Den brustna strängen
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Den brustna strängen.

Jag stod på en kyrkogård en vinterafton. Snön
hvitmenade grafhögarna, och vinterstormen dref de hvita
stjernor i vild dans öfver förgängelsens och fridens
boningar. Nedanför mina fötter låg den mörka hjessan af en
nyss igenkastad graf, i hvars svarta lockar snöns silfver
allt rikare och rikare strödde sitt glitter. Kall var
hjessan, men ännu kallare det hjerta, som i djupet låg
förstelnadt; blek var vinterlocken, men ännu blekare den
kind, som derunder låg insjunken, ihålig; mörkt hvälfde
sig himlafästet ur det frusna molnet, men ännu mörkare
det öga, som, orörligt i isadt ögonlock, för lifvet låg
slocknadt der nere. — — Och likväl voro ej åtta dagar
förflutna, då den, som nu ligger i grafvens famn, låg i
min, med värma i blick och hjerta och med helsans rosor
på tjugoåriga kinder. Vi varit barndomsvänner och
skolkamrater. Denna insnögade trappa, som ledde upp till
den närbolägna skolan, hade varit första vittnet till våra
gemensamma barndomslekar, och dessa grafstenar, som
så öfvergifna men likväl så trogna bevaka stoftets fängelse,
hade mottagit de första intrycken af våra gemensamma
barndomsnöjen. Skiljde yrken hade åtskiljt oss vid 13
års ålder; men 4 år derefiör hade vi återfunnit
hvarandra, icke hvarandras anletsdrag allenast, utan hvarandras
hjertan.

Ynglingens mångsträngade fantasiglödande herdaspel
återkallade barnsymfoniens lekande toner, och hvarje sträng,
som tonade mot det kommande, har sitt echo från de
lemnade dalarna, der de första blommorna sattes,
blomtrade och brötos. Hvilken njutning, att under nordisk
sommarhimmel vid Mälaren eller Edsvikens inbjudande
stränder vandra och drömma tillsammans, seende i hvarje
perla, som solstrålen upphämtade ur den krusade
vattenytan, en ny gyllene kula vunnen åt det heliga radband,
som omslöt och förenade våra hjertan; h5rande i hvarje
hviskning tråden och blommorna emellan hans röst,
som i den »festligt smyckade kyrkan» kallade oskuldens
tårar ur våra ögon, en röst, den tidens och villornas
stridsröster ej ännu hunnit öfverljuda; kännande i hvarje
doft, som utgick från naturens rosenläppar, en fläkt af
den fridsälle ande, som bodde och trifdes så väl i våra
oerfarna hjertan! När det lätta molnet seglade öfver våra
hufvuden, sågo vi derpå framskymta våra glindrande
Juftslott, och när detta försvann, flyttade vi dem
bekymmerslöst till ett annat, ännu större och präktigare.

»Den af oss, hvars lifssträng först springer», sade
den bortgångne under en dylik promenad en gång till
mig, »har rättighet att af den efterlefvande fordra en
blomma på grafven och en sång åt minnet.»

Jag tryckte till bifall hans hand och skulle svara; men i
detsamma försvann det nya molnet med våra luftslott bakom
granskogen. Vi hämtade dem på ögonblicket derifrån,
uppreste dem på gräsmattan: O! hvilka lysande, herrliga
kolonner, af lager och myrthen kringvirade! Hvilken mängd af
granna drömbilder sväfvade ej genom de bländande
salarna, under det att äran och kärleken med
cherubsvingar på sina skuldror bevakade palatset! Då 
solen bakom grantopparna, och sommarnatten bredde sin
lätta nattdrägt öfver land och vatten. Vi gingo hem, och
var denna gång den sista vi tillsammans vandrade i den
fria naturen. Följande dagen reste vännen bort. När
höstens regnfloder bortförde de gulnade löfven, återkom
han, sjuk i hjertat; ty misslyckade beräkningar hade
förstelnat mången glödande förhoppning i hans harm,
fördystrat mången utsigt, som öppnat sig så lofvande för
hans blickar. För 8 dagar sedan, som var dagen efter
Trettondedagen år 1831, väckte han mig tidigt om
morgonen med en sång, som han till några enkla verser
komponerat och förärade mig på denna dag, som var
min namnsdag. Med tårar i ögonen slöt jag honom i
mina armar. Då räckte han mig sin Guitarre och sade:

»Tag detta instrument, som ett minne af mig.
Qvinten har brustit och du får skaffa dig en ny — — —»

Om aftonen, när jag bjöd honom god natt, var hans
hand fuktig och kall och den darrade.

»Du är sjuk», sade jag.

»Jag mår ej väl», gaf han mig till svar; »men det
blir väl bättre innan morgondagen.»

Med morgondagen stod jag i hans kammare, stum,
men med en centnertung sorg på mitt blödande hjerta,
— — Min vän låg på bår — — — döden på
midnattens vingar hade sugit lifvet ur det ädlaste hjerta; som
någonsin klappat i ett menniskobröst. — — — — —

Då jag nu stod vid hans graf med det liflösa stoftet
under mina fötter och omkring mig den döda naturen,
framträdde dessa minnen i sorgliga, men lefvande
gestalter för min själ. Vid mitt hjerta låg förvaradt den
brustna guitarrsträngen vännens aftynande hand skänkt
mig, i det ögonblick dödens tand djupt slet in is hans
sista lefnadstråd; men i mitt hjerta hade brustit en
annan sträng, hvilken hitintills vibrerande mellan
sorglösheten och förhoppningen, mot vårens lekande vindar,
eolsharpan lik, hade klingat så många melodidsa toner.
Allt omkring var nu mera så ödsligt, så färglöst, så
förvissnadt. Förgäfves sökte jag i denna öcken en blomma
för hans graf och en sång för hans minne — — Den
brustna strängen var min ungdomsglädje. — —

Freja
August Blanche