Den stora ryska revolutionen 1917

KAP. I.
Den gamla regimens dödskamp.
Landsflyktens år. I Schweiz och Amerika.

Författaren av dessa flyktiga minnen råkade
uppleva den ryska revolutionens
glansperiod, bevittna de utbrott av hänförelse,
som grep alla i omvälvningens stora
moment, deltaga i försöken att bygga upp ett nytt
Ryssland samt därjämte iakttaga den upplösning
av de demokratiska krafterna, som begynte i Ryssland
och under inflytandet av en mängd samverkande
orsaker slutligen ledde därhän, att den bolsjevikiska
anarkien, som på sista tiden tillvällat sig makten, för
tillfället avgick med segern.

När jag nedskriver dessa erinringar i en lugn och
gemytlig vrå av det från oroligheter och krig
förskonade Sverige, har i mitt hemland broder rest sig mot
broder, och den frihet, som nyss uppspirat i Ryssland
och ännu icke hunnit stadga sig, hotar att drunkna i
floder av blod.

Under de sista åtta månaderna har jag genomlevat
så mycket, känt och grubblat över så mycket, att det
är hart när omöjligt att fästa tanken på någon viss
episod eller detalj för att med en lämplig bild belysa
det hela, utan risk att förvilla sig och framställa en
tavla i falsk belysning i stället för en äkta
verklighetsbild.

I nedanstående skildring skall jag framställa endast
vad jag själv har bevittnat eller tagit del i.
Härigenom måste omfånget av mina iakttagelser bliva
begränsat, och i stället för en totalbild av den ryska
revolutionen i hela dess ofantliga vidd skall läsaren få se
endast en liten bråkdel av detta upprörda liv. Men
däremot kan jag utlova, att det omtalade skall bliva en
fullt verklighetstrogen skildring av livet på denna
punkt.

Detta är mitt löfte och mitt uppriktiga strävande.

Men ännu en anmärkning måste jag förutskicka.

Efter att ha lämnat konferensen i Köpenhamn
rörande utväxling av krigsfångar samt förbättring av
deras tillstånd kom jag att stanna i Sverige. Med
mina kamrater i delegationen avreste jag efter
långvariga överläggningar, under vilka en samfälld önskan
röjde sig att så mycket som möjligt förbättra
ställningen för dessa krigets olyckliga offer. Vi ärnade
återvända till Ryssland för att av den provisoriska
regeringen så fort som möjligt utverka bekräftelse härpå.

Men detta lyckades dock icke. I den ryska
huvudstaden hade en grupp personer nyss utfört en
omvälvning. Den regering, som kommit till makten genom
revolutionen och fört land och folk till den
konstituerande församlingen, befanns vara störtad, och vi hade
icke någon, till vilken vi kunde vända oss, eller av
vilken vi kunde få sanktionering av de planer, på vilkas
realiserande vi alla hade arbetat med övertygelse om
gagneligheten av vårt värv och med förtröstan om ett
snart förverkligande av vårt program.

Efter dessa inledande ord övergår jag till själva
ämnet. Men innan jag begynner skildringen av det
löftesrika perspektiv, som öppnade sig för folken i Ryssland,
måste jag dröja något vid den period, som omedelbart
föregick revolutionen, samt vid mina förvisningsår, då
de stora tilldragelserna där hemma förbereddes och
började mogna. Om dessa år i landsflykt skriver jag icke
för att lemna läsaren biografiska upplysningar om min
egen person. Men det är nödvändigt, för att mycket av
vad jag upplevat under revolutionstiden skall bli
tydligare för de läsare, som icke äro förtrogna med de
ryska förhållandena.

Jag tänker först på mina ungdomsår. Redan som
gosse intresserade jag mig för vissa företeelser i det
offentliga livet och kände åtminstone till namnet
åtskilliga revolutionära personligheter på den tiden. Det
var den period, då "gåendet till folket" var lösen — en
rörelse, som grep vida kretsar av det intelligenta
Ryssland. En ungdom, full av tro på vårt folk, som levde i
kommunistiskt byalag med socialistiska tendenser, gick
ut på landsbygden för att predika socialismen och väcka
bönderna till ny samhällsordning på grundvalar, som
visserligen voro folket bekanta, men ännu icke hunnit
klarna i dess medvetande. Namnen på dessa för folkets
väl varmt intresserade personer ha fästat sig i mitt
minne från barndomsåren, och jag hade lyckan att ha
träffat några av dessa den ryska revolutionens lysande
föregångsmän, som levt ända till våra dagar och nu, vid
levnadens ände, fått på revolutionens altare nedlägga
sin tro på rättvisans seger på jorden.

Under min uppväxttid, då förstånd och hjärta
särskilt äro mottagliga för allt ljust, blevo dessa
idealistiska narodniker och socialister undertryckta, men på
ruinerna av deras organisation uppstod ett enda, rent
politiskt parti Narodnaja Volja (folkviljan), vars
medlemmar visserligen bekände sig till socialismen, men
ansågo det nödvändigt att föra kampen med regeringen
först och främst för folkets politiska frihet, för
åstadkommande av så drägliga livsvillkor, att folket fritt
kunde utveckla sig.

En av de kampmetoder, som föreslogos av detta
parti, var att slå in på den beväpnade resningens väg
och söka anhängare inom hären. För detta syfte
gjordes stark propaganda inom armén, särskilt bland
officerarna, och en speciellt militärisk
revolutionsorganisation grundades. Den största utveckling fick denna
verksamhet i början av 80-talet (efter kejsarmordet i
mars 1881). Men på mitten av 1880-talet
sammanstörtade denna militäriska revolutionsorganisation på grund
av Degajevs förräderi, och inom officerskåren företogos
många häktningar. Härpå följde rättegång efter
rättegång i senare delen av 80-talet, och Narodnaja Voljas
militära revolutionsorganisation upphörde.

Allt ifrån ungdomsåren intresserade jag mig för
Narodnaja Voljas idéer och kampmetoder. När
föreningen upplöstes, var jag redan officer i
artilleriakademien, och här föddes hos mig och några kamrater tanken
på att pånyttföda den militära organisationen. Det var
år 1888, men redan 1889 voro vi alla häktade och
inspärrade i Petropavlovska fästningen.

Jag skall ej beskriva mina intressanta upplevelser
i detta beryktade fängelse, ty det hör ej till detta ämne.
Efter mer än halvårig fängelsetid blevo vi alla — utan
dom och rannsakning — skingrade till avlägsna orter
under uppsikt av polis och myndigheter. På min lott
föll Turkestanska territoriet, där jag tillbragte ungefär
tio år under ständigt kringflackande från en ort till en
annan.

Så kom revolutionsåret 1905. Jag vistades då i
Kiev, där jag, tack vare några "politiska förbrytelser"
(jag hade då anslutit mig till socialistiska
revolutionärer), kom i delo med general Suchomlinov, och jag
måste åter bege mig till Turkestan. Jag reste dit med
den nu fullt bestämda föresatsen att bryta med
krigstjänsten. Det reaktionära skedet hade inträtt, och man
fordrade för mycket av officerarna, särskilt
stabsofficerarna, till vilka jag då hörde. Efter ett halvårigt
kringirrande i Turkestan (under 6 månader
tillryggalade jag mer än 40,000 kilometer!) tog jag avsked år
1907 för att ägna mig åt litterär sysselsättning, varmed
jag hade befattat mig redan under min militära
tjänstgöring.

Naturligtvis upphörde gendarmerna och polisen icke
med sin nitiska uppmärksamhet mot mig, och när år
1909 häktningar företogos inom de truppavdelningar,
där jag 1904 hade kommenderat batterierna, och en
rättegång anhängiggjordes rörande de revolutionära
socialisternas militärorganisation, kommo gendarmerna ihåg
mig och ställde mig inför domstol år 1910.
Krigsrätten, som enligt ståndrättslagen kunde belägga med
dödsstraff, frikände mig dock, och detta betog
vederbörande poliskommissarie, som lett undersökningen,
möjligheten att på administrativ väg utverka min
deportering, något som han under rannsakningen hade
svurit att göra. Men fast detta icke lyckades honom
då, genomdrev han det dock tämligen snart.

Under mitt sökande efter arbete kom jag i slutet av
1913 till Petrograd, och här blev jag, tack vare
ochranans skärpta uppmärksamhet, åter häktad.
Poliskommissarien, som hade ett horn i sidan till mig, förstod
att framställa min "affär" i en sådan dager, att
inrikesministern N. A. Maklakov beslöt att deportera mig på
administrativ väg. Till förvisningsort utsågs distriktet
Povjenets i norra delen av guvernementet Olonets. Detta
straff mildrades dock sedan till tillstånd för mig att
fara utomlands på tre år, men utan rättighet att
återvända till Ryssland före januari 1917.

I början av 1914 reste jag från Kiev med Schweiz
som mål. Jag utsåg detta lilla land till min stadiga
vistelseort under landsflykten, därför att det tycktes
mig vara ett fritt land, där jag hade mycket att lära
mig. Dessutom lockade mig dess vackra natur;
alltsedan jag var i Turkestan, hade jag funnit behag i berg
och bergvandringar.

På den tysk-ryska gränsstationen Aleksandrovo
anställdes ett barskt förhör av en gendarmeriofficer. Där
fick jag mitt utländska pass och beträdde tysk mark.
Men i Thorn ådrogo sig mina papper den tyske
ämbetsmannens uppmärksamhet. De återställdes visserligen,
men då jag och mina reskamrater redan befunno oss i
järnvägsvagnen, fördes vi tillbaka ut på bangården, och
man ville på länge ej släppa mig. Deras
uppmärksamhet hade fästats vid min rangbeteckning. Orden "f. d.
överste" hade nämligen på tyska helt enkelt översatts
med Oberst, och naturligtvis väckte det misstankar, att
en rysk överste i okänt ärende begav sig till utlandet.
Efter långa underhandlingar och energiskt påpekande,
att jag var för detta överste, blev frågan slutligen
lyckligt avgjord, och tillåtelsen att fortsätta resan intygades
på mitt resepass.

Efter några få dagars uppehåll i Berlin befann jag
mig nu i Schweiz' bedårande natur. Mitt syfte var att
mångsidigt studera denna lilla, men för mig
synnerligen intressanta republiks förhållanden, och jag ville
fördjupa mig i alla dess detaljer. Som socialist och
motståndare till reguljära arméer, men vän av
milis-systemet och på samma gång militärisk fackman, började
jag göra mig förtrogen med de egenartade militära
organisationerna i Schweiz.

Mina ryska vänner gåvo mig möjlighet att
grundligt lära känna detta. Redan kort efter min ankomst fick
jag besöka skolan för infanterirekryter i Lausanne
samt en skola för artillerirekryter. Mina iakttagelser
voro mycket intressanta, och jag kom nu praktiskt till
den övertygelsen, att mina och socialisternas krav på
införande av milissystemet icke innebär något men för
ett lands väpnade värn. Milisen är tvärtom den reella
kraften, tillräcklig för ett lands försvar.

Här är ej platsen att tala om dess organisation och
betydelse. En mycket intressant episod kan jag dock ej
förbigå med tystnad.

Jag bevistade en skjutövning vid artilleriskolan i
Bierry, och rekryterna hade blott tre veckor övat sig i
vapnens bruk. Bland de närvarande åskådarna var ock
en infanterimajor från ett av de franska regementen,
som voro förlagda i Savoyen, på andra sidan om
Genèversjön. Jag kom naturligtvis i samspråk med honom
om den för den franska hären då brännande frågan om
2- eller 3-årig värnplikt.

Han röjde sig genast som anhängare av den treåriga
krigstjänsten. Jag gjorde ingen hemlighet av att jag
lutade åt den tvååriga övningstiden, om man icke direkt
kunde övergå till milissystemet, d. v. s. en sådan
organisation, där det av varje medborgare, skyldig att värna
sin fosterjord, krävdes ett minimum av tidspillan och
krafter för att förbereda sig för ett så svårt och på
samma gång hedrande värv.

Så begynte skjutövningen. Efter knappt en månads
övning, under ledning av en milisofficer, som i det
civila livet var folkskollärare, utföll den förträffligt.
Efter dess slut gick chefen fram till batteriet i och för
kritik och anmärkningar. Den franske majoren och jag,
som av förklarlig taktfullhet höllo oss på sidan,
delgåvo varandra våra intryck. Han, som jag, var
frapperad av vad han hade sett. Men när jag påpekade detta
goda resultat som ett bevis på att en lång tjänstetid
icke är nödvändig för en effektiv krigsutbildning,
svarade han med den i detta fall vanliga frasen: "Ja, i
Schweiz är det möjligt, men inte i Frankrike."

Detta blott i förbigående.

Jag besökte flitigt rekrytskolorna, deltog i
provmobiliseringar av några kårer, bevistade manövrer, och
överallt fick jag det intryck, att schweizarna förmå att
utbilda en för landets försvar tryggande här med ett
minimum av bördor, som medborgarna för detta syfte
måste påtaga sig. Visserligen kan den arbetsintensitet,
som jag hade tillfälle att iakttaga i de schweiziska
rekrytskolorna, icke jämföras med den gagnlösa
tidsförlusten under uttänjd tjänstetid i Ryssland och, som jag
tror, i andra länder, där reguliära garnisonstrupper
existera.

Jag ville genomgå de schweiziska militärkurserna
för att efter återkomsten till Ryssland ha rätt att
förorda milisen som en väpnad styrka — icke blott på
grund av partiprogrammet och socialisternas krav samt
min litterära bekantskap därmed, utan ock på
grundvalen av direkt kännedom om den sakliga
organisationen, utrustningen m. m. av den styrka, som kallas
folkmilis. Jag ville fullständigt studera denna styrka för
att kunna introducera den i Ryssland, så snart
möjlighet därtill yppade sig. Och min tro på denna möjlighets
närhet förlorade jag icke trots den mörka reaktion, vari
mitt fosterland befann sig.

Men nu timade något, som avbröt mina studier. Den
1 augusti tändes den stora krigsbranden i Europa, och
det lugna, fridfulla livet i det lilla land, där jag hade
funnit en gästvänlig asyl som landsflykting, blev stört.

Jag minns de första oroliga dagarna, då frågan ännu
icke var avgjord, vart Tyskland skulle skicka sina
härskaror — till det lilla Belgien eller till Schweiz. Två
neutrala stater hotades av överhängande fara. Om
kejsar Wilhelm efter någon tvekan riktade sina truppers
kosa till Belgien, så kom sig detta icke blott därav, att
Belgien i Tysklands ögon erbjöd en lämplig plats
för utvecklande av sina stridskrafter mot Frankrike
och England, utan ock därför att Wilhelm två år före
krigsutbrottet hade bevistat manövrerna i Belgien och
Schweiz, studerat de båda ländernas arméer och fått den
uppfattningen, att den schweiziska milisen innebar
större motståndskraft.

Härmed vill jag icke ha sagt något förklenande om
den belgiska hären. Under min vistelse i Belgien nästan
ett helt års tid hade jag fastmer lärt mig älska detta
land, och när det krossades, gjorde det mig särskilt ont,
ty med varje stad, som förstördes, voro många
personliga minnen förknippade för mig. Och vad dess armé
beträffar, förtjänar dess hjältemodiga uppförande under
kriget endast aktning och beundran. Men det var ju en
reguliär här, genom sina kader förenade med sina
bestämda garnisoner, och på grund härav ej så rörlig och
lätt att mobilisera som den schweiziska milisen.
Dessutom hade kejsar Wilhelm under manövrerna i Belgien
varit med om belägringen av Liège, varvid intet blev
dolt för honom och hans stab. Och i hans stab befann
sig den samme general Emmich, som kommenderade
trupperna mot Liège under kriget, och han kände
fästningen lika bra som dess försvarare.

Så fort kriget utbröt, måste Schweiz mobilisera alla
sina stridskrafter och riktade tusentals bajonetter mot
eventuella motståndare. När mobiliseringen blev
utfärdad, drog jag mig dock hänsynsfullt från den
schweiziska armén och visade mig ej mer där. Naturligtvis
måste jag också upphöra med mina studier av det
normala schweiziska livet, därför att med kriget följde ock
omsorgen om mina landsmän, som befunno sig i svårt
läge. Dessutom måste jag längre fram rikta min
uppmärksamhet på våra krigsfångar, dessa krigets offer,
som behövde hjälp och deltagande från utlandet, så
mycket mer som den gamla regeringen betraktade de
fångna som förrädare och i början alls icke brydde sig
om dem.

Under arbetet för att hjälpa mina landsmän
konstaterade jag den stora humanitära roll, som Schweiz
spelade under kriget från första början till nuvarande
stund.

Vare det nog sagt, att den internationella byrån för
efterforskning av krigsfångar, vilken sysselsatte mer
än två tusen schweiziska medborgare och
medborgarinnor, som arbetade utan lön, gav tröst åt många tusende
invånare av det militära ståndet och skänkte bistånd
och underhåll åt fångar. Jag påpekar ock den
schweiziska posten, som verkade för fångarna och deras
släktingar genom att befordra hela deras korrespondens,
miljoner brev, översättningar och andra sändningar
alldeles kostnadsfritt. Staten led därvid stor förlust, och
post- och telegrafverket, som hittills hade lämnat
statskassan inkomster, uppvisade brist under krigsåren och
krävde ständigt nya förskott.

Med tacksamhet minns jag också staden Lausannes
myndigheter, som redan vid krigsutbrottet hjälpte
ryssarna genom att ställa till understödskommitténs
förfogande sju våningar, som möblerades genom frivilliga
gåvor och gåvo möjlighet till tak över huvudet åt
nödställda ryssar, som anlänt från Tyskland och Österrike.
Jag erinrar mig många fall, då schweizarna visade sina
bästa känslor mot den lidande mänskligheten, och i
tacksam hågkomst skall denna period av min vistelse i
Schweiz länge bevaras. Den objektive historikern skall
fullt uppfatta och värdera denna sida av det
schweiziska folket och dess varma känsloutbrott.

Jag återgår till min skildring.

Så utbröt kriget, och i egenskap av yrkesmässig
militär, om ock blott i reserven, ansåg jag det vara min
plikt att förfråga mig hos de militära myndigheterna i
Ryssland, om mina blygsamma krafter och kunskaper
kunde behövas i den svåra tid, som mitt fosterland nu
genomlevde. I min ansökan hemlighöll jag ej, att jag
var landsförvisad och icke hade rätt att resa hem till
Ryssland före mitten av 1917. Men min ålder
förpliktade mig till krigstjänst, och mitt hälsotillstånd
lämnade intet övrigt att önska.

De ryska militärmyndigheterna funno det
emellertid ej möjligt att släppa in mig i Ryssland för att på
slagfälten deltaga i fosterlandets försvar, änskönt jag,
även efter mitt avskedstagande, fortfarande arbetade på
det militära området och författade uppsatser om
artilleriväsendet, vilka regelbundet trycktes i den officiella
facktidskriften, även under krigsåren.

Men så stor var den gamla regeringens farhåga för
revolutionens spöke.

I samband med understödsarbetet för nödlidande
ryssar och krigsfångar i schweiziska kolonier utövades
ock en annan verksamhet. En ansenlig kontingent
ryssar, som bodde i Schweiz, skaffade ryska emigranter,
med myndigheternas tillstånd, bostad i varma och
gästvänliga nejder i västerlandet, delvis i Schweiz. Kriget
ökade denna koloni av flyktingar från Tyskland och
Österrike.

