Sämunds Edda (Brate)/Sången om Grimner


Sången om Grimner

Om konung Raudungs söner.

Konung Raudung hade två söner, den ene hette Agnar, den andre Geirröd. Agnar var tio år men Geirröd åtta år. De rodde båda i båt med sina drag till småfiske. Vinden drev dem ut på havet. I nattens mörker slogs båten sönder mot land, de gingo upp och träffade en fattig bonde. Där voro de om vintern. Bondhustrun fostrade Agnar men mannen fostrade Geirröd och lärde honom att skicka sig. Om våren gav mannen dem en farkost. Men när hustrun och han ledsagade dem till stranden, talade mannen enskilt med Geirröd. De fingo vind och kommo till sin faders landningsplats. Geirröd var framtill i farkosten; han sprang upp på land men stötte ut farkosten och sade: »Far du nu de onda i våld!» Farkosten drev ut i havet. Men Geirröd gick upp till staden; där blev han väl mottagen, men hans fader hade då avlidit. Geirröd togs då till konung och blev en ansedd man. 

Oden och Frigg sutto i Lidskjalv och sågo kring alla världar. Oden sade: »Ser du Agnar, din fosterson, där han avlar barn med en jättekvinna i hålan? Men Geirröd, min fosterson, är konung och råder över ett land.» Frigg säger: »Han är så snål på mat, att han pinar sina gäster, om han tycker, att det kommer för många.» Oden säger, att det är lögn; de slå vad om denna sak. Frigg sände sin kammartärna Fulla till Geirröd. Hon bad konungen taga sig i akt, att icke en trollkunnig man, som kommit in i landet, skulle förhäxa honom, och sade det vara kännemärke på honom, att ingen hund var så arg, att han skulle rusa på honom. Men det var alldeles osant prat, att konung Geirröd icke var frikostig på mat, och dock låter han fasttaga den man, som hundarna icke vilja angripa. Denne var klädd i blå kappa och kallade sig Grimner och sade icke mer om sig, fast han blev åtspord. Konungen lät pina honom till bekännelse och sätta honom mellan två eldar, och satt han där i åtta dagar. Konung Geirröd hade en tio år gammal son, som hette Agnar efter hans broder. Agnar gick till Grimner och gav honom ett horn fullt att dricka och sade, att hans fader gjorde honom illa, då han pinade denne man utan sak. Grimner drack därav; då var elden så vitt kommen, att kappan brann på Grimner. Han sade: 
1. »Het är du, eld, 
och nästan alltför stor. 
Gå fjärran från mig, fyr! 
Ludna kappan svedes, 
fast jag lyfter den upp, 
fällen för mig brinner. 

2. Åtta nätter satt jag 
mellan eldarne här, 
och ingen människa mat mig bjöd, 
utom Agnar allena, 
som ensam skall råda, 
Geirröds son, över goter. 

3. Lycklig blir du, Agnar, 
då lycklig dig beder 
Veratyr vara; 
för en enda dryck 
dig aldrig skall 
bättre lön lämnas. 

4. Det land är heligt, 
som jag ligga ser 
asar och alfer nära, 
och i Trudheim 
skall Tor vara, 
tills alla gudar förgås. 

5. Ydalar det heter, 
där Ull åt sig 
har sina salar byggt; 
Alvheim gåvo 
gudarne till tandskänk 
åt Frej i fjärran urtid. 

6. En tredje är den gård, 
där goda makter 
med silver salarna täckt; 
Valaskjalv den heter, 
som vist åt sig 
asagud i urtiden byggt. 

7. Söckvabäck heter den fjärde, 
men däröver svala 
böljor brusa fram; 
Oden och Saga
i all tid där dricka 
glada ur kärl av guld. 

8. Gladsheim heter den femte, 
där guldglänsande 
Valhall sig vidsträckt reser; 
där väljer Ropt 
varje dag 
hjältar, som vapendöd ljutit. 

9. Lätt de alla, 
som till Oden komma, 
känna kynnet av hans sal; 
spjutskaft äro sparrar, 
spån på taket sköldar, 
och brynjor på bänkarna strödda. 

10. Lätt de alla, 
som till Oden komma, 
känna kynnet av hans sal; 
en varg hänger 
väster om dörren, 
en örn ovanför svävar. 

11. Trymheim heter den sjätte, 
där Tjatse bodde, 
den mycket mäktige jätten; 
där bor nu Skade, 
gudars brud den ljusa, 
på faderns forna tomter. 

12. Breidablick är den sjunde, 
och Balder har där 
åt sig byggt salar; 
å det land, 
där ligga jag vet 
minst av menlighet. 

