Magistern och Konglig Sekreteraren
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Magistern och Konglig Sekreteraren.

En vacker afton, under den argaste Choleratiden,
promenerade på strömpaterren under Norrbro en
Magister och en Konglig Sekreterare.  Magistern var en liten
figur med ett blekt ansigte, på hvars i förtid uppjagade
rynkor ett alfabet af klassisk lärdom kulminerade, Han var
tarfligt klädd. En svart frack och dito byxor,
trådslitna och nötta, utgjorde det format, hvaruti denna
lefvande klassiskhet inneslöts. Under hans näsa låg en
ljusbrun snushinna, lik ett gammalt pergament, och, när
Magisterns rygg vände sig åt åskådaren, såg man på
frackkragen, aldrig generad af den framåt lutande
nacken, en glacerad ljusstrimma, liksom vore denna ett svagt
återsken af det vetande, som i hans hjerna svärmade och
drömde. I hans dopsedel stod att läsa ett trettiotal;
men i fullmånan, som dallrade öfver hans hjessa, stod det
annorlunda skrifvet; ty minst fyratio år skulle man der¨
hafva varseblifvit.

Konglig Sekreteraren var några och tjugo år
gammal, hade, om ej något annat blomstrande i sitt hufvud,
åtminstone tvenne blomstrande kinder, svällande af
lefnadslust och våtvaror, klara, blåa och genomskinliga ögon
af glas med stålbågar, en mun alltför stor mot hvad den
vanligtvis hade att säga, friska hvita tänder, som röjde
god mage; men det enda klassiska, man på hans ansigte
kunde upptäcka, var en Romersk näsa, som sköt fram
mellan stålbågarna, som en Italienare mellan förtryckets
bojor. Hans hår låg kufvadt under perukmakarens tång,
och hans kläder voro gentilt, mästerligt och smakfullt
gjorda, som om de varit förfärdigade af Kaeding eller
Åbergh från Berlin. En hvit silkeshatt, kanske det
enda ljusa af hans hufvud, glimmade mot eftermiddagssolen.

De båda herrarne voro inbegripne i ett, som det
tycktes, djupare samtal.

»En ryslig tid», suckade Magistern; »knappt har den
nya dagen tagit morgonens rosenpermade bönbok i sina
strålande händer, förrän han nödgas uppstämma en
likpsalm öfver en bortgången vän, en afslumrad broder.
Vår Herre hemsöker menniskorna med ett hårdt
syndastraff, och den lättfärdiga tiden skälfver af bäfvan; ty
ingen religionens tröst sitter vid sjuksängen och försonar
menniskan med döden — — en ryslig tid!»

»Åh ja, det kan så vara», sade Kongl. Sekreteraren;
»men det är intet ondt, som icke har något godt med
sig. Det behöfves en rensning, min bror! allt är ju så
öfversvämmadt, att man nästan är färdig äta upp hvarann,
Gud gifve, att Choleran med det snaraste ville göra en
kraftig påhelsning, i Collegierna och Embetsverken, så
att en annan kunde få sig en ordinarie tjenst! Det finnes
många, som behöfva dö, så väl för sin egen» skull, som
för andras. — När tänker bror fara till Upsala och taga
prestexamen?»

»Helt säkert i höst; det kan vara tid på den saken
nu, så framt jag vill ha någon nytta af mina dubbla år.
Kors att bror är bara extra-ordinarie än — —»

»Ja, det är ju naturligt det, min bror, helst jag nyss
inkommit på Embetsmannabanan; men innan årets slut
hoppas jag allt skall vara annorlunda. — Får jag bjuda
dig på en Jamaika?»

»Jamaika!» ropade Magistern rysande: »dricka Jamaika
under Choleratiden — — nej, Gud bevare mig derifrån!
Nej, ett glas seltervatten på sin höjd.»

»En flaska seltervatten åt Magistern och en stor
jamaika åt mig», ropade Kongl. Sekreteraren.  »Tjenare,
Hr Bernds! Hur står det till? — God afton, Sophie!
är du ej rädd för Choleran? — Men min bror, hvad kan
det vara för godt i att klunka i sig bara vattnet?»

»Vatten är min hufvuddrycks, svarade Magistern,
tagande ur fickan en liten flaska kamfert-spiritus, hvaraf
han i glaset hällde några droppar; »detta, i förening med
en god maggördel och en ylletröja, är, enligt min tanka,
det bästa preservativ mot Choleran, när man dessutom
håller god: diet.»

»Hvad är det för ett band, som hänger öfver brors
hals?»

»Åh, det är en talisman af lera, förvarad i en liten
skinnpung, som min städerska hängt mig öfver halsen.
Sympatikurer äro minsann icke så at förakta, — Det
är en vacker hatt bror har.»

»Åh ja — smakar han något, så kostar han också»,
sade Kongl. Sekreteraren, i det han med sin silkesnäsduk
strök öfver hatten, »Fyll på åt mig en Jamaika till,
min flicka!»

»Nej, men är bror befängd, som förstör magen med
så mycket spirituöst? Det är ju att rakt taga lifvet af sig.»

»Skrock! tror du jag är någon nykterhetsbroder.»

Klockan slog åtta i Jakob.

»Nej, nu måste jag hem och lägga mig», sade
Magistern, i det han steg upp för att gå; »jag har föresatt mig
att vara i sängen innan klockan slagit nio — det hör
också till min diet. Om du kunde lära dig att göra
detsamma, din flyttfågel, så kunde du åtminstone lefva tills
du blir JustitieStatsminister. Knäpp åtminstone igen
rocken om dig — — god natt!»

»God natt, din vattenrumlare!» ropade Sekreteraran;
»jag önskar, att du innan morgondagen måtte bli
kompetent till Biskop i Westerås stift, lika innerligt, som att
alla från och med Presidenten till och med yngsta
Kanslisten i natt måtte göra en lustfärd till nya kyrkogården
— — God natt! glöm ej att knyta till maggördeln väl
om den blifvande Biskopen.»

Herrarne åtskiljdes.

Följande | eftermiddag satt Kongl, Sekreteraren vid
ett af de grönmålade borden i strömparterren med sin
cigarr och sitt toddyglas, i sällskap med en af sina
kamrater.

»Det är ju tusan», sade han till kamraten; »i går satt
jag här på samma ställe med en prestsjäl, som höll en
predikan öfver sin goda diet, och luktade kamfertspiritus
en lång väg. I morse fick jag veta, att han hade dött i
natt, oaktadt jag förespådde honom Biskopsstolen i
Westerås — — En prest mer eller mindre kan väl göra
detsamma, men hvad nytta hafva väl vi deraf? när jag kom
upp i Kansliet i dag, för att läsa tidningarna, voro
deremot alla friska som nötkärnor. — Det är nu tusan,
hvad de perukstockarna i staden äro seglifvade; under
det att längst bort på Norrmalm, der jag bor, packet
dör som flugor!» — —

Nattetid efter den följande dagen stannade utanför
ett hus längst bort på Norrmalm den svartmålade tungt
belastade Choleravagnen. När vagnen under hemskt dån
rullade derifrån, hade den en likkista mer; men
fäderneslandet en extraordinarie Kongl, Sekreterare — mindre.

Freja
August Blanche