Intresset för de löpande händelserna och för kriget
piggade upp emigrantkretsarna, och en serie föredrag
blevo hållna. Nu råkade jag komma i intim beröring
med de män, som under den nuvarande krisen i
Ryssland framstått som ledare, styrande den nyss födda
ryska republiken — om icke till undergångens brant,
så åtminstone ut i det obekanta.

En av de första talarna var Lenin.

Till den 15 augusti var hans föredrag om
krigsorsakerna utsatt att hållas i salen N:o 6 i Folkets hus i
Lausanne.

Av intresse icke blott för själva ämnet, utan ock för
talaren, som jag ännu icke hade sett, infann jag mig på
ort och ställe på utsatt klockslag. Ryssarna äro som
bekant sällan punktliga och hushålla varken med egen
eller andras tid. Länge dröjde det, innan det började,
men slutligen begynte föredraget.

Framför mig stod Lenin — denne Lenin, om vilken
hans beundrare uttalat sig med så många lovord,
förtjusning och högaktning.

Hans yttre var mig icke sympatiskt. Det fanns
varken intelligens i hans utseende eller den entusiasm i
talet, som ofrivilligt hänför och inger förtroende till en
profets ord.

Han började sitt föredrag med en kritik av alla de
krigförande makternas imperialistiska strävanden,
varvid han skar alla över en kamm med generella fraser:
såväl det ekonomiskt utvecklade Tyskland, lidande av
överproduktion och saknande avsättningsmarknader,
vilka tidigare tagits i besittning av andra, som ock det
ekonomiskt efterblivna Ryssland.

Alla dessa stater ha, enligt uppfattningen av
bolsjevikernas ledare, inträtt i den kapitalistiska periodens
imperialistiska skede och som sådana äro de lika
ansvariga för det nuvarande kriget och ha samtliga
likadana tendenser. Detta utvecklade talaren under loppet
av den första kvarten av sitt föredrag, men upprepade
samma tankegång i flera variationer. Det blev mig rent
av tråkigt i längden, men jag härdade ändå ut. Han
slutade med en hänvisning till att världen redan var
mogen för den sociala revolutionen och att det blott
behövdes, att de ryska socialisterna begynte kampen med
sina kapitalister och riktade sina bajonetter mot dem,
liksom socialisterna i andra länder oförtövat skulle göra
det samma. Det var hans övertygelse, och den föreföll
mig uppriktig. Han var icke affekterad och sade
tydligen, vad han tänkte.

Jag frapperades av den alltför primitiva
världsåskådningen hos denne ledare av ett politiskt parti, som
man har tillmätt stor betydelse. Och jag förklarade
detta för mig själv därmed, att jag framför mig hade en
inskränkt man, som icke förstod och ej ville förstå det
komplicerade i vårt moderna liv med alla dess nyanser
och skiftningar, och som för sig reserverat blott en liten
vrå därav, en liten sfär av elementära ekonomiska
förhållanden, som han gjort liktydig med livet i dess
helhet. Genom att taga delen för det hela förenklade
han naturligtvis problemet om sitt förhållande till livet,
och tack vare denna logik gjorde hans åskådning intryck
av något harmoniskt, klart och lättfattligt genom sina
för den stora, till största delen okultiverade massan
tydliga och lätt begripliga formler. Häri ligger
förklaringen på hans framgång i de kretsar, där man icke är van
att fatta livet i hela dess mångfald och där bestämda
formler giva nyckeln till lösandet av alla möjliga
livsproblem.

Sådan framstod Lenin för mig vid mitt första
sammanträffande med honom.

Ännu starkare befästades mitt intryck av honom,
då jag ungefär halvtannat år efteråt i samma sal hörde
honom tala om socialisternas ställning till kriget i olika
länder. Det var under den lidelsefulla polemiken
mellan de s. k. socialpatrioterna och de s. k.
social-internationalisterna. Jag hade följt denna kamp under hela
dess utveckling såväl på sammanträden och folkmöten
som i den utländska prässen, och något nytt fanns ej
för mig i Lenins synpunkter. Men det föredrag, som
han höll över detta ämne, var så tråkigt och föga
bevisande som möjligt. Genom citat ur åtskilliga
utländska tidningar sökte han bevisa, att den patriotiska
stämningen bland socialisterna i alla länder höll på att
sjunka, men att den internationella växte. I sin
naivitet kunde han icke alls begripa, att det kan finnas
socialister på internationell grundval, vilka på samma
gång inte kunna undgå att räkna med krigsfakta och
den invecklade frågan om förhållandet till kriget från
det lands synpunkt, som befinner sig i fara. Han
befattade sig alls icke med det sakförhållande, att frågan
om ett lands försvar mer än en gång hade berörts på
internationella möten och ej en enda gång besvarats i
nekande riktning. Tvärtom står punkten om
organiserad milis för landets försvar på alla socialistiska
partiprogram.

Begränsad synkrets, brist på smidighet samt en
rätlinjig konsekvens, gående till ytterlighet, i förening
med frånvaro av entusiasm, mäktig att hänföra — se
där Lenins drag, sådan som han tedde sig för mig i sina
föredrag och i sitt litterära uppträdande.

Så var icke Trotskij. Det var en mycket smidig
natur, en slagfärdig och förfaren polemiker, som lätt
kunde svara sin opponent, visserligen i en stundom mycket
grov form. Om hans föredrag också icke voro djupa
i innehållet, voro de dock vanligtvis glänsande i formen.
Han var icke så snörrät som Lenin i sina slutledningar,
och då jag var i Schweiz, där jag följde hans
verksamhet där och i Paris, var han ännu icke bolsjevik. I
egenskap av internationalistisk mensjevik och ledare av
den i Paris utkommande tidningen "Nasje Slovo" intog
han en position, som närmade sig de bolsjevikiska
tendenserna, så att till och med hans parti- och
meningsfränder i den franska kommittén mer än en gång måste
uppträda mot honom, även i det av honom redigerade
bladets egna spalter. Jag behöver blott erinra om hans
pokmik med Martov — att nu icke tala om alla, som
ej tillhörde hans parti. Då var han ännu icke bolsjevik,
men lutade otvivelaktigt åt detta håll, i samma mån
som den franska regeringen lade hinder i vägen för
hans publicistiska verksamhet i Paris.

Då han reste till Amerika efter att ha blivit utvisad
ur Frankrike, var han ännu icke bolsjevik, även om
hans dragning till denna rörelse redan då framträdde
ganska starkt, och denna förvandlingsprocess försiggick
där icke utan påverkan av yngre och mindre
framstående bolsjeviker.

Om Lenins snörräta konsekvens och halsstarrighet i
politiken låta förmoda en helt enkelt trångbröstad
fanatiker, så är förhållandet helt annorlunda med Trotskij
på grund av hans smidiga väsen. Efter att ha
uppehållit sig någon tid i Amerika var han 1905 ordförande
i arbetardeputationernas råd i Petersburg och anslöt sig
till den rörelse, som ansåg oundgängligt att "fördjupa"
revolutionen genom att stödja sig på de föga utvecklade
soldaterna och kroppsarbetarna, som lätt utsättas för
hypnosen av fagra löften.

Den tredje nybakade ministern, vilkens namn nu
ofta nämnes i prässen, Lunatjarskij, minister för
folkupplysningen, kom så till sägandes genom ett
missförstånd in i politiken. Han är ästetiker med fint utbildad
konstnärlig talang och känner konsten både teoretiskt
och historiskt. Han må vara en god konstkritiker, men
är föga bevandrad i politiken. Jag minns hans
anföranden på ryska koloniens möten i Schweiz. Om han
icke hade anfäktats av doktrinära teorier ända därhän,
att han började orera om ett särskilt slags
proletariatkonst, skulle hans föreläsningar i litteratur och konst
rent av kunnat bli intressanta. Men olyckligtvis
började han med en konstkritik och övergick vanligen
under analyserandet av den ifrågavarande författaren
till sina doktriner och belyste honom från proletariatets
synpunkt.

Jag minns den sista kvällen, jag tillbragte i den
schweiziska kolonien före min avresa till Amerika. Här
uppträdde Lunatjarskij som god deklamatör av delvis
egna, mycket lyckade och färgrika dikter, och hans
deklamation gjorde ett mycket gott intryck. Det, var
tydligt, att han här var i sitt esse. Men så fort han från
sin konstnärliga höjd sänkte sig ned till livets prosa,
till politiken, började han famla i mörkret och blev
rentav tråkig, som varje dilettant, den där åtagit sig att
undervisa andra utan att själv vara hemmastadd i ämnet.

Jag förbigår mina övriga sammanträffanden med
representanter för den ryska emigrantkolonien, vilka nu
göra sig bemärkta bland de ryska revolutionsledarne,
ty det kan vara nog med dessa tre samtida
huvudpersoner. Om de andra kan det bli tal en annan gång.

Detta kapitel skulle bland annat behandla: den
gamla regimens dödskamp. Läsaren frågar mig kanske,
varför jag icke har talat något därom. Jo, helt enkelt
därför att den kännes här. Det både i juridiskt och
administrativt hänseende systematiska förföljandet av en
så anspråkslös och för den bestående ordningen ofarlig
politisk person som undertecknad samt en fruktan
stegrad ända därhän, att man, trots bristen på erfarna
officerare, icke kunde förmå sig att låta mig uppfylla min
plikt, visa tydligt, att regeringen var svag och räddes
för sin egen skugga.

Medan vi vistades i Schweiz, slog det ryska livets
puls där långt borta. Landet genomlevde ett tragiskt
skede, och myndigheterna förde folket bakom ljuset.
De levande krafterna släpptes ej fram till arbete, och de
styrande elementen hämtades ur en pöl, full med gamla
byråkrater. Redan i det faktum, att personer lämnade
sina ministerposter för att efter ett kort uppehåll åter
besätta dem, framträdde regeringskrisen tydligt.
Rasputins inflytande på Rysslands öde var också
betecknande för att landet i sitt inre genomlevde något
tragiskt, som icke kunde fortgå i längden.

Regeringens fruktan för de revolutionära spökena
gjorde sig kännbar i Schweiz. Alla arbetare, som hjälpt
krigsfångarna, men icke tagit del i de officiella
regeringsorganisationerna, blevo misstänkta, och i detta
spiondepartement medverkade Rysslands diplomatiska
representanter samt deras underordnade organ. Huru
många lögnaktiga angivelser sändes icke till
Petersburg, där man tog fasta därpå och trodde sig finna, att
med de livsförnödenheter, som skickades av personer i
utlandet till våra hungrande krigsfångar, följde också
till lägren en revolutionär farsot, för vilken fångarna
till vilket pris som helst borde skyddas!

Även vår kommitté förvägrades det slutligen att
mottaga pängar från Ryssland, och kommittén i Moskva,
som hade understött oss som sitt ombud, erhöll från
polismästaren i Moskva officiellt meddelande, att pängar
hädanefter icke finge skickas till oss med hänsyn till
den revolutionära tendensen (därigenom att bröd i paket
sändes till fångläger i Tyskland och Österrike!). När
vi väckte förslag om internering i Schweiz av våra
lungsiktiga krigsfångar vid sidan av fransmän och
tyskar, kunde den ryska regeringen icke besluta sig
härför, likaledes av fruktan för den revolutionära smittan.

Röjer icke detta myndigheternas dödskamp? De
våndades i känslan av sin vanmakt, men sökte hålla sig
så mycket stramare.

Så tvinade det ryska livet i utlandet.

Nu utlöpte snart den fastställda tiden för min
förvisning, och ju närmare befrielsens dag kom, dess
djupare kände jag skilsmässans smärta; men så mycket
lidelsefullare längtade jag ändå efter att få komma
tillbaka till mitt blödande, lidande och förtryckta, men
ändå dyra och högt älskade land.

Jag började räkna dagarna. Varje morgon, så fort
jag vaknade, noterade jag den förflutna dagen. Under
vardagliga förhållanden och enformiga levnadsvillkor
med måttligt arbete för krigsfångarna började dagarna
skrida bedrövligt långsamt, och jag kände på mig, att
om jag här skulle invänta slutet på förvisningstiden,
skulle mina nerver bliva överretade och mitt tålamod
brista. De svårigheter, som ryska regeringen beredde
nödhjälpskommittén för krigsfångarna, försatte
kommittén i ett olidligt läge, och fångarna, som varit vana
att få ett, om ock blygsamt understöd, blevo
missnöjda.

Mina blickar riktades på Amerika, och jag beslöt att
resa dit för att intressera den ryska kolonien och
amerikanerna för våra nödlidande krigsfångar.

Redan inom två veckor stod jag på ångbåtsdäcket,
gungande på Atlantens vågor mellan Bordeaux och
Newyork och försedd med fullmakter av några sociala
organisationer för understöd åt krigsfångar.

I mitten av juli 1916 steg jag i land på Amerikas
jord i Newyork utan att ha en enda bekant på den stora
kontingenten.

I början hade jag det mycket svårt i Amerika.
Där svalt jag formligen i brist på medel, därför att
den ryska regeringens representanter beslöto att icke
skicka mig den pension, som jag förut regelbundet hade
fått genom det ryska sändebudet i Schweiz. Om det
icke hade funnits goda människor och tillfälliga
bekanta, som bistått mig med pänningelån, skulle jag ha
varit utkastad på gatan som en lekboll för slumpens
godtycke. Men det gick lyckligtvis icke så, och min
kortvariga vistelse i Amerika bevarar jag i angenäm
hågkomst.

Jag hade rekommendation både till representanter
av de högsta klasserna och till framstående
medlemmar av den amerikanska demokratien, men även till den
mycket talrika och i amerikanska städer vitt spridda,
ryska kolonien.

Representanterna för den fina världen mottogo
mig mycket älskvärt som överste i rysk tjänst, försedd
med rekommendationer av deras transatlantiska vänner,
och de voro villiga att stå mig till tjänst i allo. Men
ett var erforderligt: de ville också ha
rekommendationer av de officiella ryska representanterna i Amerika.
Men dessa kunde ej vara hågade för att ge mig sådana,
och jag drog mig för att bedja därom. Insamlandet av
pänningmedel hade jag baserat på breda sociala
principer och vände mig endast till sociala organisationer.
Med amerikanska privatmän i de högre kretsarna hade
jag ingen beröring.

Däremot fick jag understöd av representanter för
den amerikanska demokratien, som visade, att ett varmt
hjärta slog under den reserverade amerikanarens
kyliga yta.

Med värme och särskild sympati minns jag miss
Alice Stown-Blackwell, som icke blott med entusiasm
besvarade min vädjan, utan ock satte mig i förbindelse
med den ryska kolonien i Boston, som jag ej kunde
underlåta att besöka.

I Boston kom jag i beröring med littauer och letter.
Bland de förra urskiljdes tre skarpt åtskilda
strömningar: en socialistisk, en demokratisk och en klerikal.
Alla voro de fördjupade i sina egna nationella
angelägenheter, och — utom några välmenta ord — kunde jag
ej utverka något av dem för mitt syfte.

Hos letterna fann jag en stark genklang av
bolsjevikernas läror. Den tidningsredaktör, till vilken jag
vände mig som journalist, läste upp några tråkiga sidor
ur en elementär leninsk katekes och lärde mig,
hurusom "hjälp åt krigsfångar är liktydigt med att deltaga
i det imperialistiska kriget". Här låg för mig just
bolsjevikernas kärnpunkt, och på ett folkmöte hade jag att
utstå en hård dust för att vederlägga Lenins teorier.

Jag skall icke förtälja mina upplevelser i Amerika
i samband med min pänninginsamling. De voro av
både sorglig och glädjande art. Men om också de
materiella resultaten icke voro synnerligen glänsande,
riktades dock den allmänna uppmärksamheten på denna
pänningangelägenhet, och jag lyckades organisera den.

Under min korta vistelse i Amerika hann jag
besöka Newyork, Boston, Chicago, Detroit m. fl. orter.
Blott en gång kom jag in i demokratiska kretsar, och
jag kunde konstatera ett odelat intresse för Ryssland
och dess frihetskämpar. Om "gumman Bresjkovskaja"
talades med verklig andakt. Under sin korta vistelse i
Amerika hade hon förskaffat sig många vänner och
underhöll förbindelser med dem även under
landsförvisningen. Namnen Krapotkin och Tjajkovskij voro
också välbekanta för amerikanarna. Det var mig kärt att
höra, med vilken uppmärksamhot och aktning
amerikanarna förhöllo sig till de ryska revolutionärerna. "De
ryska revolutionärernas kamp för sin frihet är ock en
kamp för världens frihet," sade mig amerikanska
demokrater och socialister.

Detta stärkte mig ännu mer i min tro på den ryska
revolutionens ledande kraft och ökade på samma gång
min längtan att resa hem till fosterjorden.

Och dagen för avresan var redan bestämd. Jag
hade köpt ångbåtsbiljett, och reslusten
genomströmmade hela mitt väsen.

Men de sista dagarna av min vistelse i Amerika
blevo fördystrade.

I mitten av januari kom Trotskij till Amerika,
nödsakad att lämna Frankrike. Man behövde blott se
hans ankomst för att förstå, vilken egenkär man det är.
Han kråmade sig som en tupp, då han kom för att
lyckliggöra amerikanarna med sin därvaro. Av
honom själv och hans vänner föranstaltades
hedersbetygelser för den "beryktade ryske socialisten och
landsflyktingen från Frankrike".

Jag deltog icke däri, därför att jag alltid har
varit en motståndare till allt revolutionärt poserande och
självreklam. På blygsamhet fanns intet överflöd hos
Trotskij, som för självreklam var redo till allt. Genom
mina sammanträffanden med honom fick jag ett
mycket beklämmande intryck av en fullständig
principlöshet, som för sina egoistiska intressen kunde offra allt.

Jag avreste från Amerika under Trotskijs
bullersamma intåg. Dock slogs det på trumman för honom
endast i den ryska emigrantprässen, ty de amerikanska
tidningarna — med undantag av några tyska — hade
inte ett ord om honom. Det är mig obekant, om han
sedan ådrog sig den amerikanska prässens
uppmärksamhet, och om de amerikanska socialisterna mottogo
honom lika pompöst i sin krets.

KAP. II.
Återkomsten till Ryssland en månad
före revolutionen.

Med glädje steg jag ombord på ångbåten i
Newyorks hamn för att bege mig till
Europa. Under min sju månader långa vistelse
i Amerika hade jag visserligen fått vänner
där, men jag återvände ju till hemlandet, från vilket
jag med våld blivit bortryckt i dess mest tragiska
moment, då jag kunde vara till gagn. Man kan därför
fatta min förtjusning, då ångbåten satte sig i gång,
utan möjlighet till återvändo.

Då jag betraktade hopen av vänner, som togo
avsked av mig, stod jag som förtrollad och kunde ej slita
mina blickar från denna kust, även sedan jag lemnat
den ur sikte.

Farväl, Newyork! Farväl, detta land, där jag
tillbragt några stormiga månader i ständig beröring med
de mest olikartade människor och där jag slapp svälta
ihjäl, ehuru det officiella Ryssland hade gjort allt, för
att beröva mig mitt livsuppehälle! När skall jag åter
sätta min fot på denna gästvänliga strand?

