Boken om vårt land/Kapitel 192
Vi hava redan omtalat Finlands forna huvudstad, det 
ännu med sin handel och slöjd blomstrande Åbo. 
Följande städer äro de äldsta i Finland och grundlagda 
under landets katolska tid: Åbo, Viborg, Borgå, Björneborg, 
Raumo, Nådendal och kanske även Ekenäs. Sordavalas 
och Kexholms begynnelse är okänd. Nyslotts uppkomst
torde sammanfalla med slottets äldsta tid, men staden 
erhöll uppstadsrätt först i början av förra århundrade; 
(1816). Gustav Vasa grundläde Helsingfors. 

Karl IX grundläde Uleåborg 1605 och Vasa 1606. 

Gustav II Adolf grundläde Nystad 1617, 
Gamlakar-leby, Nykarleby och Torneå 1620. 

Under Per Brahes tid grundlädes 1649 Kristinestad 
och Brahestad, 1651 Kaj ana, 1653 Jakobstad. Vid samma 
tid omtalas Villmanstrand och Veckelaks, som sedan 
kallades Fredrikshamn. 

Under frihetstiden grundlädes år 1745 Lovisa. 

Gustav III grundläde Heinola och Tammerfors 1779, 
Kuopio 1782 och Kaskö 1785. Tavastehus, som 
grundlagts 1739, flyttades 1776. 

Från förra århundradet äro städerna Jyväskylä, S:t 
Michel, Joensuu, Mariehamn, Kemi, Idensalmi, Hangö 
och Kotka, från detta århundrade och yngst av alla är 
Lahti s. 

De fyra folkrikaste städerna äro Helsingfors med 
inemot 300,000 invånare, Viborg, Tammerfors och Åbo 
med över 60,000 invånare. 

Gustav Vasa hade en plan att anlägga en stad på ön 
Sandhamn, öster om det nuvarande Helsingfors. 
Troligen fann han dock, att denna plats var alltför öppen, 
varför han 1550 grundläde den nya staden vid Vanda ås 
mynning, där ännu i dag byn Gammelstaden är belägen. 
Staden fick namn efter forsen och kallades Helsingfors. 
Konungen hoppades, att här skulle bliva en bytesplats för 
ryska, tyska och holländska varor; ja, han var så säker 
därpå, att han lät befalla alla borgare i städerna Borgå, 
Ekenäs, Raumo och Björneborg att utflytta hit. Den nya 
staden motsvarade dock icke förhoppningarna. Läget 
var ogynnsamt och inloppet till viken trångt. De från 
andra städer inflyttade borgarna trivdes icke här och 
fingo om några år tillstånd att återflytta till sina gamla 
boningsplatser. Helsingfors var därefter länge en av rikets 
minsta städer. 

Staden fick sina första privilegier av konung Johan 
III år 1569. Här föddes den berömde Sigfrid Forsius,
och här samlade Gustav II Adolf Finlands ständer 
omkring sig vid denna fosterländska lantdag år 1616, vilken 
liksom invigde Helsingfors till framtidens huvudstad. 
Men hamnen hade redan då blivit för grund genom 
landhöjningen, och år 1640, under drottning Kristinas tid, 
flyttades Helsingfors till sin nuvarande plats, en halv mil 
längre åt sydväst, på en bergig halvö, som kallades 
»Est-näsudden». Här fortfor staden att vara en ringa 
småstad i mer än 100 år. Men när Sveaborg reste sig vid 
inloppet till dess förträffliga hamn, begynte Helsingfors 
växa. Mot slutet av svenska tiden var det genom sin 
folkmängd och sina vackra hus landets andra stad, näst efter 
Åbo. Helsingfors hade redan då haft sina växlande öden 
och tre gånger legat i ruiner. Det hade härjats av 
fienden (1713), av pesten (1710) och av eld (1557, 1713, 1808). 
Det hade sett svenska hären sträcka gevär 1742, firat med 
Gustav III slaget vid Högland 1788 och bevittnat 
Sveaborgs fall 1808. Sedan när landet blev förenat med 
Ryssland, låg Helsingfors närmare än Åbo till Petersburg; det 
låg närmare östra Finland, det hade en hamn, som kunde 
rymma Östersjöns flottor, och utanför denna hamn hade 
det Sveaborg. Därför blev det landets huvudstad; 
senaten hitflyttades med sina många ämbetsverk 1819 och 
universitet 1828. 

År 1819 var Helsingfors ännu en liten stad med 5 eller 

6,000	invånare. Det var icke bebyggt till hälften av dess 
nuvarande område. Tölö havsvik gick in där nu 
Alexan-dersgatan är med sina höga stenhus; ett kärr låg icke 
långt från senatshuset. Kronohagen var en betesmark, 
och oländiga höga berg tycktes trotsa 
människohanden, där nu stadens norra och södra gator banat sin väg. 
Ännu på 1830-talet var den sköna Brunnsparken en vild 
ödemark, och 20 år senare fanns en osund pöl, där nu 
bangården rest sina vackra byggnader. Men 
kejsarvil-jan, penningen och ett ihärdigt arbete förvandlade inom 
50 år denna småstad med dess ödemarker till en vacker 
huvudstad, liten i bredd med andra länders stora städer, 
men stor nog för vårt land. Gustavianen Albert 
Ehren-ström, Gustav III:s forne handsekreterare och G. M. 
Arm-felts bundsförvant emot Reuterholm, uppgjorde pla-
nen för denna sin födelsestad och gav gatorna namn. 
Arkitekten Engel, född tysk, gav ritningen till senatens 
och universitetets hus samt den nya kyrkan. Ehrenströms 
och Engels för framtiden beräknade planer blevo dock 
endast delvis följda, och små inbesparingar kostade 
sedan stora summor. 

Nu finnas i Helsingfors förenade alla de högsta 
ämbetsverken och läroverken i landet utom kyrkans 
domkapitel. Folkmängden växer hastigt, industrien bygger 
sina verkstäder, gaslågorna skimra, järnvägarna rassla, 
biler och bussar ila, flygmaskiner stiga mot skyn, 
grönskande parker utbreda sig över de fordom kala, ödsliga 
bergen. Ångfartygen röka, och varorna strömma in, så 
att Helsingfors numera är den största fabriks- och 
handelsstaden i landet. 

Helsingfors är ännu endast en huvudstad i görningen, 
dess brokiga befolkning har ännu ej sammanväxt, där 
är för dyrt för vårt armod, för frestande för våra 
svagheter; där återstår mycket att förbättra. Men där är ock 
mycket samlat av landets bästa kraft, av vaket liv och 
ädel fosterlandskärlek. Tiden har fogat det så; vi måste 
pröva allt och behålla det bästa. 

Boken om vårt land