med sina renhjordar på de ödsliga stäpperna. 
Andra åter äro idoga jordbrukare. De flesta bekänna 
åtminstone till namnet den kristna läran. Några äro 
fortfarande hedningar och dyrka himmelens gud. De äro 
godmodiga människor, vilka gärna dela med främlingen sitt ringa 
förråd och erbjuda honom skydd mot ovädret i sina kojor. 

Till finska folkstammen hör även det folk, som av 
andra kallas ungrare, men som självt kallar sig magyarer. De 
bodde fordom vid Svarta havets kuster, men inflyttade 
för tusen år sedan i det nuvarande Ungern. Där hava de 
grundat sitt rike med egna konungar. Magyarerna äro 
ett skönt, stolt och tappert folk, i vars språk man ännu 
tydligt igenkänner den finska släktskapen. Om vi blygas 
för våra fattiga släktingar i Ryssland, kunde ju de rika 
magyarerna blygas för sina fattiga släktingar i Finland. 
Därför må ingen förhäva sig över en ringa anförvant, men 
göra vad han förmår för att upplysa och understöda 
honom. 

Utom magyarerna äro numera alla folk av finsk stam 
nordbor. Längst i väster bo voter och vesser (även kallade 
tschuder) i Ingermanland och Olonets, liver numera blott 
i Kurland, ester i Estland och Livland, karelare i ryska 
Karelen och Olonets och finnar (karelare och tavaster) i 
Finland. Ytterst i norr bo lappar i ryska, finska, svenska 
och norska lappmarkerna. I några trakter av norra Sverge 
och Norge bo även finnar.

Boken om vårt land