- Är ni kanske Oberutjev? hörde jag en
kvinnostämma fråga.

— Ja, svarade jag och vände mig åt det håll, där
kvinnan stod. Framför mig såg jag en ännu rätt ung
dam, fint klädd, nästan luxuöst.

Jag hade redan observerat henne, när ångbåten
låg i hamnen. Hon hade då med synbar rörelse tagit
avsked av en yngling, förmodligen hennes son. Jag
fick intresse för henne. Och nu hade hon lika
naturligt som till en bekant framställt sin fråga.

— Ja, jag är Oberutjev. Med vem har jag äran
tala?

— Jag heter Kollontaj, svarade hon småleende.

Detta namn var mig väl känt, och jag var glad
att göra bekantskap med den ryktbara socialistiska
författarinnan.

Lugnt gungade "Bergensfjord" på Atlantens stilla
böljor. Före middagen språkade jag länge med min
nya, sympatiska bekantskap. Jag visste, att hon var
bolsjevik, och jag kände till hennes politiska ståndpunkt
i allmänhet, särskilt under världskriget, så att det ej
var oss svårt att hitta samtalsämnen. Jag gjorde henne
genast en mängd frågor för att närmare lära känna
hennes politiska åsikter.

— Ja, jag är bolsjevik, svarade hon, men icke
anhängare av Lenin. I många stycken skiljer jag mig
från honom och kan inte följa honom blint.

Jag fick veta, att hon hade uppehållit sig rätt länge
i Amerika, och uttryckte min förvåning över att jag
aldrig hade hört talas om henne där och icke mött
henne någonstädes, fast jag hade besökt socialistiska
tidningsredaktioner och ej nekat mig det tvivelaktiga nöjet
att bevista alla ryska folkmöten i Newyork. Det
föreföll mig så mycket underligare som jag visste, att hon
hade varit i Amerika sedan ett år tillbaka och hållit
föredrag om kvinnofrågan, vilka gjort rätt mycket
väsen av sig. Jag frågade henne om orsaken till denna
tystnad.

Hon gav mig det öppna svaret, att hon med flit
avhöll sig från offentligt uppträdande för att icke skada
sin son, en teknolog, som genom inflytelserika vänner
hade fått plats på en amerikansk invandringsbyrå.

Jag tog hänsyn till hennes moderskänslor och
berörde ej mer detta ämne.

Varje dag råkades vi några gånger. Hon reste i
första klass, jag i andra. Jag påpekade för henne denna
onödiga lyx, då ju den andra klassen på
oceanångarna är tillräckligt bekväm, men hon svarade, att
hon gjorde detta på sin sons yrkande.

Åter hade jag framför mig bilden av den ömma,
kärleksfulla modern!

Under våra promenader på däcket talade vi om
nutida spörsmål, och ju mer vi språkade, dess mindre
farlig föreföll mig hennes bolsjevism. Man kunde
disputera med henne, ty hon hörde lugnt på mina
argument och motsade dem lika lugnt. Stundom blev hon
också ense med mig, något som i allmänhet icke är
vanligt hos bolsjevikerna, vilka äro övertygade om att
de känna hela sanningen och att den finnes endast hos
dem.

Korteligen, jag fick ett sympatiskt intryck av denna
person, som visserligen hade andra politiska åsikter
än jag, men med vilken man kunde resonnera om många
livsfrågor, särskilt ryska.

På "Bergensfjord" reste denna gång många ryssar.
Då föll det mig in, att jag borde begagna mig av detta
tillfälle för att göra en insamling till förmån för
krigsfångarna. Men till vem skulle jag vända mig för att
få hjälp och samverkan, om icke till fru Kollontaj?

Jag drog mig till minnes, huru kyligt de lettiska
bolsjevikerna i Boston hade mottagit mig, då jag vände
mig till dem med anhållan om medverkan, liksom
bolsjevikerna i Lausanne med förakt hade avböjt förslaget
om hjälp åt krigsfångarna. Hon upptog mitt förslag
mycket sympatiskt, och redan dagen därpå hölls ett
föredrag om krigsfångarnas liv, med det resultatet att
det insamlades mer än 800 francs, som sedan skickades
från Kristiania till hjälpkommittén i Bern.

På hemvägen till Bergen måste vi inlöpa i den
engelska hamnen Kirkwall för revision av de engelska
militärmyndigheterna. Vi närmade oss redan Englands
kuster, och med stadig kurs österut borde vi snart
anlöpa Kirkwall.

Men huru förvånade blevo vi icke, då vi nästa
morgon märkte, att ångbåten hade ändrat kurs och
styrde mot norr! I vår ovisshet bestormade vi den
duktige kaptenen med frågor, men han teg eller gav
undvikande förklaringar. För att dock något lugna
publiken lät han hänga ut ett plakat med följande
tillkännagivande:

"Alldenstund England, enligt nyss inlupna
underrättelser, har återtagit det hittills lemnade tillståndet
att utskeppa kol till norska hamnar, föreligger ej
anledning längre att anlöpa Kirkwall, varför vi fara
direkt förbi England."

Hela dagen färdades vi norrut, varpå vi veko av i
östlig riktning och kommo fram till de norska
kusterna längs de bedårande fjordarna vid Bergen. Först här,
då ångbåten kastat ankar, yppade kaptenen den rätta
anledningen till att han ändrat kurs.

Det befanns nämligen, att han hade fått ett trådlöst
telegram om att tyskarna hade proklamerat blockad och
ett skoningslöst undervattenskrig; samtidigt härmed
hade han fått telegrafisk order att oförtövat återvända
till Amerika och där invänta nya förhållningsorder. Vi
hade då befunnit oss två dagsresor från Norge, men åtta
från Amerika. Det föll honom icke i smaken att vända
om, och han beslöt därför att taga ångbåtens och
passagerarnas öde på sitt ansvar och fara direkt till Norge,
kosta vad det ville. Genom att företaga denna manöver
kringgick han den norra blockadgränsen bortom 62:dra
latitudgraden och kom in på neutralt farvatten,
varifrån han längs norska kusten kom fram söderut till
Bergen.

Vi voro i sanning tacksamma härför, ty det hade
varit högst obehagligt att nödgas återvända till
Amerika och otåligt bida blockadens upphävande. Jag skall
aldrig glömma, med vilken förtjusning vi passagerare
gillade kaptenens djärva och riskabla beslut. Blygsam
som alltid iklädde han sig hastigt en turistkostym och
försvann från ångbåten så brått, att vi vid avfärden till
bangården icke ens fingo trycka hans hand till avsked
och tacka för hans rörande omtänksamhet att icke
onödigtvis skrämma oss vid slutet av resan.

Det var en underbart vacker resa från Bergen till
Kristiania. Ursprungligen hade jag tänkt stanna i
Skandinavien tillsvidare för att klargöra min rätt att
få resa hem till Ryssland, ty under mitt arbete för
krigsfångarnas bästa hade i polisen bildat sig så många
legender om min person, att jag ansåg det farligt att
resa hem genast, under den värsta reaktionsperioden.

Men ombord fanns det så många präktiga
reskamrater, på vilka jag kunde lita, att jag beslöt våga risken
att fara direkt hem. Jag räknade med möjligheten att
bli häktad vid gränsen, i Torneå eller Bjeloostrov. Jag
yppade mina farhågor och planer för en ung officer och
bad honom lämna meddelande till mina anhöriga, så att
jag icke måtte gå spårlöst förlorad, något som allt för
ofta inträffar i Ryssland i dylika fall.

Han förstod mig. Det var intressant att se, med
vilken uppmärksamhet han vid gränsstationen följde
efter mig och gav akt på allt runtomkring mig. Jag
är denne tillfälliga bekantskap obeskrivligt tacksam för
hans deltagande i mitt öde.

Norge och Sverige skymtade för mig som i en dröm.
Lyckligt passerade jag Torneå och Bjeloostrov — de
för mig farliga stationerna, och äntligen var jag
framme i Petrograd, där jag tre år förut hade suttit i
rannsakningshäktet, och där jag åter kunde bli gripen, om
jag ej skyndade att försvinna från "Piter" så fort som
möjligt. De följande tilldragelserna bekräftade
riktigheten i mina förmodanden om nödvändigheten att
iakttaga den största försiktighet i Petrograd.

Det lyckades mig icke att få biljett med kurirtåget
till Kiev, utan jag måste resa med första ordinarie tåg,
som går långsammare och stannar på några stationer.
Men det tjänar till ingenting att klaga, och efter tre
års bortovaro från Ryssland samt med hänsyn till min
totala obekantskap med det verkliga livet där var det
mig både nyttigt och angenämt att med ens kasta mig
mitt in i det ryska livet.

I andra klassens kupé, avsedd för åtta passagerare,
voro vi inemot halvtannat dussin resande av diverse
slag. Där funnos både officerare och soldater med sina
familjer; arbetare och köpmän blandades om varandra
i en rörlig massa, och trots det ständiga ombytet av
passagerare var det som en enda stor familj under dessa
tre dar. Ebb och flod av resande på de större
stationerna gjorde denna tavla så mycket brokigare och
förvirrade ännu mer mina första intryck.

Det pratades om allt möjligt: om kriget och dess
vedervärdigheter, om regeringens oduglighet, om
Rasputin, om krigets äkta och falska hjältar, om dyrtiden
och de svåra kommunikationerna. Jag hörde
uppmärksamt på och gjorde i lugn ton mina frågor för att från
de medresandes läppar erfara sanningen om det
nutida Ryssland. Den långa resan var visserligen
tröttande, men jag beklagade mig icke, ty just i denna
brokiga människoskara framstod Ryssland för mig i hela
sitt kaotiska tillstånd med skiftande stämningar och
klagoljud.

Äntligen steg jag den 3 (15) februari ut ur
järnvägsvagnen i Kiev.

Åter hemma! Åter i det för mitt hjärta så kära
Kiev, med vilket jag är förenat genom 50 år av mitt
liv, och där alltid ett stycke av mitt hjärta stannar
kvar, även om jag för en tid måste lemna det!

Hur skönt att få vila ut några dagar bland anhöriga
och känna den varma hemtrevnaden! Huru bra jag än
hade haft det i främmande land, huru vänligt jag än
blivit mottagen överallt, vart ödet slungat mig, och huru
angenäma minnen jag än hade från Schweiz och
Amerika, glömde jag allt detta för återseendet med mina
närmaste.

Men nog med sentimentala utgjutelser! Det är nu
icke tid för sådant, när brödrablod gjutes och hela
landets historia utmynnar i en tragedi. Nu måste man
arbeta.

Detta lyckades mig utan svårighet. Jag blev
antagen i stadsförbundets kommitté vid sydvästra
fronten redan ett par veckor efter ankomsten till Kiev.
Dessutom måste jag på ett eller annat sätt komma i
beröring med mina medborgare och återtog därför min
litterära verksamhet. Sålunda kom jag in i det praktiska
livet och brydde mig ej längre om, vad man tänkte om
mig i Petrograd. Det förflutna låg nu långt i fjärran,
och jag tänkte ej längre på tråkiga eventualiteter med
polismyndigheterna. Den praktiska verkligheten och
arbetet lade helt beslag på mig, och mitt personliga
livs bagateller trängdes i bakgrunden.

KAP. III.
Arresterad. Beredd på deportation.
Befriad tack vare revolutionen.

Så förgick en månad, och den 1 (14) mars
bröt in. Från huvudstaden inlöpte tidender
om gatuoroligheter — på grund av
hungersnöd. I kommittén hittades en kopia av ett
telegram från kommissarien Butlikov, att han blivit
kommunikationsminister och ålagt tjänstemännen vid
järnvägarna att förhålla sig lugnt gent emot de
inträffande tilldragelserna samt fortsätta sitt arbete på
respektive platser. Underrättelse kom ock om bildandet
av en ny regering samt av en provisorisk kommitté i
riksduman.

Ordföranden i vår kommitté, baron Sjteingel,
sammankallade kommittén till extra sammanträde för att
dryfta de inlupna underrättelserna. De mottogos med
förtjusning, och kommittén beslöt att skicka en
lyckönskan till den nya regeringen i furst Lvovs person samt
att dessutom till alla kommittéers organ lemna
meddelande om den skedda omvälvningen med anmodan, att
de skulle stanna kvar på sina platser och fortsätta sitt
arbete både vid fronterna och i inlandet.

Före sammanträdet sade ordföranden åt mig, att en
poliskommissarie hade frågat efter mig och gärna ville
träffa mig. Jag ärnade gå hem till mig, men det
intressanta sammanträdet begynte med detsamma, så att
polisens besök kom mycket olägligt.

Klockan tre gick jag hem för att äta middag. Under
måltiden kom kommissarien och visade mig ett papper
från guvernementsgendarmeriet i Kiev:

"Härmed ålägges Eder att oförtövat häkta f. d.
översten Oberutjev samt föra honom till högvakten."

Papperet var daterat den 27 febr. (12 mars) och
undertecknat av major Schrödel, gendarmerichefen i
guvernementet Kiev.

Det var inte första gången i mitt liv som en
häktningsorder utfärdats till mig, och om detta besök nu
gjorde mig något häpen, så kom sig detta blott därav,
att det skedde just nu, då ett nytt, fritt liv begynte
skönjas i Ryssland. Men denna frihet skymdes nu
genom häktningen. Och detta skedde på samma dag som
jag några timmar förut vid kommittésammanträdet
jämte övriga kommittéledamöter hade hälsat frihetens
morgongryning och gått från mötet i syfte att samma
afton deltaga i sammankallandet av ett möte av
arbetare från alla politiska partier.

I själva formen för häktandet kändes dock redan
fläkten av en ny tid.

Aldrig hade polisen varit så förekommande, hövlig
och uppmärksam som nu. Poliskommissarien, som
följde efter mig, gav mig besked att jag icke blott kunde
få telegrafera till mina vänner, utan ock skriva brev,
vidtaga alla nödvändiga åtgärder, packa mina saker o.
s. v. Ja, när vi sedan voro på väg till högvakten, lät
han mig förstå att det ej vore omöjligt att på vägen
titta in till kommittén för att meddela mina kamrater
vad som hänt.

Slutligen voro vi framme i
fästningskommendantens kansli. Den jourhavande adjutanten blev förvånad,
ty han hade icke fått några förhållningsorder rörande
min häktning och visste ej, vad han skulle göra med
mig. Hittills hade det ännu aldrig förekommit i
Ryssland, att man vägrat ta emot någon i fängelset. I
sjukhus, asyler och barnbördshus kunde man vägra plats
för sjuka eller nödställda och släpade dem ej sällan på
gatorna från sjukhus till sjukhus, tills den sjuke dog
eller förklarades sakna behov av läkarvård. Men alltid
fanns det plats för politiska fångar!

Efter någon tvekan skrev jourhavande adjutanten
ut ett intyg, att jag skulle häktas, och så fördes jag till
högvakten.

Här mötte nya svårigheter. Chefen, en ung fänrik,
var villrådig, var jag skulle inhysas. Adjutanten hade
icke givit några order i detta avseende, och fänriken
tvekade, huruvida jag skulle inrangeras bland
officerare eller gemene man. Visserligen hade jag överstes
rang, men stod i reserven, och dessutom var jag
civilklädd, icke i uniform. Efter många resultatlösa
överläggningar med adjutanten, beslöt han äntligen att
placera mig på officersavdelningen. I ett av dessa rum
fanns en soffa, och där bäddades det åt mig.

Min ankomst till högvakten blev en högtidsstund
för de ganska talrika officerare, som där sutto häktade.
Till deras öron hade några lösa rykten trängt om
märkliga tilldragelser, och de överhopade mig nu med frågor.

Jag talade om för dem Bublikovs telegram,
kommitténs sammanträde och den otvivelaktigt genomförda
statskuppen, ehuru det ännu var svårt att säga, om den
var fullt klar. Mina läsare kunna själva föreställa sig,
vilken förtjusning mina upplysningar väckte i
högvakten, och huru länge de diskuterade det lilla, som de
fått veta av mig.

Med otålighet avbidade de nästa morgon för att få
läsa de insmugglade tidningarna.

Så inbröt den efterlängtade morgonen. En tjänare
kom in med tidningarna och alla kastade sig över dem
som hungriga vargar.

Men vår besvikelse blev stor. Tidningarna voro fulla
av de obetydligaste notiser, totalt intresselösa, och där
stod inte ett ord om själva huvudsaken. Ingenting om
tilldragelserna i Petrograd! Inte den minsta antydan
om, huruvida den länge väntade och efterlängtade
omvälvningen verkligen hade ägt rum. Det som man så
begärligt åtrått, skymtade ännu blott i ett
hemlighetsfullt fjärran. I stället för morgonrodnad och dager
hotade åter den mörka natt, som så länge hade
omsvept alla.

Men optimismen är en stark kraft, och hoppet
lämnar aldrig människan.

Alla, som här voro församlade, somliga från fronten,
andra från utlandet, som jag till exempel, förlorade
icke hoppet, att det, som nu höll på att utföras, dock
redan var klart, och att endast den gamla regimens sluga
rutin och energi ännu hindrade, att den uppspirande
friheten bragtes till allmän kännedom. Nu tycktes
äntligen denna frihet kommen, och inom våra järngaller
dårades vi av denna bild.

Vi meddelade varandra våra upplevelser. Jag
försökte få upplysningar av officerare från fronten om
kriget, om stämningen i skyttegravarna och i
vinterkölden på de avlägsna Karpateran. Inom loppet
av några timmar fick jag en värdefull inblick i detta
liv, som under min långa frånvaro varit mig alldeles
fördolt.

Jag frapperades av att så många officerare och
soldater under denna ödesdigra tid nödgades försmäkta i
fängelser och häkten så många månader, ofta på grund
av de obetydligaste anledningar. Men ännu mer
beklämd blev jag vid tanken på att så mycken kraft här
gick till spillo, och jag upprördes av alla berättelser
om oroligheter vid fronten och i hären på grund av de
ledande kretsarnas oförstånd.

Så kom den 3 (16) mars, och vi väntade på
tidningarna med otålighet.

Slutligen fingo vi dem och läste med glädje om den
genomförda omvälvningen. Vi läste också uppropet av
riksdumans provisoriska kommitté, om den nya
ministärens sammansättning och om enskildheterna vid
häktandet av den gamla regeringens medlemmar jämte
flera intressanta nyheter.

Sanningen att säga voro myndigheterna i Kiev även
nu mycket försiktiga i meddelandet av nyheter, ty
tidningsnumren hade många vita tomrum, som tydligen
icke berörde militära hemligheter, utan stodo i visst
samband med det inre livet. Men censuren i Kiev ville
av någon särskild anledning icke släppa fram dem,
fastän dessa nyheter, såsom det sedan visade sig, redan voro
publicerade i andra städer.

Jag dömer ej myndigheterna för hårt för denna
överflödiga försiktighet. De hade ju under den gamla
regimen lärt sig att iakttaga den största varsamhet,
och det är inte så lätt att lägga bort gamla vanor.

Något meddelande om Nikolajs tronavsägelse var
visserligen ännu icke synligt, men det var tydligt att
den blott var en tidsfråga. Det gamla statsskicket
vacklade redan, och den nya regeringen, som hade
proklamerat friheten för Rysslands folk, skulle föra landet
fram på denna nya stråt.