13. Himinbjorg är den åttonde, 
och Heimdall där säges 
över helgedomarna härska; 
i sitt trevna hus 
tömmer gudaväktarn 
glad sitt goda mjöd. 

14. Folkvang är den nionde, 
och Freja där råder 
för hur sittplats i sal skall fördelas; 
hälften av de fallna 
har hon att välja, 
den andra Oden har. 

15. Glitner är den tionde; 
på guldstolpar stödd 
och med silver takad är salen. 
Forsete bor där, 
fredsdomaren, 
som stillar varje strid. 

16. Noatun är den elfte, 
och Njord har där 
åt sig salar byggt; 
männens furste, 
som ej men har, 
för högtimrad helgedom råder. 

17. Höljt av ris 
och högt gräs 
är Vidars land Vide; 
från hästens rygg, lysten 
att hämna sin fader, 
där sonen sig vara säger. 

18. Andrimner låter 
i Eldrimner 
Särimner suden varda; 
av fläsket det bästa, 
men få veta, 
vad mat einhärjarne mättar. 

19. Gere och Freke 
fodrar stridsvane 
högtberömde Härfader, 
men av vin endast 
vapenfrejdade 
Oden alltid lever. 

20. Hugin och Munin 
var morgon flyga 
ut över världen vida; 
jag ängslas för Hugin, 
att ej åter han kommer, 
dock bekymras jag mera för Munin. 

21. Tund tjuter 
och Tjodvitners 
fisk trives i floden; 
åns ström 
synes alltför stark 
att vada över Valglaumner. 

22. Valgrind den heter, 
som varsnas på slätten, 
helig framför helig dörrgång; 
fornåldrig är grinden, 
och få veta, 
hur hon i lås är lyckt. 

23. Fem hundra dörrar 
och fyrtio därtill 
tänker jag på Valhall vara; 
åttahundra einhärjar, 
gå på en gång ur var dörr, 
när till dust emot ulven de draga. 

24. Fem hundra rum inalles 
och fyrtio därtill 
i Bilskirner byggda jag tänker; 
mig tyckes av hus, 
som takade äro, 
ett större än min sons ej stånda. 

25. Heidrun heter geten, 
som på Härfaders sal 
står och gnager av Lärads grenar; 
en kanna skall hon fylla 
med det klara mjöd; 
det mjödet ej minskas kan. 

26. Hjorten Eiktyrner heter, 
som på Härfaders sal 
står och gnager av Lärads grenar; 
från hans horn drypa 
droppar i Vergelmer, 
därifrån alla vatten välla. 

27. Sid och Vid, 
Säkin och Äkin, 
Sval och Gunntro, 
Fjorm och Fimbultul, 
Rin och Rennande, 
Gipul och Gopul, 
Gomul och Geirvimul, 
kring gudars helgedom de gå; 
Tyn och Vin, 
Toll och Holl, 
Grad och Gunntorin. 

28. Vidare heter en Vina, 
Vegsvinn en annan, 
den tredje Tjodnuma; 
Nyt och Not, 
Nonn och Ronn, 
Slid och Rid, 
Sylg och Ylg, 
Vid och Van, 
Vond och Strond, 
Gjoll och Leipt, 
de löpa människor nära 
och härifrån falla till Hel. 

29. Kormt och Ormt 
och Kerlaugar två, 
över vilka Tor skall vada, 
varje dag, 
då att döma han går 
vid Yggdrasils ask, 
ty då brinner asarnes 
bro i låga 
och heta bli heliga vattnen. 

30. Glad och Gyller, 
Gler och Skeidbrimer, 
Silvrintopp och Siner, 
Gisl och Falhovner, 
Gulltopp och Lettfete, 
dessa hästar asar hava 
var dag till att rida, 
när att döma de fara 
vid Yggdrasils ask. 

31. Tre rötter stå 
åt tre håll 
ut från Yggdrasils ask. 
Hel bor under en, 
under den andra rimtursar, 
den tredje människor täcker. 

32. Ratatosk heter ekorren, 
som ränna skall 
på Yggdrasils ask; 
örnens ord 
skall han uppifrån bära 
och säga dem för Nidhogg där nere. 

33. Hjortar finnas ock fyra 
med finböjda halsar, 
som å trädet på grenarna gnaga, 
Dain och Dvalin, 
Duneyr och Duratro. 

34. Flera ormar ligga 
under Yggdrasils ask, 
än en okunnig dåre anar. 
Gion och Moin, 
de äro Gravvitners söner, 
Grabak och Gravvollud; 
Ovner och Svavner 
alltid tror jag skola 
trädets kvistar tära. 

35. Yggdrasils ask 
utstår vedermöda 
mera, än män veta; 
hjorten uppifrån raspar 
men det ruttnar på sidan, 
nedifrån Nidhogg skär. 

