Boken om vårt land/Kapitel 108
I Karelen bodde två bröder, Untamo och Kalervo. De
råkade i strid om fisket och svedjemarken. Striden slutade
så, att Untamo dödade sin broder Kalervos släkt och brände
hans gård. Kalervos olyckliga hustru bortfördes i träldom
och födde kort därefter en son, som kallades Kullervo.
Denna gosse visade tidigt en sällsam styrka. Tre dagar
gammal slet han sönder sin linda och bräckte vaggan. 
Untamo fröjdades åt hans styrka och hoppades i honom få en
stark träl, mera värd än hundrade andra.

När gossen räckte en man till knäet, begynte han 
eftersinna, huru han skulle hämnas sin faders död och sin moders
träldom. Detta märkte Untamo, fruktade blodshämnden,
lade gossen i en tunna och kastade honom i vattnet. Efter
tre dagar fann han gossen sittande på sin tunna med ett
metspö i handen. Nu gjorde Untamo ett stort bål av näver
och kådigt virke. Gossen kastades i elden, men efter tre
dagar återfanns han oskadad, rörande med en stake i kolen.
Tredje gången lät Untamo hänga gossen i ett träd, men
återfann honom, muntert ritande bilder i trädstammen.
Då tröttnade Untamo att förgöra gossen och sade till honom:
”Om du förhåller dig väl, skall du få stanna som träl i 
gården.”

Kullervo växte stark och skötte illa en träls sysslor. Han
skulle vårda ett litet barn; han bröt barnets arm, utstötte
dess öga, lät det dö och uppbrände dess vagga. Därefter
skulle Kullervo hugga en sved; då ödelade han hela skogen.
En annan gång skulle han gärda en åker och reste ett gärde
av de högsta furor, men utan ingång. Han skulle tröska
råg och tröskade allt till sådor. Slutligen vredgades 
Untamo och sålde för en ringa penning den obändiga trälen
åt Ilmarinen.

Nu skulle Kullervo valla gårdens kor och fick av 
värdinnan i sin matsäck ett bröd, där hon inbakat en sten. 
Kullervo vallade hjorden, satte sig om kvällen att äta och
bröt sönder mot stenen sin faders kniv. Full av sorg och
vrede jagade han hjorden att förgås i kärret och drev till
gården en annan hjord av biörnar och vargar. Ilmarinens
hustru gick ut att mjölka korna och blev söndersliten av
vilddjuren. Så förgicks den unga kvinnan, den så högt
beundrade, så länge efterlängtade Pohjabruden. Henne
kunde Ilmarinen aldrig förgäta, och hans håg var mörk
som sotet i smedjan.

Efter denna vilda bragd flydde Kullervo fågelfri i
skogarna och kom slutligen till en undangömd stuga, där
han återfann sina föräldrar, vilka han ansett döda. Nu
ville han redligt arbeta, men illa hade han blivit 
uppfostrad och gjorde allting förvänt. Båten rodde han sönder,
noten stötte han till blånor; slutligen blev han en stor 
brottsling. Då förbannades han av sin fader och förbannade
själv sitt olyckliga öde. Hans moder allena älskade honom
när alla övergåvo honom.

Kullervo drog till Untamos gård, hämnade blodigt sin
släkts skymf och utrotade Untamos hela släkt. Efter den
hårda striden drog han hem till sin faders stuga. Ingen
emottog honom, stugan var öde, ugnen kall, alla döda utom
Musti, den trogna hunden. Kullervo grät på sin moders
grav och irrade fridlös omking i ödemarken. Slutligen
kom han till ett ställe i skogen, där han begått ett stort brott,
och där hade ljungens blommor vissnat. Då drog Kullervo
sitt svärd och frågade, om det ville dricka ett skuldbelastat
blod. ”Gärna”, svarade svärdet; ”varför skulle jag icke
detta, när jag så ofta druckit oskyldigt blod?”

Och den starka Kullervo, Kalervos son, störtade sig på
sitt eget svärd.

Men när Väinämöinen erfor Kullervos öde, varnade
han efterkommande släkten att uppfostra barn med vettlös
hårdhet, ty av sådana barn bliva sällan goda och kloka
människor. Kullervo uppfostrades som en föraktad träl;
därför blev han en vettlös brottsling och en olycklig man.

Boken om vårt land