Men vi sutto ännu inom lås och bom, och jag, som
dock nyligen inspärrats, kunde ej heller återfå
friheten, därför att jag hade häktats av någon särskild okänd
anledning, och jag visste ej, vad representanterna för
det gamla ryska polisregementet ärnade göra med mig

Så kom kommendanten general Meder.

Han gick med viktig min genom rummen, och när
han fick se mig, sporde han i orolig ton, var jag var
inhyst. Det hade han frågat varken dagen förut eller
då jag kom och tycktes först nu intresseia sig för den
saken. Han påpekade, att stabsofficerare skulle sitta
inspärrade i enskilt rum, och fast jag var i reserven,
räknades jag ändå till staben. Nu blev han ängslig
för huru han skulle kunna skaffa mig ett enskilt rum
och återställa ordningen bland de häktade i enlighet med
sina instruktioner. Jag sökte förgäves övertyga honom
om att jag hade det bra, inte gjorde anspråk på
särskild bekvämlighet och trivdes med de unga män,
som jag haft till rumskamrater sedan två dygn. Men
han höll i sig: En stabsofficer kunde endast sitta i
enskilt rum! "Ni måste ha eget kvarter", upprepade
generalen något nervöst.

Jag tillät mig göra en fråga:

— Säg, ers excellens, varför sitter jag här häktad?

— Jag vet inte. Jag lyder order från Petrograd,
svarade han förläget.

— Var då god och inhemta bestämda
underrättelser, varför jag häktats, och sök vidtaga åtgärder för att
jag blir fri så fort som möjligt, bad jag enträget. —
Men för enskilt rum behöver ni inte vara orolig. Jag
trivs bra med pojkarna.

— Gott! Jag skall genast hemställa till
vederbörande om eder befrielse. Men vad rumfrågan
beträffar, måste ni bo i ensamt rum.

Och general Meder gick fort sin väg, sedan han
givit instruktioner om rum åt mig.

För en stabsofficer var en sådan där angelägenhet
kantänka synnerligt intressant vid en tidpunkt, då
världshistorien talade ett helt annat språk. Men sådan
är vanans makt. Han var rädd för att myndigheterna
skulle få ögonen öppna för hans underlåtenhetssynder
och sökte därför avleda uppmärksamheten genom att
återställa den yttre ordningen i högvakten.

Efter en halv timme kom kommendantens adjutant
och anmodade mig följa med.

Det befanns, att kommendanten på telegrafisk väg
hade satt sig i förbindelse med den högsta
militärledningen och framfört min önskan att bliva försatt på
fri fot.

Det var första gången som jag begav mig till
militärkommandot i Kiev — en byggnad, som för 25 år
sedan hade blivit uppförd inför mina ögon.

En väldig vestibul med portvakt och tjänstgörande
skrivare. Jag tog av mig min gamla, enkla överrock,
det enda plagg, som jag fått ha kvar och som alls icke
passade i denna präktiga miljö. Vi gingo en trappa
upp, och en vaktmästare förde mig genast in i
kommendantens mottagningsrum.

Det var ett fint, rikt möblerat rum; i mitten stod
ett stort skrivbord med två bekväma länstolar.
Väggarna voro behängda med tavlor och porträtt, som
stannat kvar från företrädarens tid. Vid själva dörren
mötte mig kommendanten generallöjtnant Chodorovitj.
Med en älskvärd åtbörd bjöd han mig sitta ner vid
skrivbordet. Själv tog han plats mitt emot mig.

En kort paus uppstod.

— Säg mig, överste, hur ni förhåller er till de
nuvarande tilldragelserna i Petrograd, frågade han i något
obeslutsam ton.

— Jag är mycket glad åt vad som hänt, ty det var
alltid min bästa dröm, och häri ser jag mitt fosterlands
räddning efter dess svåra lidanden, svarade jag utan,
minsta tvekan.

I samma ögonblick märkte jag, att vi icke voro
ensamma. Vid telefonen satt en ung general — efter
vad jag sedan fick veta, var det generalmajor Bredov,
stabschef i militärdistriktet. Han hörde både mitt
svar och det övriga samtalet, och när jag sedan
träffade honom under andra förhållanden, sade han mig,
att han var mycket häpen och på samma gång
mycket belåten med mitt svar.

Sedan vi talat en smula i detta ämne, ställde jag
en fråga till honom:

— Säg, ers excellens, varför jag har blivit häktad
och hålles inspärrad?

— Jo, överste, saken är den att jag från
polisbyrån fick ett för er allt annat än smickrande
utlåtande med anhållan om att ni oförtövat borde häktas
och skickas till guvernementet Irkutsk. För att kunna
utföra detta måste jag underteckna er häktningsorder
och arrestera er, svarade han mig uppriktigt.

— Men nu existerar ju inte längre själva
polisbyrån, och då äro dessa förhållningsorder ej längre
giltiga för er.

Generalen funderade en stund och vände sig därpå
till mig med orden:

— Jag har rätt att sätta er i frihet och tar er
frihet på mitt ansvar. Gå tillbaka till högvakten, så
skall jag låta skriva ut ordern om er befrielse, i dag
eller kanske morgon. Men fri skall ni bli.

Att under sådana förhållanden stanna kvar i
häktet behagade mig icke. Dessutom visste jag, huru
adligt våra kanslier arbeta, så att det kunde dröja med
befrielsen.

Jag sade honom därför:

— Här i mottagningsrummet sitter den adjutant,
som fört mig hit. Var så älskvärd och beordra honom
att oförtövat sätta mig på fri fot.

— Gott, jag skall göra det, svarade general
Chodorovitj och gick ut med mig i det andra rummet. Så
skedde ock, och vi skildes åt som goda vänner.

Inom en kvart voro vi åter i högvakten, där de
andra fångarna högljutt hälsade min befrielse, på
vilken de ej tvivlade.

Jag packade ihop mina saker, tog farväl av mina
olyckskamrater med önskan om att de snart måtte
slippa ut och begav mig till stabskansliet för att
expediera några formaliteter.

Här inträffade något, som skall bereda mig glädje
för hela livet, vad som än kommer att vederfaras mig.

Medan jag satt och väntade, passade en skrivare
på, då officeren hade gått ut, att gå fram till mig och
viska mig i örat:

— Ers högvälborenhet! I dag skola två personer
avrättas — en soldat, som suttit på fästning, och en
volontär i Lukjanovska fängelset. Arbetare ha redan
kommit för att sätta upp galgen och skotta gravarna.
Det kommer att ske redan i natt.

Det får inte ske! På denna ljusa glädjedag för
den ryska revolutionen, då frihetens morgonrodnad går
upp över mitt olyckliga fosterland, får det icke
förekomma att någon blir avrättad, tänkte jag. Jag
frågade genast om de dödsdömdes namn. Soldatens namn
kände han, men den andres var obekant.

Så fort jag blev fri, begav jag mig genast till mina
vänner och bad dem gå till kommendanten för att
utverka deras benådning.

De gjorde detta genast, och general Chodorovitj lät
utan tvekan benåda dem till livet. Den ryska
frihetens dag hade sålunda inletts med att två människoliv
räddats!

Jag besökte dem sedan i deras fängelse, och det
var ljuvligt att se den lycka, som strålade i deras ögon,
då de fingo detta oväntade budskap.

Jag gick hem, där jag på det hjärtligaste mottogs
av min familj, och redan på kvällen samma dag fick
jag veta, att jag hade blivit invald i exekutiva
kommittén av det sociala organisationsråd, som inledde den
ny revolutionära regimen i Kiev.

Så begynte mitt nya, fria liv.

KAP. IV.
Militärkommissarie i Kiev.

Följande morgon hade den verkställande
kommittén sammanträdde, och jag begav
mig dit.

Den verkställande kommittén, som
representerade den revolutionära myndigheten i Kiev, var
sammansatt på följande sätt.

Representanter för hela raden av sociala
arbetsorganisationer i Kiev, städernas förbund, zemstvonas
förening, kooperativa samfund samt representanter för
politiska partier och nationella organisationer bildade de
sociala organisationernas råd, som ock valde den
verkställande kommittén ur kretsen av övriga framstående
politici i Kiev.

På den verkställande kommitténs första
sammanträde, som hade ägt rum före min befrielse, valdes jag
till militärkommissarie i Kiev, och nu fordrades blott
mitt samtycke, som ock gavs.

Den verkställande kommittén, myndigheternas nya
organ och som sådant erkänd av den provisoriska
regeringen efter dess konstituerande, hade icke egen lokal,
utan höll till i rådhuset i Kiev.

Sålunda koncentrerade sig Kievs hela politiska liv
i rådhuset.

Hit kommo ombud från de sociala organisationerna,
de officiella institutionerna, arbetare, soldater och
officerare — överhuvud alla, som intresserade sig för det
nya politiska livet och dess organ. De kommo dit för
att betyga sin tillgivenhet för det nya statsskicket och
sin trohet gent emot frihetens värnare samt för att få
förhållningsorder, vad de skulle göra och huru de skulle
förhålla sig i det ena eller andra fallet.

Många kommo ock från landsorten för att göra sig
underrättade om huru den nya myndigheten var
organiserad, eftersom den gamla var störtad, och därför att de
ej visste, vad de skulle göra.

Kiev blev snart centrum för hela distriktet; hit
kommo nyheter från olika håll, och hit gåvos
anvisningar.

Samtidigt med den verkställande kommittén av de
sociala organisationerna bildades i Kiev ett råd av
ombud för arbetarna. Enär Kiev är en stad med talrika
industriella företag och med en arbetarbefolkning i
tusental, måste det naturligtvis få ett eget råd och
verkställande utskott. Det är självklart, att arbetarombudens
råd invalde sina medlemmar i stadens verkställande
kommitté, som redan hade fått officiellt erkännande.

Nu uppstod frågan om komplettering av den
verkställande kommittén genom ombud för garnisonen,
officerare och soldater.

Frågan var mycket viktig. En komplettering av
kommittén med representanter för garnisonen låg i
öppen dag. Men denna komplettering kunde ske på två
sätt. Antingen kunde representanter från hären väljas
genom öppen omröstning av dem, som råkade vara med
på valmötet, eller ock kunde valen ske indirekt genom
väljande av ombud, utsedda på de olika regementenas
valmöten. I det förra fallet kunde personer råka bli
valda, som alls icke gåvo uttryck åt garnisonens
mening; i det senare fallet kunde man ha utsikt att få en
verklig representant för garnisonen.

Det var tydligt, att den verkställande kommittén
måste hålla på det senare förslaget. Den verkställande
kommitténs styrelse beslöt att i sällskap med mig, som
varande militärkommissarie, fara till kommendanten för
att överlägga om saken, och dagen blev bestämd.

Jämt ett dygn efter mitt första besök hos general
Chodorovitj inträdde jag åter i hans mottagningsrum.

Jag föreställdes för generalen och föreslog honom,
att jag skulle få tillstånd att besöka kasernerna för att
klargöra förhållandena för soldaterna och officerarna
samt framhålla ögonblickets betydelse för folket och
hären.

— Låt mig få göra detta! Många av dem sväva
ännu i okunnighet och veta ej, vad de skola göra. Våra
officerare stå i det stora hela främmande för politiken
och riskera att icke kunna besvara frågor, som
otvivelaktigt hopas på dem från soldaternas sida. Och då
uppstår det missnöje. Man måste hjälpa båda parterna.

Jag betraktade min ämbetsplikt som kommissarie
icke såsom en myndighet, varigenom den eller den
frågan kunde avgöras, utan blott som en buffert, som
kunde mildra soldaternas stötar mot officerarna eller
tvärtom. Därför ville jag också direkt intränga i det
militära livet för att förebygga eventuella tråkiga
verkningar.

General Chodorovitj förstod mig icke och vägrade
att låta mig besöka kasernerna för personliga samtal.

Jag fattar det fullkomligt.

Det var ju en man, som senast i går såg i mig en
politisk förbrytare, vilken av polisen ansågs böra
deporteras till det avlägsna Sibirien som samhällsvådlig.
Senast i går hade han ju sagt åt mig, att det betyg, som
polisbyrån givit mig, var mycket ofördelaktigt, och av
mig hade han fått det svaret, att jag å min sida ej heller
kunde uttala mig smickrande om polisbyrån. Han hade
ju tvekat, innan han beslöt sig för att sätta mig i frihet,
och blott vid tanken på möjligheten av en våldsam
befrielse hade han tagit på sig risken att släppa mig lös.
Och jag var denne "farlige statsförbrytare", om vilken
det i polisens dokument, efter en mängd antydningar
om hans "uppenbart brottsliga verksamhet", hette att
"det inte finns skäl att antaga, att överste Oberutjev
ändrat åsikter efter vistelsen i utlandet". Och nu yrkade
denne "förbrytare" på att få besöka kasernerna och
språka förtroligt med soldaterna och officerarna! Det
var en tråkig sak, som kunde vara farlig för den
ordning, för vilken han var ansvarig.

Jag förstår hans vägran och dömer honom icke för
hans ofrivilliga rädsla.

Knappt hade vi slutat vårt samtal, förrän
medlemmarna av verkställande kommitténs styrelse, vice
borgmästaren N. F. Stradomskij, advokaten Grigorovitj
Barskij samt arbetaren Dorotov, anlände.

Jag sällade mig till dem och förde samtalet på
nödvändigheten av att genom en kungörelse bestämma val
av representanter för soldater och officerare från de
regementen, som voro förlagda i Kiev, samt därefter utse
elektorer för att välja två officerare och två soldater till
medlemmar av den verkställande kommittén.

Vi diskuterade länge och sökte övertyga honom om
att det i händelse av vägran från hans sida vore bättre,
att valen förrättades enligt det förra förslaget.

Han kunde ej ge bestämt besked, men lovade att
höra sig för hos överbefälhavaren på den sydvästra
fronten, general Brusilov, och sedan lämna svar.

Men tiden medgav intet uppskov. Händelserna
påskyndades. Folkmöten höllos, och till oss kommo
officerare och soldater, valda till ombud på dessa
folkmöten av garnisonen för att inträda i den verkställande
kommittén.

Våra enträgna påminnelser övertygade slutligen
general Chodorovitj, och han beslöt att utfärda kungörelse
om valen.

Dessa ägde rum inom några dar, och nu fingo vi
lagligt valda representanter för garnisonen i kommittén:
två officerare och två soldater.

Sålunda kompletterades efterhand den
verkställande kommittén.

Till den och till mig kommo diverse personer,
somliga för att erbjuda sina goda tjänster. Så t. ex. kom
till mig en ung, livlig och entusiastisk officer av lettisk
nationalitet och ställde sig till vårt förfogande, i
händelse att vapenmakt behövdes. Med sina soldater var
han redo att på en pansarautomobil understödja den nya
regeringen. Huru mycken livskraft, energi och tro på
framtiden fanns ej hos denne unge officer!

Den verkställande kommittén begagnade sig icke så
sällan av hans tjänstaktighet, när det gällde svårare
uppdrag i landsorten. Låt vara att han stundom
förgick sig och gjorde missgrepp, men allt visade, att han
var revolutionen uppriktigt tillgiven och redo att offra
allt för den.

Och han offrade allt, även sitt liv.

På fronten begynte upplösningsprocessen, tack vare
bolsjevikernas agitation samt andra orsaker. Det
förekom fall, då man vägrade att lyda order o. s. v.

En gång kom denne energiske och
fosterlandsälskande officer till mig och sade:

— Jag vill till fronten. Jag kan inte stanna kvar
här. Där borta är fosterlandets försvar i fara och
därmed även revolutionen. Hjälp mig att komma till
fronten!

Jag förstod honom och gav honom en
rekommendationsskrivelse till Kerenskij, som då befann sig vid
västfronten. Vi kysstes hjärtligt vid avskedet, och jag
önskade honom all framgång och lycka. Han skickades
som kommissarie till armén, där han livligt uppfordrade
hären att slåss och icke vika för frestelsen att slå
sig i ro.

Men det förunnades honom ej länge att verka vid
fronten.

Vid ett tillfälle, då han besvor ett regemente att gå
i skyttegravarna, träffades han av en kula, och därmed
ändades den unge revolutionärens liv. Med sin död
beseglade han kärleken till fädernesland och frihet.

Och när jag tänker på den högtidliga begravning,
som den revolutionära demokratien i Kiev föranstaltade
för honom, framtränga ofrivilligt tårar i mina ögon och
läpparna viska:

— Frid med ditt stoft, ädle kamrat!

När jag blickar tillbaka på det förflutna och
erinrar mig denna stormiga revolutionsepisod, genomtränges
jag av djup tacksamhet mot den gamla tsariska
regeringen för att jag blev landsförvisad före revolutionens
utbrott!

Den gamla regimen i mitt fosterland, grundad på
brutal styrka, polismyndighet och dylikt vande oss
ryssar vid maktens godtycke. Vårt inre liv var sådant, att
varje medborgare, som då ännu hette blott "invånare",
kunde bli häktad och inspärrad utan någon föregående
anklagelse och utan att ha begått något brottsligt. Han
kunde bli deporterad till Sibiriens tundror utan
rannsakning och dom genom en godtycklig order av
administrativa myndigheter.

Detta samhällsskick hade så djupt inträngt i vårt
liv, att den ryske medborgaren själv hade smittats av
polisväsendets anda. När en ryss kom i beröring med
myndigheterna, föddes ofrivilligt tanken, att någon
måste häktas eller deporteras. Det tvång, som från statens
sida utövades på oliktänkande, smittade.

Den omständighet, att jag hade tillbragt de tre sista
åren utomlands, huvudsakligen i det fria Schweiz och
Förenta staterna, och sluppit pröva verkningarna av de
politiska metoderna på mig själv, hade gjort, att
polisandan var mig alldeles främmande. Huru underligt det
än må låta, hade jag aldrig lust att arrestera folk, allra
minst av administrativt godtycke, försåvitt inga
konkreta indicier eller bevis förelågo.

I den verkställande kommittén väcktes genast i
början förslag om att den eller den mer framstående
ämbetsmannen skulle häktas. Framför allt riktades mina
kamraters blickar på polisen och gendarmerna. En het
diskussion fördes särskilt om förhållandet till polisen.
Det föreslogs naturligtvis, att den skulle avskedas.

Jag tillstår, att jag var en motståndare till denna
mening. Jag ansåg, att säkerhetspolisen icke borde
avskaffas, så länge den med någon framgång kunde
fullgöra sitt värv. Saken var alls icke så enkel som den
såg ut, och det var inte så lätt att sätta upp en ny
apparat. Härtill kom, att polisen i Kiev var ett av de
första statsorgan, som förklarat sin beredvillighet att troget
tjäna den nya regeringen och samvetsgrannt stödja den
nya samhällsordningen. Detta hade också redan under
de första revolutionsdagarna kommit till den
verkställande kommitténs kännedom, och jag framhöll i
kommittén nödvändigheten att behålla polisen i samma skick
som förut, på villkor att inom vissa grenar en successiv
ändring skulle ske i fråga om vissa personer, om vilka
man kunde hysa några misstankar att de missbrukade
sin makt för att återgå till det gamla systemet. Om
man blott höjde de hos oss alltför låga lönerna åt polisen,
skulle tjänstemännen med glädje foga sig i den nya
ordningen och bli trogna tjänare.