36. Rist och Mist 
skola räcka mig hornet; 
Skeggjold och Skogul, 
Hild och Trud, 
Loch och Herfjotur, 
Goll och Geironul, 
Randgrid och Radgrid 
och Reginleiv, 
de bära åt einhärjarne öl. 

37. Arvakr och Alsvinn, 
de skola upp på himlen, 
smärta, solen draga 
och under deras bogar 
blida makter, 
asarne, järnbläster gömde. 

38. Svalin den heter, 
som framför solen står, 
en sköld framför skinande guden; 
berg och bränning 
vet jag brinna skulle, 
om han skulle falla ifrån. 

39. Skoll heter den ulv, 
som till skogens hägn 
den glänsande guden förföljer; 
en annan är Hate, 
han är ättling av Rodvitner, 
skall stänga strålande himlabrud vägen. 

40. Av Ymers kött 
åstadkoms jorden, 
böljan av hans blod; 
berg skapades av benen, 
buskar av håret, 
och av huvudskålen himlen. 

41. Av hans ögons bryn 
gjorde blida makter 
Midgård åt människors söner, 
och av hans hjärna 
gjordes de tunga 
moln, som på fästet flockas. 

42. Ulls huldhet har den 
och alla gudarnes, 
som först med flamman tar i tu, 
ty öppna bliva världar 
över asars söner, 
när kittlar från lågan lyftas. 

43. Ivaldes söner 
i urtiden gingo 
att skapa Skidbladners skepp, 
det bästa fartyg, 
åt bländande Frej, 
snarrådige sonen till Njord. 

44. Yggdrasils ask 
är ypperst av träd, 
men Skidbladner av skepp, 
Oden av gudar, 
av gångare Sleipner, 
Bilrost av broar 
och Brage av skalder, 
Habrik av hökar 
och av hundar Garm. 

45. Jag segergudars söner 
syn av gudomen givit, 
därav välkommen hjälp skall väckas. 
För alla asar 
skall det in komma 
på Ägers bänkar, 
vid Ägers dryckeslag. 

46. Jag heter Grim, 
jag heter Ganglere, 
Herjan och Hjalmbere, 
Teck och Tride, 
Tud och Ud, 
Helblinde och Har. 

47. Sann och Svipal 
och Sanngetal, 
Herteit och Nikar, 
Bileyg, Baleyg, 
Bolverk, Fjolner, 
Grim och Grimner, 
Glappsvinn och Fjolsvinn. 

48. Sidhott, Sidskägg 
Sigfodr, Nikud, 
Alfodr, Valfodr, 
Atrid och Farmatyr; 
med ett enda namn 
nämnde jag mig aldrig, 
sålänge jag bland folken farit. 

49. Grimner de mig kallade 
hos Geirröd 
och Ialk hos Asmund, 
men Kjalar då, 
när jag kälke drog, 
vid ting Tro, 
Vidur på valplats, 
Oske och Ome, 
Javnha och Bivlinde, 
Gondler och Harbard bland gudar. 

50. Svidur och Svidrer 
jag hette hos Sockmimer, 
och då gäckade jag den gamla jätten, 
då till Midvitner, 
hans märklige son, 
baneman jag blivit hade. 

51. Rusig är du, Geirröd, 
har riktigt mycket druckit; 
mycket du mistat, 
då min hjälp dig frångår, 
alla einhärjar 
och Odens huldhet. 

52. Till fullo jag sagt dig, 
men föga du minnes, 
vänner dig listigt lura. 
Min väns svärd 
ser jag ligga 
med bladet drypande av blod. 

53. Den för eggen fallne 
skall Ygg nu hava, 
ditt liv vet jag lidet; 
vreda äro diserna, 
varse är du Oden, 
kom, om du kan, till mig. 

54. Oden jag nu heter, 
Ygg jag hette nyss, 
tidigare Tund var mitt namn, 
Vakr och Skilving, 
Vavud och Roptatyr, 
Gaut och Ialk bland gudar, 
Ovner och Svavner, 
jag tror alla hava 
av mig allena uppstått.» 
Konung Geirröd satt och hade svärdet i knä och draget till hälften. Men när han hörde, att Oden kommit dit, då stod han upp och ville taga Oden från elden. Svärdet halkade ur handen på honom och fästet var nedåt; konungen snavade och föll framlänges, men svärdet körde igenom honom, och han fick sin bane. Oden försvann då. Men Agnar var konung där länge efteråt.

Eddan (Brate)

da:Grímnismál
de:Edda/Ältere Edda/Grimnismâl
en:Poetic Edda/Grímnismál
nl:Edda/Vermomde en Roodspeer
no:Grimnesmaal