Men så tänkte många i kommittén icke. De höllo
före, att polisen med det snaraste borde avskaffas och
ersättas med en improviserad milis.

Samtidigt med detta förslag väcktes fråga om
upphävandet av gendarmeriväsendet. Ehuru jag var emot
avskaffandet av säkerhetspolisen, hade jag ingenting att
invända mot avskaffandet av den politiska polisen, ty
i ett fritt land får det ej finnas plats för ett politiskt
spionerisystem. Jag åtog mig gärna uppdraget att göra
slut på gendarmkåren i guvernementet Kiev och att
överflytta alla dess handlingar till arkiv för undersökning.

Men när det blev tal om att alla tjänstemän i
gendarmkåren skulle häktas, spjärnade jag emot av alla
krafter. Jag kunde ej försona mig med tanken, att det
var nödvändigt att häkta den forna regeringens tjänare,
personer, som icke hade styrt landet, utan blott varit
mer eller mindre nitiska hantlangare för de ledande.
Härutinnan stod jag lyckligtvis icke ensam, utan fick
medhåll av flera medlemmar i kommittén, som stodo
på rättens ståndpunkt, icke på den brutala styrkans
och godtyckets.

Man avstod visserligen från planen att häkta alla
tjänstemän i gendarmerikåren, men förslag väcktes om
häktande av vissa högre ämbetsmän, däribland general
Schrödel, som i februari hade undertecknat ordern om
min häktning. Just denna omständighet förmådde mig
att med särskild försiktighet ställa mig gentemot detta
förslag, och enär flertalet anslöt sig härtill, måste jag
göra de största ansträngningar. Jag avstyrkte
energiskt och förklarade, att jag skulle taga honom på
mitt personliga ansvar. Kommittén gick in härpå, och
han slapp bli häktad. Men om icke han blev fängslad,
var det inte heller nödvändigt att hans ämbetsbröder
blevo det.

Jag var mycket lycklig, att detta icke skedde under
revolutionens första dagar, då det kunde ha uppfattats
som en personlig hämdeakt, som skymt frihetens ljusa
morgongryning.

På aftonen den 5 (18) mars — alltså tredje dagen
efter min befrielse — ringde det i min telefon. Det var
general Chodorovitj.

— Vad önskar ers excellens?

— Jag har hört, svarade generalen med darrande
stämma, att ni ämnar häkta mig och kommendanten
general Meder.

— Nej, ers excellens, det tänker jag inte, svarade jag
leende. Därpå for jag genast till honom för att lugna
honom och skingra hans misstankar och farhågor i
detta avseende. Under mitt besök ringde general Meder
upp honom med samma fråga och fick lugnande
förklaring: "Här sitter överste Oberutjev och försäkrar,
att intet är å bane. Gör er resfärdig till fronten i
morgon!"

För att läsaren skall förstå denna dialog, måste jag
nämna, att förslag om häktning väckts inom
kommittén särskilt i fråga om Chodorovitj och Meder. Mot
den senare riktades en mängd anklagelser av officerare
och soldater, som voro särskilt missnöjda med honom
för att han var pedantisk och småkitslig i fråga om den
formella ordningen. Men några allvarliga anklagelser
för något brottsligt förehavande kunde icke
framställas, och kommittén beslöt att icke häkta honom, men
gav Chodorovitj i uppdrag att genast ersätta honom
med en annan person, vilket han ock ofördröjligt
gjorde.

Tanken på general Chodorovitj’ avsättning som
befälhavare hade också föresvävat mig, och denna fråga
debatterades. Jag förklarade dock energiskt, att jag
inte kunde vara med om att han ersattes med överste
Gruzinov, som under revolutionen beklätt en befälspost
i Moskva. Jag kunde icke finna något betänkligt för
revolutionen och friheten i att general Chodorovitj stod
kvar, och om han häktades, skulle jag nedlägga min
befattning som militärkommissarie. Härmed avfördes
denna fråga från dagordningen.

Jag gjorde sålunda rätt i att lugna generalerna
Chodorovitj och Meder med försäkran att de icke skulle
bli häktade.

Men om jag fick rätt i min uppfattning om
Chodorovitj, var jag däremot en dålig profet i förhållande
till Meder.

Redan dagen efter det frågan om Meders häktande
blivit avslagen av verkställande kommittén med stor
röstövervikt samlades utanför rådhuset en hop soldater
med två män i spetsen: den ene i militärläkaruniform,
den andre tillhörande ett transbajkaliskt regemente. I
häftiga tal krävde de, att general Meder genast skulle
häktas som "blodsugare" och "soldatbödel".

Dessa tal, som upprepades ett par gånger i mycket
hysterisk ton, visade tillräckligt, i huru hög grad
folkmassan var uppbragt. Ropen på Meders häktande ljödo
allt häftigare och häftigare.

Enär hopen icke skingrades och det bland
soldaterna tydligen fanns många oroliga element, kunde man
befara en lynchning från massans sida. Men om man
gav folkets självsvåld fria tyglar i ett sådant fall,
kunde det lätt leda till pogrom och otyglade
utsvävningar, helst som det i folkmassan fanns individer med
mörka antecedentia, färdiga att hetsa folket till
allahanda övergrepp.

Den verkställande kommittén måste nu
återupptaga frågan om Meders häktning, och nu avgjordes den
i jakande riktning. Inom en timme var gubben häktad
och insatt i fängelse.

Några gånger efteråt väcktes förslag om hans
försättande på fri fot, men det då bildade soldatrådet samt
arbetarrådet satte sig bestämt häremot. Meder
förflyttades till Petrograd, där han, utom räckhåll för
garnisonen i Kiev, slutligen blev lössläppt av den
provisoriska regeringen av brist på bevismaterial.

De båda uppviglarna försvunno efter sitt fula värv
från skådeplatsen, och jag råkade dem ej mer. Deras
försvinnande står möjligen i något samband med det
faktum, att vissa ofördelaktiga rykten utspredos om en
person, som uppträdde i en militärläkares uniform.

Detta var märkligare häktningar, som företogos
av den verkställande kommittén. Men det vardagliga
livet gav ständig näring åt sådana tendenser av
personer, som voro hågade för angivelser. Här gjorde sig
den gamla tidens oseder och dåliga metoder kännbara.

Trots alla protester och meningsskiljaktigheter
beslöt den verkställande kommittén att avskaffa
stadspolisen och ersätta med milis. Härvid medverkade
särskilt ungdomen — studenter och andra elever, även
arbetare, som frivilligt åtogo sig att upprätthålla
ordningen i staden och fullgöra polisens åligganden under
benämningen milis.

Men namnet gör ingenting till saken. Milisens
uppgift blev densamma som polisens: att gripa tjuvar,
plundrare och dylikt slödder, som det fanns gott om. Men
vid sidan härav fingo många ock smak för politiska
häktningar "för den allmänna ordningens
upprätthållande" och blevo sålunda uppviglare i ny form. Från
torg och gator fördes till den verkställande kommitténs
lokaler i rådhuset många misstänkta personer. I
vanliga fall befanns det dock, att de anhållna icke
inneburo någon fara för friheten och för den nya
samhällsordningen, så att de omedelbart lössläpptes.

Jag kommer ihåg en afton, då jag stod vid
rådhusets port. Då infördes två anhållna personer, en dam
och en ung man. Det visade sig nu, att damen vid ett
folkmöte hade vänt sig till sin man och uttryckt sin
missbelåtenhet med en talares sätt att uttrycka sig
eller något liknande. Detta hade förefallit en i milisen
tjänande student samhällsvådlige och i förening med
en kamrat hade han under konvoj fört paret till
rådhuset. Jag släppte naturligtvis de båda "förbrytarna" ocü
förde dem inte ens in i förstugan. Ett dussin dylika
"samhällsvådliga" fall måste jag expediera på samma
sätt denna kväll. Den sist anhållna "förbryterskan"
var särskilt karaktäristisk. Två studenter, beväpnade
från topp till tå, med revolvrar, bössa och sabel, förde
med sig en enkelt klädd kvinna.

Hennes upprörda utseende och den harmsna ton,
varmed hon beklagade sig över att hon blivit häktad av
någon okänd anledning, föranledde mig att ägna
särskild uppmärksamhet åt detta fall, och jag ville just
fråga, vad som hade hänt.

Enligt de båda unga männens utsago hade hon
förgått sig mot den nya samhällsordningen.

— Vad har hon då gjort? sporde jag dem, innan jag
lät den anklagade få förklara sig.

— Jo, hon sade på ukrainska språket: "Förut fanns
det polisbetjänter, nu är det studenter i stället",
svarade dessa unga väktare av den nya samhällsordningen.

Jag kunde inte återhålla ett gapskratt och lät
henne genast komma lös. Till hennes förvåning lät jag
henne också utgjuta hela sin förtrytelse över den orätt,
som vederfarits henne. Till slut måste jag dock be
henne gå sin väg och sade henne rent ut, att vi inte
hade något otalt med henne.

Men huru många försök gjordes ej att häkta
oliktänkande! En viss fruktan för en kontrarevolution
tycktes behärska sinnena, och oupphörligt inlöpte
påpekanden om nödvändigheten att häkta den eller den
misshaglige motståndaren. Men lyckligtvis var den
verkställande kommittén i Kiev mycket försiktig och
sökte undvika allt missbrukande av sin rätt att
företaga häktningar utom lagen.

Men om jag av hela min själ motsatte mig
häktningar, sökte jag med icke mindre kraft befria oskyldiga
personer ur fängelser och häkten.

Några dagars vistelse på högvakten i Kiev före
själva revolutionen hade givit mig en föreställning om
huru många officerare och soldater i Ryssland som sutto
sysslolösa i rannsakningshäkte i avbidan på sin dom.
Om alla dessa lössläpptes, skulle luckorna i hären
kunna fyllas och detta icke uteslutande av brottsliga
element.

Jag uppsökte general Chodorovitj och bad honom
vidtaga åtgärder för att befria vissa inspärrade. Det
var mig nämligen bekant, att det i fängelserna fanns en
ganska stor mängd krigstjänstskyldiga, som dömts till
fängelsestraff för desertering, skolkning i tjänsten och
vissa disciplinära föreseelser. Mig föreföllo alla dessa
brott som resultat av den gamla regimen, och jag
ansåg, att alla dessa rymningar berodde på olust att
försvara ett land och en regering, som kvävde
människornas frihet och samvete. Och nu, då landet blivit fritt
och alla hade en enda omsorg: att rädda och bevara
denna frihet, syntes det mig tidsenligt att utsträcka
amnestien även till dessa olyckliga fångar. Efter mitt
samtal med general Chodorovitj bad han på telefonisk
väg general Brusilov att få veta hans beslut i denna sak.

I avvaktan på hans svar gick jag till högvakten
och fästningen för att meddela officerarna och
soldaterna dessa förberedande åtgärder, därför att de under sitt
otåliga förbidande av sin frihet kunde göra försök att
med våld slita sig lös. Deras förtjusning var gränslös,
och de lovade att lugnt vänta på generalens besked.

Samtidigt förekommo oroliga symptom i det civila
stadsfängelset. Det inrapporterades till mig, att
fångarna ville träffa mig. Jag begav mig oförtövat dit.

Här samspråkade jag med fångarna och såg många,
som voro fjättrade i bojor. Flertalet av dem hade
dömts för rymning ur krigstjänst. Den gamla, stränga
regimen hade gjort processen kort med dem, men detta
hade icke minskat flyktingarnas antal. Mer än två
miljoner desertörer funnos i det inre av Ryssland, och
man misstar sig, om man härför kastar hela skulden på
revolutionen. Denna företeelse fanns redan före
revolutionen, men efter revolutionen inträdde en period, då
deserteringen minskades och då många forna
flyktingar frivilligt åter ställde sig i ledet.

Dessa fångars talrikhet berodde enligt mitt
förmenande därpå, att de icke ville försvara det gamla
Ryssland. Nu sade mig några, att de voro villiga att offra
sitt liv för det unga, fria Rysslands värn. När de bådo
mig tala om något, sade jag dem, att den
verkställande kommittén skulle anhålla, att bojorna togos från
dem, samtidigt med att den inlämnade sin ansökan om
deras befrielse.

Men för mig själv tänkte jag: den verkställande
kommittén har i detta fall ej mer rätt än jag. Jag är
säker på att den skall tillmötesgå min önskan.
Varför då detta onödiga uppskov?

Jag fattade mitt beslut, vände mig till
fängelsedirektören och sade honom, att han genast skulle lossa
bojorna från arrestanterna i uniform.

Den revolutionära myndigheten måtte ha haft ett
hypnotiserande inflytande i militärkommissariens
person, ty fängelsedirektören gav genast sitt samtycke till
min begäran, ehuru jag icke kunde förete något
bemyndigande. Med glädje meddelade jag fångarna, att en
smed skulle komma och befria dem från de förhatliga
bojorna.

Då detta skett, var deras fröjd gränslös, och även
mitt hjärta rördes, när jag såg arrestanternas
glädjestrålande uppsyn.

Snart kom ock order från Brusilov om befrielse för
alla fångar, som deserterat och begått andra militära
förseelser, samt om inställande av rättsliga förföljelser
mot vissa kategorier av brottslingar. Partiell amnesti
utfärdades för ett helt distrikt. Kort därpå utvidgades
denna amnesti till hela hären och alla distrikt.
Ävenledes lät den provisoriska regeringen lösa alla bojor, ock
mitt "övergrepp" bekräftades genom officiella
förordningar.

Jag kan ej skildra den exalterade stämning av
glädje, som rådde överallt under revolutionens första dagar.

Det var som en riktig högtid, och folkhopar
trängdes på gatorna. Alla hälsade hjärtligt på varandra
som på själva påskdagen. Röda band och rosetter —
frihetens och revolutionens emblem, som nyligen varit
förbjudna — glänste fram på de mörka dräkterna, ock
förrådet av band tog snart slut i bodarna. Planen
väcktes ock att ställa till en allrysk fest för firandet av
revolutionen.

Ett förslag framställdes ock om en parad av alla
revolutionära trupper. Det krävdes dock någon tid för
att anordna det hela så präktigt och ordentligt som
möjligt. Men man hade svårt att ge sig till tåls. Om
general Chodorovitj vägrade mig att besöka kasernerna och
samtala med soldaterna, betydde detta icke, att
kasernerna blevo oåtkomliga för agitation. Tvärtom — det
kom ständigt folk och pratade.

Under mitt besök i högvakten råkade jag träffa en
av den nya regimens första "politiska" fångar. Jag
erfor detta av en, som redan förut hade arresterats.

— Var är han? frågade jag. Man visade mig det
rum, där han satt inspärrad. I samma ögonblick kom
en ung officer ut därifrån. Hans öppna, rättframma
utseende stämde mig med ens till hans fördel.

— Varför är ni här?

— Regementschefen har satt in mig.

— Varför det?

— Han frågade alla officerarna om vår ställning till
revolutionen och fordrade, att vi skulle avgiva skriftliga
förklaringar. Jag svarade, att jag förhöll mig avvisande
gent emot revolutionen och fortfarande höll på Nikolaj
II. Därför blev jag arresterad.

Han tillhörde det första fältregemente, som då
bildades i Kiev. Enär han var polack, förundrade mig
hans uppfattning. Men hans okonstlade
öppenhjärtighet frapperade mig.

— Ni tycker alltså om Nikolaj II?,

— Ja, jag vill åter se honom på tronen.

— Och vill ni söka förhjälpa honom därtill?

— Ja, utan tvekan.

— Men hur skulle ni kunna göra det?

— Så fort jag får veta, att det blir någon
sammansvärjning till hans förmån, sluter jag mig ofördröjligt
därtill.

— Men, invände jag, vi anse, att Nikolajs
återuppstigande på tronen skulle vara menligt för vårt land och
folk, och därför kan jag ej sätta er på fri fot tills vidare.

Jag tryckte hans hederliga hand och kände mig
frestad att kyssa honom för hans ärliga svar, som var
så vådligt för honom i denna farliga tid.

Några dagar senare sades det mig, att den unge
officern ville tala med mig. Jag uppsökte honom, och
åter upprepades samma samtal.

— Ni tycker om Nikolaj II?

— Ja.

— Och ni är villig att söka förhjälpa honom till
tronen igen?

Nej, svarade han med sänkt blick och fortfor efter
en paus: Jag anser detta hopplöst.

— I så fall är ni inte längre farlig. Gå! Ni är fri.

Och härmed gav jag order om hans försättande i
frihet. Regementschefen ville emellertid icke taga emot
honom, utan förflyttade honom till ett annat regemente.
Några dagar senare såg jag honom på en
järnvägsstation under min resa till fronten.

Var är nu denne unge, hederlige officer, som under
revolutionens första dagar icke tvekade att inför de
revolutionära myndigheterna öppet uttala sin tillgivenhet
för den störtade monarkien i denna tid, då de flesta
strävade att icke blott dölja sina verkliga känslor, utan
tvärtom lade i dagen hycklade åsikter, som om de aldrig
hade varit monarkiskt sinnade?

En av de första revolutionadagarna — den 7 (20)
mars, om jag minns rätt — kallade Chodorovitj till sig
alla kommissarier, även mig, för överläggning om
sakläget. Jag begav mig dit på utsatt klockslag.

Upprörd och orolig mötte han mig med orden:

— Konstantin Michajlovitj! Jag har nyss fått
underrättelse, att oroligheter utbrutit i 147:de regementet.
Soldaterna ha häktat sin kapten och tågat i väg med
röda fanor. Skynda genast dit och lugna dem!

Jag hade naturligtvis intet annat val än att sätta mig
upp i en automobil och rusa till skådeplatsen.

Där stod hela kompaniet på gatan. Till det yttre
var allt lugnt.

Det befanns, att någon kvällen förut spritt ut ett
rykte, att en stor trupprevy med röda fanor skulle
hållas för den verkställande kommittén. Soldater,
däribland detta kompani, hade samlats för denna
demonstration. Men något meddelande hade ej lämnats åt
garnisonen. Kårkommandot protesterade, och därav uppstod
konflikten.

Jag steg upp på en improviserad tribun — en hop
stenar — och begynte mitt tal, som gick ut på att den
verkställande kommittén ärnade hålla en revy med
Kievs garnisonstrupper, varom i sinom tid meddelande
skulle lämnas, samt att det vore bättre, att det blev en
verklig parad och icke blott ett hoprafsande av folk,
som inte hade reda på sig.

Det behövdes lång tid för att bringa dem till reson.
Värst var det med det regemente, som dagen därpå
skulle tåga till fronten och följaktligen inte kunde ta del
i den allmänna parad, som jag lovat dem i övermorgon.

— Vi vilja framträda för den verkställande
kommittén före vårt avtågande, förklarade de.

Till sist lyckades jag förmå dem avstå från sin
föresats, och vid tonerna av regementsmarschen och med
sina röda fanor avtågade de till kasernerna.

Därpå mötte jag många enstaka soldathopar, som
med flaggor och under sång begåvo sig till rådhuset.
Även dem måste jag övertala att uppskjuta saken till
morgondagen, vilket också lyckades.

Efter många strövtåg i staden och mycket ordande
kom jag slutligen till kommendanten och lugnade
honom med, att det inte var något farligt, utan att allt
berodde på missförstånd och upphetsningar av
oansvariga agitatorer.

I samråd med ombud för den verkställande
kommittén beslöts, at en högtidlig revy av
garnisonstrupperna dagen därpå skulle hållas för kommittén och
överbefälhavaren. Den utfördes ock på utsatt tid framför
rådhusets balkong i mönstergill ordning. Dagen var
mycket lyckad, och solen spred en livande glans. Med
fladdrande röda fanor och musik marscherade trupperna
högtidligt förbi den nya regeringens representanter, som
kommo dem till mötes. Varje särskild trupp stannade
och hälsades från balkongen med korta tal. De svarade
med hurrarop och lyckönskningar för den nya
regeringen och frihetens representanter. Högtidsklädda
folkhopar trängdes på trottoaren och fyllde hela torget.

Utomordentligt festligt försiggick denna
revolutionens militära högtid, då trupperna för första gången
defilerade icke blott för de militära myndigheterna, utan
ock för de civila, och armén förenade sig med folket
i en hänförelse som två köttsliga bröder.

Hurraropen och hälsningarna ljödo överallt, där
trupperna gingo fram, och ännu länge ekade det
därav, sedan de defilerat förbi. Nedanför rådhusets
balkong, där den verkställande kommittén tagit plats,
samlades folkhopar och folkmöten improviserades. Man
ropade fram på balkongen än den ene, än den andre
ledamoten av kommittén.

Revolutionens första dagar voro en enda glädjefest
med hyllningar åt dem, som revolutionens vågor lyft
upp.

Men det är enformigt och tråkigt att skildra blott
sådana högtidsstunder. Revolutioner ha ock sina
vardagar, ej mindre intressanta än söndagarna.

KAP. V.
Exekutivkommittéerna.

Som redan nämnts, bildades samtidigt med
den verkställande kommittén av allmänna
organisationer även en verkställande
kommitté av ett råd, sammansatt av arbetare.
Detta arbetarråd bestod av ombud från olika fabriker
i Kiev med närmaste omnejd samt av representanter för
partiorganisationer. I denna sammansättning trädde
den i samverkan med den verkställande kommittén. Ett
råd av militära ombud fanns icke under revolutionens
första dagar.

Som vi redan sett, lyckades det slutligen efter
ihärdiga ansträngningar att av general Chodorovitj utverka
tillstånd att inbjuda representanter för armén att ur
officerarnas och soldaternas krets invälja medlemmar i
den verkställande kommittén. Först skedde valet av
officerare i distriktsstaben.

Runt omkring ett långt bord sutto officerare,
utsedda av olika truppavdelningar, och språkade om dessa
för dem ovanliga politiska ämnen. Jag råkade få vara
med vid denna sammankomst.

Genast från början gjorde sig två strömningar
märkbara. Den ena, representerad av ett tämligen
obetydligt antal, menade, att de hade samlats för att ur sin
krets välja ombud i den verkställande kommittén och
sedan skiljas åt, därför att församlingen inskränkte sig
till detta åliggande. Den andra, som företräddes av
ombud från intendenturen och hade stor majoritet,
yrkade på, att man icke blott skulle välja sina
representanter i den allmänna verkställande kommittén, utan ock
att man icke skulle avlägsna sig förr än ett eget
revolutionsorgan — ett råd och en kommitté av
officersdeputerade från kievska kretsen — bildades av
intendenturens ombud och lämnade särskild rapport om detta
organs bildande, funktioner och förestående arbete.

Efter långa och lidelsefulla debatter, varunder en
och annan blottade sin politiska fysionomi, valdes två
representanter till den verkställande kommittén, och
dessutom beslöts, att officersdeputeradenas råd skulle
ha rätt att göra sina påminnelser i olika militärfrågor
samt framlägga dem för överbefälhavaren till
sanktionering och verkställande. Slutligen utsågs en
verkställande kommitté av officersdeputeradenas råd, som
följande dag hälsades av ombud från soldaterna med
önskan om samfällt arbete för det allmänna bästa av
alla garnisonstrupper.

Så skapades officersdeputeradenas råd och dess
verkställande kommitté.

Dagen därpå var jag på soldatrepresentanternas
möte. Det var mycket talrikare än officerarnas och
räknade deltagare i hundratal. De sågo mycket
fundersamma ut och disputerade om vem som hade rätt att
deltaga i mötet. Den stora salen i pontonbataljonens
kasern kunde knappt rymma alla dem, som trängdes att
vara med på detta första soldatmöte med politisk färg.

Icke alla delegerade hade infunnit sig med skriftlig
fullmakt, ty de tyckte det vara tillräckligt med en
muntlig förklaring, att de voro befullmäktigade. Om
antalet delegerade från en viss krets befanns större än
beräknat var, måste deras fullmakter naturligtvis
sättas i tvivelsmål och kontrolleras. Men det var intet
tvivel i detta hänseende — så stor var den
revolutionära hänförelsen hos dessa, som nu manades till
fullgörande av sin plikt.

Principiellt erkändes det, att mötet var öppet och att
alla kunde få bevista detsamma, men på grund av
tekniska svårigheter — det trånga utrymmet — skulle de
delegerade skiljas från publiken och den senare lämna
salen, för att det inte skulle uppstå missförstånd vid
omröstningen.

Bland de närvarande märktes en soldat, medlem av
den verkställande kommittén, vari han invalts
omedelbart innan soldater legalt invalts i kommittén. Han
kom, prydd med kommitténs röda band, och utsågs till
vice ordförande. När det beslöts, att obehöriga skulle
avlägsna sig, yppade han, att han icke hade infunnit
sig som ombud för någon trupp, men frågade, om han
ej kunde få deltaga som medlem av den verkställande
kommittén. Mötet uttryckte genom sin ordförande och
några andra talare sin erkänsla för att han aktivt
deltagit i den verkställande kommitténs verksamhet, men
förklarade, att man av formella skäl icke kunde låta
honom deltaga som befullmäktigat ombud. Med
hänsyn till hans förtjänster skulle han dock få bevista
sammanträdet. Han hade då taktfullheten att lämna
sin post som vice ordförande och åtnöjde sig med att
närvara som gäst.

Sammanträdet räckte hela dagen. Många tal höllos,
och många präktiga ord yttrades av kårens
representanter, som intygade sin tro på revolutionen och
Rysslands pånyttfödelse.

Mötet avslöts först i arla morgonstund med val av
ledamöter i den verkställande kommittén. Därjämte
beslöts, enligt officerarnas föredöme, att den närvarande
församlingen skulle betraktas som soldatdeputeradenas
råd, varur skulle väljas ett verkställande utskott. Så
bildades det andra rådet, som snart kom i livlig kontakt
med arbetardeputeradenas råd å ena sidan och
officersdeputeradenas å den andra.

På tal om de verkställande kommittéer, som togo
aktiv del i Kievs revolutionära rörelser, kan jag ej med
tystnad förtiga studenternas koalitionsråd.

Denna organisation, som framträdde under de första
revolutionsdagarna, var ett slags fortsättning på det
politiska samfund av studenter, som existerade i det
gamla Ryssland och arbetade i löndom, oåtkomligt för
gendarmernas och polisens blickar. Den representerade
icke studentkåren i dess helhet, utan var en grupp av
politiskt intresserade och verksamma studenter, som nu
uppträdde öppet i det politiska livet. Studenternas
koalitionsråd var det första, som sände representanter till
stadens verkställande kommitté.

Sålunda hade vi redan i början följande ledande,
demokratiska revolutionsorgan i Kiev:

Arbetardeputeradenas råd med dess verkställande
utskott.

Militärdeputeradenas råd med dess verkställande
utskott, fördelat på ett soldat- och ett officersråd.

Studenternas koalitionsråd med dess verkställande
utskott.

Staden Kievs allmänna organisationers råd med dess
verkställande kommitté, erkänt av den provisoriska
regeringen som dess organ. I denna kommitté inträdde
som medlemmar ombud från de tre andra kommittéerna.

För en och annan föreföll den verkställande
kommittén allt för "borgerlig", och man sökte därför
demokratisera den genom att öka representationen från de tre
ovannämnda råden. Kommittén motsatte sig icke denna
demokratisering, ty därigenom stärktes arbetarnas,
soldaternas och studenternas position. Den verkställande
kommittén hade alltifrån revolutionens utbrott den
revolutionära myndigheten, och till dess avgörande
hänskötos många frågor av intern och lokal, icke blott
politisk art. I princip stadgades, att varje beslut av de
andra organisationerna, vilket hade allmän karaktär,
skulle underställas den verkställande kommitténs
beprövande och få dess bekräftelse för att kunna träda i
kraft. Men tyvärr avvek man rätt snart från denna
grundsats, och den verkställande kommitténs styrelse
måste för viktiga beslut ofta utlysa samfällda möten
av alla fyra kommittéerna. Härigenom undergrävde
den verkställande kommittén sin auktoritet, och på grund
av detta felgrepp blev det stundom klent med
resultaten. Kommitténs beslut kullkastades ofta på de
samfällda mötena. De militärdeputerades kommitté t.
ex. skickade ständigt sina ombud till landsorten för att
avgöra någon tvistefråga, och icke sällan framkallades
svåra missförstånd därigenom att man samtidigt
skickade ombud från landet till Kiev.

Det vore för vidlyftigt att anföra allt arbete, som
utfördes av dessa kommittéer. Låt vara att misstag
begingos och att arbetet icke alltid utfördes lyckligt,
mycket socialt gagn gjorde dock dessa organisationer,
som föddes med revolutionen och förverkligade den
revolutionära makten i landet.

Stadens verkställande kommitté, såsom
administrativt organ för staden och dess socialpolitiska liv, var
naturligtvis blott provisorisk, och dess fullmakt
upphörde i och med att nya organ officiellt inrättades av den
nya regeringen. Ett sådant organ var den nya
stadsfullmäktigeinstitutionen, som infördes genom den nya
lagen om allmän, direkt och sluten rösträtt.

Så snart den nya stadsduman konstituerats, till vars
befogenhet icke blott ekonomiska, utan ock sociala och
politiska angelägenheter hörde, måste de allmänna
organisationernas råd och dess verkställande kommitté
upplösas och lämna rum för stadsduman, där de
socialistiska elementen voro förhärskande. Den första
augusti upphörde kommittén att existera. Skada, att den
icke till slut hade kunnat bevara sin auktoritet och sitt
inflytande! Dess död timade alldeles omärkligt, och i
stadens liv tycktes intet ha ändrat sig. Det hade dock
funnits en tid, då allt emanerade från den verkställande
kommittén, som alla måst söka.

Den 16 mars föranstaltades en ny, ännu ståtligare
demonstration än den förut omtalade, med allmän
folkvandring till rådhuset och defilering för den
verkställande kommittén.

Den revolutionära organisationen beslöt att anordna
en revy av alla revolutionära krafter. Arbetare,
arbeterskor, den studerande ungdomen samt alla
partiorganisationer skulle i procession tåga förbi rådhuset och
den verkställande kommittén, och garnisonen skulle
bilda häck på stadens gator, där tåget gick fram. Hela
staden var i rörelse, och även nu kände jag som om
själva naturen gladde sig med oss åt denna sköna
folkfest.

Tidigt på morgonen voro alla uppe och samlades
på sina bestämda platser. Kl. 9 började arbetartåget
röra på sig, och kl. 10 marscherade det förbi duman,
som hälsades av folkets representanter. Hela
processionen räckte till kl. 6 på kvällen. De manifesterande
gåvo luft åt sina känslor medels leverop, och den övriga
folkmassan stod i en tät klunga. Det var intressant att
betrakta Krestjatik, den förnämsta gatan i Kiev, där
de röda fanorna fladdrade och nationalmärken med röda
rosetter glänste fram ur den mörka, ändlösa massan.
Mer än en miljon människor voro på gatorna, men allt
avlopp utan missöde, och de för denna dag mobiliserade
olycksfalls- och räddningsvagnarna behövde ej anlitas.
Hela folket var tydligen gripet av dagens högtidliga
betydelse.

KAP. VI.
Resa till fronten. Samtal med trupperna.
Generalerna Brusilov och Kaledin.

Efter denna revolutionsfeet beslöt den
verkställande kommittén att skicka mig,
militärkommissarien, jämte några andra
medlemlemmar till fronten. Tillsammans med oss
reste också representanter för arbetare och garnisonen.
Det var sålunda en rätt stor delegation, som skulle
uppvakta general Brusilov.

Av en lycklig slump fingo vi på tåget sällskap
med tre medlemmar av riksduman, Demidov, furst
Sjachovskoj och Makogan, som i liknande syfte
utskickats av riksdumans provisoriska kommitté.

Vi gjorde resan under livligt samspråk. De
talade om den stora omvälvningen i "Piter", som utförts
med så stor lätthet. Vi, som bodde långt från
medelpunkten, visste ju blott föga genom tidningarna. Vid
den sista stationen måste vi byta om tåg för att komma
till högkvarteret. Men vad hade den stora folkmassan
på perrongen att betyda? Varför fladdrade röda
fanor i så stor mängd?

General Brusilov hade arrangerat detta festliga
mottagande av delegationen. Han hälsade oss med ett
tal, som samtliga delegerade i tur och ordning
besvarade med korta anföranden. Överallt var det folk —
på perrongen, på stations- och vagnstaken — och alla
lyssnade med förtjusning. På perrongen stodo
ledamöter av länsstadens verkställande kommitté, och
representanter för arbetare och politiska partier, alla med
sina fanor och deviser.

Efter långt utbyte av hälsningar trädde vi ut i
vestibulen, där garnisonstrupper väntade oss.
Musiken spelade marseljäsen. Åter tal, hälsningar och
leverop för garnisonen och för värnarna av landets frihet.
Vi mottogos av våra värdar och foro i automobiler till
officerskasinot, där ett bord var dukat i stora salen.

Med glädje mottogos vi av officerskåren, som med
hela Ryssland genomlevt minuter av lycksalighet och
genom omvälvningen hoppades på en förbättring i sin
ställning, då det gamla byråkratiska systemet skulle
krossas och det fria ordet hälsas som uppfyllandet av
en medborgerlig plikt, som naturligtvis ej heller
officerarna skulle fritagas från.

Efter middagen, som avåts under angenäm
konversation, begåvo vi oss till den lokal, där
garnisonssoldaternas deputationsråd var samlat. Även här var
samma festliga stämning och tro på en bättre framtid. En
återgång till det förflutna vore nu omöjlig. Samma
kväll måste vi deltaga i ett samkväm hos de allmänna
organisationernas råd, som nyligen hade konstituerat
sig efter förebilden av Kievs. Här blevo vi särskilt
välkomnade, därför att man av oss kunde få veta, huru
den revolutionära myndigheten hade fungerat under
dessa två veckor, och vad man först och främst borde
göra.

Vi meddelade våra blygsamma erfarenhetsrön och
redogjorde för våra sociala förhållanden, men dolde
icke våra misstag och motigheter, varav de kunde
hämta lärdom.

Mellan två sammanträden och paus mellan middag
hos staben och en supé, som gavs för oss på hotellet av
staden, lyckades vi få ett samtal med Brusilov.
Gammal och grå, mager och kortväxt, men med energiskt
utseende, gjorde general Brusilov ett icke oblandat
intryck. En konstlad stränghet och en okonstlad godhet
bröto sig mot varandra i hans blick och röjde, att han
förgäves sökte ta på sig en barsk min. Den
inneboende själsgodheten kunde han ej dölja.

Jag kände Brusilov redan långt före kriget och mitt
inträde vid den sydvästra fronten, men endast som
officer i kavalleriskolan och som en duktig ryttare, den
där var intresserad för sport och hade tagit flera pris i
kapptävlingar. Jag hade också hört talas om hans
förbindelser med hovet och gick nu emot honom med
en viss misstro.

Men ju mer jag talade med honom, dess mer
skingrades min fördomsfullhet. Icke blott jag fick höra
hans hälsningstal, utan alla vi delegerade fingo vi
tillfälle att språka med honom om ett och annat. Och
varje gång tyckte jag mig i hans stämma förnimma
hans oförställda glädje över den genomförda
omvälvningen. Med nöje lät han delegationen komma till
fronten, besöka de olika truppförbanden och tala
ogenerat med dem.

Omständigheterna fogade så, att jag själv under
denna resa icke fick komma fram till fronten, ty redan
följande dag måste jag återvända till Kiev. Men före
avresan hann jag träffa general Brusilov än en gång.

Utan någon påstötning från min sida begynte han:

— Jag är monarkist genom min uppfostran, och
med mina sympatier för monarkien har jag vuxit upp.
Jag stod kejserliga familjen mycket nära. Men jag
märkte på sista tiden något, som väckte fasa hos oss
alla och särskilt armén (han hänsyftade på Rasputin
och dennes förbindelse med kejsarfamiljen), och det
övertygade mig om att det inte kunde gå i längden.
Och därför hälsade jag omvälvningen med glädje.

Här gjorde han ett uppehåll och tänkte efter en
smula, men efter några sekunder fortfor han i samma
lugna, vänliga ton:

— Som monarkist har jag grubblat över vad som
skall ske. Framför allt fann jag det fördelaktigast för
Ryssland att bilda en konstitutionell monarki, och jag
gick i minnet igenom alla möjliga kandidater inom
huset Romanov (han uppräknade dem med flyktiga
karaktäristiker), men kom till den slutsats, att det inom
denna släkt ej finns några lämpliga kandidater, åt
vilka man med tillförsikt kunde anförtro Rysslands
öden. Men fanns det ingen lämplig kandidat inom den
gamla, mig välbekanta kejsarfamiljen, varför måste
man då söka sig en monark utifrån? Vore det inte
enklare och riktigare att för kortare ämbetstid välja en
president, som avlöstes av en ny? Därför blev jag
republikan.

Mig behagade rättframheten hos den gamle
generalen, som upplevat så mycket och som så enkelt och
klart förstod att karaktärisera sitt förhållande till den
nya tiden.

Så skildes jag från den nye republikanen, som
synbarligen hade öppet brutit med det gamla systemet,
och reste till Kiev.

General Brusilov är en otröttlig arbetare. Från
arla morgonstund till sena natten unnar han sig ingen
vila. Rapporter om operationer, ansökningar av
befolkningen, officiella audienser, mottagningar av
otaliga deputationer, som uppsökte honom i de mest
olikartade angelägenheter — allt innebar en stor förlust
av tid och krafter och lämnade honom föga tid övrig.
Men han var alltid jämn till lynnet och gick helt upp
i sin sak. Man måste beundra denna ofantliga energi.

Efter hemkomsten till Kiev måste jag om några
dagar åter resa till fronten. I början av april var jag
redan i Kamenets Podolsk på väg till fronten. Jag hade
nu utvalt den armékår, som de delegerade ännu icke
hade besökt — Kaledins.

Kaledin kände jag från ungdomstiden. Då jag kom
in i artilleriskolan, var han redan junker i den högsta
klassen. Jag fann honom något inåtvänd, dyster och
allvarsam. Efter hans examen förlorade jag honom ur
sikte, men i Czernowitz råkade jag träffa honom som
befälhavare. Men han såg lika tungsint ut som i
ungdomen. Jag kände dock genast igen honom.

Vi samspråkade om det nuvarande läget, och han
förhöll sig icke avvisande gentemot omvälvningen. Men
han var missnöjd med truppernas och deras
kommittéers uppträdande och tolererade dem nätt och jämt som
organisationer av den provisoriska regeringen. Han
lade visserligen icke några större hinder i vägen för
dem, så mycket hellre som dessa organisationers
verksamhetssfär och rättigheter icke voro nog klart
utstakade eller fastställda genom instruktioner. Men
redan den omständighet att han icke var tillmötesgående
mot dem, skaffade honom många fiender inom
Czernowitz’ garnisonskår. Medlemmar av
garnisonskommittén i Czernowitz läto mig genast vid mitt första
sammanträffande med dem tydligt förstå, att de voro
missnöjda med general Kaledin, och snart uppstodo
allvarsamma konflikter inom garnisonen.

Saken var den, att vid sidan av soldatrådets
verkställande kommitté, representerad av två läkare, en
officer, en soldat och en tjänsteman i stadsförbundet,
sökte en grupp officerare organisera ett särskilt
officersförbund, "Förbundet av officerare, tjänstemän,
läkare och fältpräster vid 8:de armékåren", som möttes
med häftiga protester av den verkställande
garnisonskommittén.

Ehuru jag fann en sådan organisation av särskilda
officersföreningar olämplig i taktiskt avseende under
denna kaotiska tid, såg jag dock icke något farligt för
revolutionen däri och kunde därför icke uttala mig mot
dess verksamhet.

Under min vistelse i Czernowitz, där jag stannade
några dagar, fick jag lyckligtvis en inbjudan att
bevista detta förbunds möte. Medlemmar av den
verkställande kommittén hade sagt mig, att förbundet var
farligt och att jag måste iakttaga särskild försiktighet
gent emot dess verksamhet. De skulle ha haft två
sammanträden, båda slutna. Detta hade särskilt väckt
soldaternas harm, och de vädrade nästan en motrevolution
däri.

På utsatt dag var jag i stadsteatern, där mötet hölls.

Jag hade rått Kaledin att också fara dit. Först
hade han lovat att göra det, men kom icke till det
stormiga mötet.

Teatersalongen var alldeles fullsatt, både parkett
och loger, och detta icke blott av officerare och soldater,
utan ock av kvinnor och arbetare, så att mina
misstankar om hemliga möten och konspirationer genast
skingrades.

Som representant för regeringens verkställande
kommitté blev jag föremål för livliga ovationer, när
ordföranden presenterade mig. Jag nämner detta
endast för att visa, vilket förtroende regeringen och dees
agenter åtnjöto, därför att denna regering förde folket
fram på frihetens väg.

Sammankomsten öppnades. Ordföranden, den
förste talaren, framlade i allmänna drag föreningens
program, som icke innehöll något för friheten vådligt.
Detta tal mottogs med högljudda applåder, och det var
tydligt, att publiken ej hade någon dålig tanke om
detta förbund. Men så uppträdde på scenen en av de
båda läkare, som voro medlemmar av den verkställande
kommittén, och skrek i hysterisk ton, att befintligheten
av ett särskilt officersförbund vid sidan av soldatrådet
vore farlig för revolutionen, att soldaterna här ej finge
yttra sig och att det hela vore ett farligt påhitt, mot
vilket man borde spjärna av alla krafter: "Något annat
organ får icke verka vid sidan av vår exukutiva
kommitté. Ett förbund av läkare, officerare, tjänstemän och
präster — vad är det för en förening? Slikt folk kan
blott ha yrkesmässiga intressen. Det är tydligt att
förbundet är bildat för deras personliga, speciella syften"
o. s. v. i samma ton.

Auditoriet, som traktade efter starka känsloutbrott,
elektriserades av dessa ord, och efter starka
handklappningar, som följde på den unge nevrastenikerns tal,
hördes rop:

— Kamrater, låt oss gå! Här ha vi ingenting att
göra. Må de själva sköta sina grumliga affärer!

I många loger steg publiken upp och beredde sig att
gå demonstrativt. Situationen måste räddas och
jämnvikten återställas för undvikande av eventuella excesser.
Jag begärde därför ordet.

Publiken lyssnade med nyfikenhet på denne okände
talare, som här representerade den revolutionära
myndigheten och följaktligen åtnjöt en viss auktoritet för
tillfället. Alla stannade kvar och satte sig lugnt på sina
platser.

Jag framkastade några ord om förenings- och
yttrandefrihetens allmänna grunder och om nödvändigheten
att respektera andras mening, även om den ej
överensstämmer med ens egen. I lika allmänna ordalag antydde
jag ock, att ett upphävande av dessa elementära
rättigheter innebure ett demonstrativt fientligt uppträdande
mot den organisation, som nyss hade bildats och ännu
icke hade sin väg fullt utstakad. Jag försökte tala så
lättfattligt som möjligt:

— Kamrater! Här har ordats mycket om att detta
officersförbund arbetar utan soldaternas vetskap och att
det därför vore farligt. Men jag ser här icke blott
officerare, utan även soldater, och jag är övertygad om att
de här närvarande soldaterna skola få ordet som
jämnlikar, om de vilja yttra sig. Ni måste stanna kvar, höra
på och taga reda på, vad som försiggår här. Även
soldaternas ord måste höras på detta allmänna, offentliga
möte.

Även mitt blygsamma anförande mottogs med
applåder. Man var frikostig med sådant i dessa ljusa dagar.
Alla stannade kvar och deltogo i debatterna.

Jag åtog mig ett tungt ansvar genom mitt förslag
att låta soldaterna deltaga i debatten, enär jag icke
hade bemyndigande härtill. Men situationen måste
räddas. Presidiet understödde mig också.

Så begynte diskussionen. En talare var soldat vid
automobilregementet i Tsarskoje Selo, en annan hade
deltagit som revolutionär i Petrograd, såsom han själv
presenterade sig. I demagogisk ton uppdrog han en
skarp gräns mellan soldater och officerare, vilka
sistnämnde han betecknade som motrevolutionärer. Till
yttermera visso erinrade han om att han 1906, i början
av sin soldattjänst, hade måst bära vapen mot bönderna
och på officerarnas befallning uppträda mot folket.

Detta framkallade naturligtvis en storm av
indignation.

Jag gendrev denne talare genom en kort historisk
överblick av det flydda århundradet, allt ifrån
dekabristernas revolt (1825) fram till de nuvarande
revolutionsdagarna, för att påvisa officerarnas deltagande i den
revolutionära rörelsen och de offer, de bragt härför. Jag
hade särskilt studerat denna sak, och det var mig nu
icke svårt att anföra namnen på en mängd officerare
från de ryska revolutionsperioderna.

För att göra denne soldat mer försonligt stämd
förelade jag honom följande fråga:

— Kamraten-automobilisten yttrade, att han måste
gå för att kväsa bönderna. Jag ber honom säga, om han
sköt på sina bröder bönderna eller icke.

Något generad, svarade han ej direkt på min fråga,
utan förklarade blott, att soldaterna i tjänsten voro
befallda att åtlyda order.

— Men jag ber kamraten säga, om han sköt på
bönderna eller icke, upprepade jag.

— Vilken fråga! Vad tjänar det till? Det är
provokation, skreko några, och atmosfären kändes
tryckande.

— Om kamraten svarar mig, skall jag ge förklaring,
återtog jag i så lugn ton som möjligt.

Soldaten mumlade knappt hörbart: Jo, jag sköt. Man
hade befallt mig det, tillade han urskuldande.

Jag behövde blott detta erkännande och fortsatte
mitt anförande:

— För tio år sedan sköt vår kamrat, enligt order av
befälet, på sina bröder bönderna och arbetarna, när de
gått ut för att värna sina rättigheter. Han hade ej mod
att vägra och säga: Gör med mig vad ni vill, men jag
kommer aldrig att skjuta på mina stackars bröder. För
tio år sedan var han alltså en ödmjuk träl, men nu se vi
honom på revolutionens tinnar med vapen i hand tåga
— icke mot bönder och arbetare, utan för att skaffa dem
frihet och rättigheter, jord och frihet. Och inte
underligt att det i frihetskämparnas leder fanns de, som för
tio år sedan befallde er att skjuta på folket. Men vi
skola tro människorna och anse dem för goda, så länge
de icke bevisat motsatsen. Och om ni behåller denna tro
till ålderdomen, liksom jag, skall livet bli bättre för alla.
Nog med ömsesidigt misstroende! Vi ska leva och
arbeta tillsammans och alla skola vi förena oss i
försvarandet av friheten.

Jag slutade. Atmosfären blev mindre tryckande.
Skriken hade upphört, och man kunde lugnt övergå till
den sakliga debatten. Många tal följde. Så var det
under hela den första revolutionsmånaden och icke blott
under den första.

Dagen därpå ställde Kaledin en automobil till mitt
förfogande, och jag begav mig till Seletin. Morgonen
var härlig, höstluften bedårande och något avkyld. Jag
var mycket belåten med att jag av bekanta i staben
blivit försedd med varma filtstövlar. På den breda
landsvägen gled automobilen lugnt fram till Seletin, varifrån
jag fortsatte till fronten. Jag hade ont om tid och ville
till kvällen hinna fram till infanteridivisionens stab för
att dagen därpå besöka alla regementena. Efter att ha
tillryggalagt ett tjog verst måste jag dock utbyta
automobilen mot en simpel kärra, som rullade genom den
djupa smutsen. Sent på aftonen anlände jag till staben,
där jag välkomnades som väntad gäst.

Dagen därpå var det stort möte på torget framför
divisionsstaben. Regementet stod i bakgrunden och
regementskommittéerna längre fram. Mycket folk var
samlat.

Det var första gången som jag befann mig vid
fronten, och det beredde mig en särskild glädje att nu få
träffa dem, som med liv och blod värnade landet mot
våldsamma angrepp. Sedan jag framfört en hälsning
från den provisoriska regeringen och staden Kiev,
välkomnades jag kollegialt av officerare och soldater.
Härpå blev det en lång överläggning om alla möjliga ämnen,
även politiska spörsmål och olika taktiska partiprogram
samt om bristen på kläder, proviantering o. d. På alla
dessa frågor skulle genast lämnas svar, så uttömmande
och tillfredsställande som möjligt. Vid slutet av
rådplägningen, omedelbart före middagen, framträdde ett
ombud för en av regementskommittéerna och höll å
regementets vägnar följande anförande:

— Vårt regemente har alltifrån början stått vid
fronten. Vi äro trötta och många ha stupat.
Regementet har beslutat att lämna sin position senast den
femtonde i denna månad.

Jag gjorde stora ögon. Är det verkligen sant?
frågade jag. Och har han verkligen bemyndigande att
lämna offentligt meddelande därom på detta möte?

En häftig tvist utspann sig. De flesta soldater, som
yttrade sig, ansågo ett sådant beslut omöjligt och farligt
för friheten, om det eljes kunde verkställas.

Den, som väckt frågan på tal, fick höra många hårda
ord av sina kamrater, och då han åter trädde fram,
föreföll han mindre säker. Han beklagade sig över att
regementet smälte ihop, därför att manskapet varken fick
avlösning eller kompletterades. Slutligen förklarade
han, att regementet icke skulle lämna skyttegravarna,
men han anhöll om att kompletteringstrupper måtte
skickas med allra första, därför att lederna hade glesnat
under kriget. Och de kompletteringstrupper, som man
lämnat, hade icke kommit fram!

Det var då ännu enkelt och lätt nog att tala reson
med soldaterna, ty de hade ännu icke hemfallit under
bolsjevismens upplösande inflytande. Hos dem talade
endast tröttheten, och denna trötthet var rent fysisk,
ingalunda apati eller olust att slåss med fienden, som allt
mer trängde på och begagnade sig av varje försumlighet
å vår sida.

Samma dag reste jag ett dussin verst till
kavalleridivisionen. Den befann sig i skyttegravarna. Bland
andra samtalsämnen var ock frågan om att skvadronerna
skulle sitta av. Redan före revolutionen hade några
åtgärder i denna riktning vidtagits inom
kavalleriregementena, och dessa skvadroner betecknades redan som
infanteri. När nu rösträtten så mäktigt trängt igenom,
väcktes fråga om att detta tillvägagående var otillåtet
och att skvadronerna skulle bildas genom lottdragning.

Mycket arbete nedlades på att visa dem, att det ej
låg något sårande i denna beteckning eller kränkning av
några rättigheter. Slutligen kom det till en uppgörelse,
som tillfredsställde både dem, som redan voro
infanterister, men inrangerats i kavalleriet, och dem, som
tillhörde kavalleriet, men enligt den nya ordningen
riskerade att hänföras till kavalleriet.

Så löstes i godo denna tvistefråga.

Sent på kvällen kom jag till den andra
infanteridivisionens stab. Efter en mycket torftig kvällsvard
talade jag långt in på natten med representanter för
divisionskommittén. Meningsskiljaktighet uppstod rörande
divisionskommitténs roll och tillsättning. Mina nya
bekanta tillmätte denna kommitté en ofantlig betydelse
som kontrollerande instans och talade med förtjusning
om att utförliga program utarbetats på ett stort
divisionsmöte om kommitténs verksamhet för att utröna
befintliga brister och svagheter i utrustning, tekniskt
avseende o. s. v. Särskilda personer skickades ut för att
göra förfrågningar om det eller det, och där, varifrån
svaren hade inlupit, vidtogos förbättringar.

Jag förhöll mig något kritiskt till detta
byråkratiska arbetssystem och sade öppet ifrån, att jag ansåg
det opraktiskt:

— Det spilles för mycket tid på edra möten, där det
utarbetats program, som kanske någon gång skola kunna
träda i kraft, men ännu ej på länge kunna ge några
resultat. Vore det inte bättre, om representanter från
alla truppförband komme till edra överläggningar och
redogjorde, hurudana skyttegravarna, jordvallarna etc.
äro?

Vi tvistade länge, och de kunde icke avstå från sin
övertygelse om nödvändigheten av ett planmässigt
arbete. Något teoretiskt, för det verkliga livet främmande
strömmade mig här till mötes i de karpatiska skogarna
från denna koja bland människor, vilkas hela
verksamhet dock var så långt fjärran från allt vad teori heter.
Där människoblod gjutes och där livet i varje ögonblick
hotas av faror — där är sannerligen icke platsen för
teoretiserande.

Emellertid inlöpte sällsamma underrättelser från de
främsta skyttegravarna. Tyskarna sökte förtroligt
närma sig våra trupper och hade redan trängt fram till de
yttersta löpgravarna i vänskapligt syfte. Redan på
morgonen voro de där. Men samma kväll hördes ett
otydligt buller. Utposterna rapporterade, att tyska kolonner
bildades. Order gavs hastigt, att man skulle möta
fienden, och reserverna gjordes klara. Tyskarna öppnade
elden. Se där det första resultatet av "förbrödringen"!

Elden besvarades, och tyskarna blevo tillbakaslagna.
I första lederna av våra kämpar sårades ock en fänrik,
ordförande i den divisionskommitté, som så länge och
häftigt polemiserat med mig om teoretiska ämnen
rörande förberedelserna till kamp.

Det var i alla fall tydligt, att divisionen var beredd
till kamp; den behövde blott en entusiasm, som också
kom, när trupperna insågo trolösheten i fiendernas
"förbrödring".

Jag begav mig utför backen mitt emot berget Kapul,
varifrån tyskarna observerade varje steg, som vi togo.
Man hade varnat mig, därför att platsen låg öppen och
kunde beskjutas av fienden. Men omvägen var för lång,
och en sådan utflykt erbjöds ej varje dag.

Släden gled snabbt fram på den lösa aprilsnön, och
vi kommo genom bergspassen snart fram till ett
regemente, som stod i reserven, men i morgon skulle gå i
elden.

En förtrolig rådplägning begynte. En soldat trädde
fram och väckte allmän sympati. Ett kamratligt hurra
blev det samfällda svaret på hans uppmaning att offra
liv och blod för den unga ryska republiken.

Då han stigit ned från talarstolen, gick
regementschefen fram till mig och sade: Sådana äro våra
revolutionära socialister!

Nu förstod jag revolutionens stora erövring. För
blott en månad sedan skulle en regementschef, som icke
stuckit under stolen med att en av hans soldater var
revolutionär socialist, av sitt överbefäl ha blivit ställd
inför rätta och fått bära följderna. Men nu skedde det i
öppen dag utan den minsta risk eller obehag!

Jag gjorde mig närmare bekant med min
partikamrat och bad honom följa med till officersmötet efter den
supé, som anrättades för mig. Där språkade både
officerare och stabschefen gemytligt med denne soldat, som
var föga förtrogen med partiprogram, men i många år
suttit inspärrad eller varit deporterad, och ingen fann
något genant eller komprometterande däri.

Jag minns ett möte i ett bergspass, dit jag anlände
sent en afton. Eldvapnen brakade hela tiden under vårt
samtal, och det ekade i bergen, som om de ville bekräfta
våra ord om nödvändigheten att göra kraftigt motstånd.
Här uppträdde först en officer med en skarp kritik av
soldaternas förhållande till befälet.

— Jag har här från olika håll hört klagomål mot
officerarna för att de inte äro tillmötesgående mot
soldaterna och hålla sig på avstånd från dem, begynte min
unge fänrik.

— Men, invände en annan genast, vad göra
soldaterna, för att officerarna skola närma sig dem
öppenhjärtigt? Jag, kompanichefen, sammankallar t. ex. mitt
kompani för att föra det till det förelagda arbetet, att
hämta livsmedel åt soldaterna själva. Nej, de ville inte!
Det behövdes lång tid för att övertala åtminstone en
del av dem att gå.

— Jag, sade en annan, befallde dem att arbeta på
skyttegravarnas iordningställande. Men det gjorde de
inte. De tyckte, det var onödigt arbete.

— Och jag, inföll en tredje, framförde
regementschefens order, att de skulle ersätta ett annat kompani,
men de sölade, och ingenting blev gjort.

— Ned med honom! Nog! skreks det från flera håll
med otålighet och missnöje.

Den unge officeren stod villrådig, och sorlet växte.

Jag besteg tribunen. Anblicken av
militärkommissarien tystade sorlet och väckte uppmärksamhet. Det
var ju den revolutionära myndighetens representant och
en okänd man.

— Kamrater, började jag. Vi ha nu friheten. Hur
kan man i ett fritt land tysta munnen på någon vid ett
möte, där allmänna frågor skola behandlas? Genom ett
sådant uppträdande ger ni uttryck åt er vanvördnad
för de strävanden, åt vilka landets bästa män ägnat
sig så länge och nitiskt och för vilka de offrat sina liv.
Av aktning för skuggorna av dessa män, som stupat för
folkets väl (vi hade nyss talat om dem), bören I icke
avbryta er kamrat officern, utan låta honom säga, vad
han har på hjärtat.

Nu fortsatte denne sitt tal. Han talade kraftigt och
livligt om de oordningar och den självsvåldiga
uppfattning av friheten, som stundom yppat sig bland
soldaterna. Han sparade ej på mörka färger vid
skildringen av dessa oegentligheter. De skarpa salvorna, som
fortsatte hela tiden, tycktes liksom understryka
riktigheten av hans tankar.

Efter sitt häftiga, anklagande tal slöt han med att
uppfordra soldaterna till gott samarbete med
officerarna för det allmänna bästa och för fosterlandets
räddning.

Ej ett enda ljud av protest eller klander hördes.
Tvärtom hälsades hans tal med bedövande applåder, och
han steg ned från talarstolen som en triumfator.

Var är nu denne unge fänrik, som så djärvt och
offentligt vågade framkasta beskyllningar i denna bistra
tid?

Ja, tiden var i sanning bister. Några dagar förut
hade jag varit vid ett regemente, där soldaterna hade
dödat en präktig officer för ett oförsiktigt yttrande.
Han hade lömskt anfallits bakifrån, och hans lik
skymfades.

Jag kunde ej låta bli att hänvisa på dessa icke
ertappade mördare, som kanske befunno sig bland de
närvarande, och sade:

— Ni ha fegt och nesligt mördat en officer. Vi
skola nu icke forska efter mördarna, som kanske
undslippa dom och straff. Men jag är övertygad om att
mördarna själva inom kort skola inställa sig för
myndigheterna och säga: Vi ha förövat mordet. Dömen oss
hårt, ty vi kunna icke längre leva så!

Folkets instinkt fann genast sanningen häri, och
ingen röst höjde sig mot dessa ord. Ännu spårades ingen
splittring eller smittosamt inflytande av bolsjevismen,
som sedan framträdde i all sin styrka, och det bästa av
allt var, att de rent personliga önskemålen kommo först
i andra rummet. Så t. ex. fick jag ofta höra yttranden
av soldater:

— Vi ha ont om bröd och lida nöd. Men ännu värre
är att hästarna sakna foder.

Härutinnan visade sig bäst den ryska folksjälen i
sin storhet, redo till varje självuppoffring. Man måste
blott fatta denna folksjäl riktigt. Den är mäktig stora
under i fråga om offervillighet.

KAP. VII.
Chef för militärdistriktet.

Efter återkomsten från fronten måste jag
oförtövat bege mig till general Brusilovs stab.

Jag fick ett samtal med honom, och vi
hade just avgjort den fråga, för vars skull
jag speciellt rest dit, då han plötsligt vände sig till mig
med följande förslag:

— Konstantin Michajlovitj! Jag vill väcka förslag
om er utnämning till befälhavare för Kievs
militärdistrikt. Antar ni denna post?

Detta förslag kom för mig alldeles överraskande,
och jag måste tänka efter en liten stund.

— Det tycks mig, svarade jag slutligen, att jag är
er till större gagn som militärkommissarie. Därigenom
blir jag bunden vid platsen och kan ej resa till fronten.
Dessutom kan jag som civil ämbetsman få större
förtroende för soldaterna än i militär uniform och med
begränsad myndighet. Och varför anser ni det nödigt att
entlediga general Chodorovitj?

— Jo, general Chodorovitj är en mycket obeslutsam
man, som inte vill åtaga sig något och frågar mig till
råds i de minsta småsaker. Men nu är det inte tid att
resonnera, utan att handla, och man måste ha mod att
bära det personliga ansvaret, förklarade Brusilov.

Jag funderade åter. Frågan ställdes till mig i så
kategorisk form, att den också krävde ett kategoriskt
svar. Men jag behövde ännu betänketid, innan jag gav
mitt bifall. Jag förstod, att tiden var sådan, att man
icke fick undandraga sig offentliga uppdrag och att varje
medborgare under revolutionstiden måste offra sig för
det allmänna bästa. Och huru svår den ifrågavarande
befattningen än var, kunde jag icke draga mig undan.
Jag framhöll dock än en gång, att jag i egenskap av
militärkommissarie kunde vara revolutionens sak till större
gagn än som distriktsbefälhavare, den där är bunden
av gamla former och måste ha mindre moraliskt
inflytande, enär han stod i aktiv militärtjänst.

När jag den 20 april (4 maj) återkom till Kiev,
mottog mig ordföranden för soldatrådet med följande
förklaring:

— Kamrat Oberutjev! Vi ha ansett oundgängligt
att bedja krigsministern utnämna er till chef för
militärdistriktet, och arbetarrådet instämmer häri. Vi ha
redan skickat en delegation till Petrograd, som i morgon
skall uppvakta krigsministern.

Jag stod som förstenad. — Hör på, kamrat, svarade
jag. Begå intet misstag! Som ni vet, har general
Chodorovitj bekräftat alla edra beslut och kungjort dem.
Jag vill ej frånhända mig rättigheten att ha en egen
mening och kan ej sanktionera allt. Och som ni vet,
godkänner jag inte allt, vad ni gör och beslutar.

— Ja, det veta vi, och ändå yrka vi på er
utnämning.

Jag kunde nu ej längre vägra och nödgades skicka
följande telegram till general Brusilov: "Om ni anser
det nödvändigt, antar jag förslaget." Hans lakoniska
svar var jakande, och jag hade överskridit mitt
Rubikon. Naturligtvis kunde jag ej hemlighålla saken för
general Chodorovitj, som blott sade:

— Jag har hört, att de härvarande militärombuden
ha anhållit om mitt entledigande och om er utnämning
som min efterträdare.

Då jag med tystnad bekräftade detta, tillade han i
bitter ton: Jag har ingenting emot att de vilja ha bort
mig. Men varför ha de inte sagt mig det förut, så hade
jag själv inlämnat min avskedsansökan?

Jag förstod honom fullkomligt. Den offentliga
organisation, som stödde sig på de djupa samhällslagren,
måste ha mod att säga sin mening rent ut, och en
tystnad är liktydig med feghet.

Så snart general Chodorovitj av mig fick höra
Brusilovs order, inlämnade han ögonblickligt sin
avskedsansökan. Två dagar senare kom telegram från Petrograd,
att krigsministern A. I. Gutjkov godkänt min
utnämning, som dagen därpå kungjordes i tidningarna.
Samma dag föreslog Chodorovitj, att jag skulle tillträda
posten, men jag avböjde detta, så länge jag icke hade fått
officiellt bemyndigande därtill.

Men samtidigt inträffade ministerkrisen i samband
med utrikesdepartementets not rörande de fredsvillkor,
som framställts av de revolutionära demokraterna i
Ryssland. Gutjkov utträdde ur regeringen utan att
invänta sin efterträdare. Frågan om min utnämning till
distriktschef stod stilla och förblev ett önskemål. Det
var också bra att jag inte skyndade mig.

Emellertid hade ryktet om general Chodorovitj’
avgång och min utnämning blivit spritt, och jag fattar
hans otrevliga och nervösa stämning därför att saken
hade publicerats, innan den ännu var fullt klar.

I senare hälften av maj kom Kerenskij till Kiev
såsom lant- och sjökrigsminister i den nybildade
koalitionsministären. Hans ankomst var bekant i god tid
förut. Representanter för alla organisationer togo emot
honom vid stationen, och runt omkring stod en massa
folk. General Chodorovitj var också med som
representant för den officiella militärmyndigheten jämte sin
stab.

Så kom tåget. På den sista vagnens plattform stod
Kerenskij. Han såg trött och nervös ut, men log
vänligt. Det var mitt första intryck av honom.

Jag hade förut träffat Kerenskij blott en gång. Det
var under reaktionsperioden 1911, då åtskilliga
framstående personer hade en middag för professor Salazkin,
som på grund av sin liberalism hade avskedats från
befattningen som direktör för de högre kvinnliga
läroanstalterna i Petrograd. Arrangörerna av denna fest hade
haft mycket svårt att utverka tillstånd till denna
bjudning av myndigheterna, som däri med rätta vädrade en
politisk demonstration. Slutligen beviljades den dock.
Den hölls i Hôtel de l’Europe. Jag minns ännu
Kerenskijs enkla, uppriktiga tal, vari hans lidelsefulla
öppenhjärtighet framträdde. Men även då framstod han
för mig som en något ojämn, nervös natur,
impulsiv, men helt hängiven frihetens idé.

När jag nu såg honom för andra gången, stod han
på höjdpunkten av sin ära. Han hade lyckats föra
regeringen ut ur det svåra läget och bilda en
koalitionsministär samt utbytt sin plats som justitieminister mot
krigsministerns. Allt detta tog han på sig i denna svåra
tid.

De båda järnvägsvagnarna voro fulla med matroser
och soldater av det Preobrazjenska regementet, vilka
eskorterade honom. Som trälar följde de honom hack i
häl för att skydda honom mot alla försåt. Men de voro
honom ärligt hängivna, och det var intressant att se
den dyrkan, varmed de betraktade honom och banade
väg för honom genom hopen. Är det underligt, om
dessa soldater, som voro Kerenskij så hängivna, på sista
tiden vägrat att ställa sig i "kamraten" Trotskijs leder?
Tiden går fort, och då flög den.

Mötet blev ståtligt.

Med något oroliga, snabba steg gick han, omgiven
av soldater och matroser, in i den f. d. kejserliga
väntsalen, där en hel mängd representanter för offentliga
organisationer och partier varmt välkomnade honom,
med uttryckande av sitt beklagande, att han blott var
på genomresa och icke kunde stanna här längre tid.

Han svarade varmt och vänligt och slöt sitt tal med
orden: Jag lyckönskar den nye chefen för trupperna,
överste Oberutjev.

Det kom så oväntat, att jag blev alldeles häpen. Ett
kraftigt hurra följde, och båda blevo vi burna på folkets
armar. Jag blev lyckligtvis snart lössläppt, men
Alexander Fedorovitj bars på karmstol in i
järnvägsvagnen. Alla ville naturligtvis se honom, och han lyftes
upp på vagnstaket, för att så många som möjligt skulle
kunna uppfånga en skymt av revolutionens ledare. Det
var en triumf och ändlösa jubelrop besvarade hans
hjärtliga ord.

Jag hade gått direkt in i kupén, ty jag skulle fara
med honom till sydvästfrontens högkvarter, och om
några ögonblick kom även Kerenskij in. Här föreföll han
trött och utpinad, och nu först kunde man märka, huru
ansträngande all denna offentliga uppmärksamhet och
hyllning måste vara för honom. På alla större stationer
under resan till Kamenets väntade folkmassor på
honom, och till och med om natten ropade man på honom.
Det hjälpte inte att han var dödstrött och behövde vila
för att lugnt kunna utföra sitt värv och styra det åt
honom anförtrodda statsskeppet. Förgäves sökte hans
följeslagare övertyga folket om att Kerenskij behövde vara
i fred. Nej, han måste visa sig och säga några ord.

Slutligen kommo vi fram till Kaments, där general
Brusilov med sin stab mötte honom på stationen.
Kaments-Podolsk erbjöd i detta ögonblick en intressant
anblick, ty här hölls då ett stort krigsråd. Vid fronten
hade nämligen bolsjevikisk propaganda yppat sig, som
sökte hypnotisera soldaterna genom att injaga skräck
för inbillade faror och väcka krigsleda.

I detta möte deltog ock den nuvarande
överbefälhavaren fänriken Krylenko. Jag kände honom redan
under namnet Abraham som Lenins trogne tjänare. Han
var då i Montreux som politisk emigrant. Med mycket
trång andlig horisont, men med hjärnan full av den
bolsjevikiska katekesens schablonmässiga trossatser, på
vilka hans terminologi baserade sig, hade han åtskilliga
gånger uppträtt som talare.

Efter ett av mig uppläst referat om "Civilisationen
och kriget" hade han i Montreux begärt ordet och länge,
men tråkigt framhållit nödvändigheten av att
ofördröjligen sluta kriget (detta var i september 1914!) och
rikta bajonetterna åt ett annat håll. Det var blott en
omtuggning av Lenins läror. Hans tal var synnerligen
naivt, och auditoriet glesnade ganska fort. Sedan fick
jag ett par gånger tillfälle att tala med "kamrat
Abraham" med anledning av ett mindre gott uppförande av
hans partifränder, som vistades i Lausame. Sanningen
att säga, hörde han alltid på mig något brydd och
sökte alltid motsäga mig. Snart försvann han dock
från horisonten.

Som fänrik i reserven måste han återvända till
fosterlandet för att fullgöra sin militärplikt. Jag vet ej,
vad han gjorde under denna tid och om han då sökte
"rikta bajonetterna mot kapitalisterna".

Sådan fann jag honom nu vid mötet på
sydvästfronten, och genom sitt anförande ryckte han med sig många
delegerade, som dock ej stodo bolsjevismen nära. Just
den sydvästra fronten var dock minst bolsjevikiskt
sinnad.

På detta möte, som leddes av underofficeren
Dasjinskij, höll Kerenskij ett tal, vari han eldigt uppfordrade
kämparna vid fronten att hålla samman till
fosterlandets och frihetens värn. Hans tal mottogs med entusiasm
och han lämnade tribunen under en bifallssalva av hela
auditoriet med undantag av Krylenko och hans
liktänkande.

Sedan Kerenskij hade avlägsnat sig för andra
göromål, begärde Krylenko ordet och sade ungefär följande:

— Vi bolsjeviker skola hela tiden kämpa mot
kriget. Men om det är nödvändigt att hålla i och vi
befallas till angrepp skola vi gå. Jag är själv den förste
att uppmana till anfall, och om mitt kompani ej följer
mig, skall jag ensam fullgöra min plikt. — Genom att
uppfylla den som soldat och medborgare förkastade
han Trotskijs försonliga fredsprogram såsom en
outplånlig fläck på Rysslande ära.

Sådan var den f. d. "kamraten Abraham", numer
fänriken Krylenko.

I den engelska prässen har det antytts, att
Abraham-Krylenko skulle vara jude. I sanningens intresse
måste jag förneka detta. Redan den omständighet att
Krylenko redan under den kejserliga regimen hade
tjänstgjort som fänrik vid reserven, bevisar hans
ickejudiska härkomst, ty judar kunde då icke vara
officerare.

Jag stannade ej länge i högkvarteret, ty jag måste
resa till Kiev och tillträda min nya befattning.

Inom några dar var jag åter på bangården i Kiev
för att möta Kerenskij, denna gång som befälhavare för
distriktet och i uniform, som jag ej burit på tio år.
Han hyllades livligt av folkmassan, men reste redan
samma kväll till Petrograd.

Ännu ett möte erinrar jag mig. Det var när Albert
Thomas kom till Kiev. Den revolutionära demokratien
hälsade honom naturligtvis på bangården. Vi gjorde
honom bekant med stadens sevärdheter och förde
honom till Grottekyrkan, där relikerna togos i
betraktande. Han beundrade mycket de alster av nationell
konst, som funnos till salu i stånden, och köpte ett par
till erinran av sin ryska resa. Efter frukost hos den
franske konsuln, som utövade ett gästfritt värdskap,
hölls ett möte i verkställande kommittén. Här
samlades ledamöter från de i 5:te kapitlet redan omnämnda
kommittéerna samt representanter för de olika politiska
partierna. Socialisterna och demokraterna hälsade
entusiastiskt den franske gästen, vilken var dem
välbekant icke blott som socialist, utan ock som organisatör
av det franska försvarsväsendet i fråga om den
tekniska fulländningen av utrustningen.

Det enda missljudet i denna harmoniska fest
hördes, då en bolsjevikisk kvinna offentligt beskyllde
honom för att vara icke-socialist och förklarade, att "vi
revolutionära socialister kunna icke deltaga i en fest
för Albert Thomas, utan måste avlägsna oss". En
liten grupp steg verkligen upp och gick sin väg med den
hysteriskt skrikande kvinnan.

Två timmar senare hölls ett offentligt möte för att
fira Albert Thomas. Där fann åter en bolsjevik
tillfället lämpligt att på liknande sätt hälsa hedersgästen.
Ordföranden, som visste, huru det skulle sluta, måste
fråntaga honom ordet. Men den artige Thomas bad,
att talaren ej måtte bli avbruten, och under pinsam
tystnad slöt denne med att anklaga Thomas för att ha
förrått socialismen.

Thomas steg nu upp och yttrade med fin ironi:

— Hos oss i Frankrike är det inte brukligt, att
gäster mottagas på ett sådant sätt, men nu äro vi inte i
Frankrike, utan i Ryssland, och det är ett land med
stora möjligheter, och jag förundrar mig därför inte
över att det här finns människor, som förebrå mig för
att ha förrått socialismen, fast jag har tjänat den i hela
mitt liv och fortfarande skall göra det i tron på dess
seger.

Därpå utvecklade han sina socialistiska synpunkter
och nedgjorde de bolsjevikiska argumenten på ett
glänsande sätt, som mottogs med stort bifall av det
talrika auditoriet.

Någon tid efteråt fingo vi besök av en annan
socialistisk minister, Emil Vandervelde. Han reste också
till sydvästra fronten, men hade ännu mindre tid än
Thomas att dröja i Kiev. Efter frukost hos den
franske konsuln företogs en liten rundtur genom staden i en
öppen automobil, och sedan bar det åter av till
bangården.

Men jag erinrar mig ett föregående möte med
Vandervelde under andra förhållanden och i en annan
miljö. Det var i Bryssel 1912 i november.
Internationalens byrå hade nyss haft sitt sammanträde, och den
stora salen i Folkets hus blev lokalen för ett stort
protestmöte mot kriget.

Det öppnades med ett kort, men kraftigt tal av
Vandervelde. Härpå framträdde representanter för
den internationella socialismen. Rubanovitj talade
först å ryssarnas vägnar, sedan Jaurès, vilken blev
offer för ett lönnmord omedelbart före krigets utbrott,
Troelstra (Holland), Haase (Tyskland) och Victor
Adler (Österrike). De engelska, italienska och
turkiska talarnas namn ha fallit mig ur minnet. Av vilken
stark tro på världsfreden glänste icke Vanderveldes
blick då! Huru eldigt uppfordrade han icke oss alla
att göra slut på det eländiga Balkankriget, som då
hotade att tända världskrigets brand och faktiskt var
dess förebud! Även denne kämpe för världsfreden
rycktes av händelserna samma år ut i kriget, och hans
plikt som medborgare och socialist dikterade hans
handlingar.

Ännu en belgisk minister kan jag ej underlåta att
omnämna i detta sammanhang — Jules Destré,
sedermera belgiskt sändebud i Ryssland. Honom hörde jag
på ett annat möte, som hölls 1913 i januari i Liège
efter de klerikalas valseger. Efter att ha besegrat
socialisterna, bland annat genom löftet att lätta
militärbördorna, hade den klerikala regeringen framlagt ett
militärprogram, som högeligen betungade folket.
Häremot protesterade socialisterna häftigt, och på det
ifrågavarande mötet var det Jules Destré, som med den
övertygade socialistens och den unge advokatens hela
vältaliga styrka anklagade regeringen för att den efter
valsegern förrått folkets sak och bragte det till
gagnlösa offer.

Och sedan — sedan träffade jag Jules Destré i
Lausanne i slutet av 1914 eller i början av 1915, då
han höll sitt föredrag om det grusade Belgien. Nu
stod för mig en man, som genomgått och lidit mycket
för sitt fosterlands skull.

Trött och avtärd, utan eld i de tårade ögonen och
darrande på den klanglösa rösten, skildrade han de
sorgliga våldshandlingarna i Belgien, och först när han
började tala om nödvändigheten att försvara sitt folk
och land mot dem, som kränkt dess neutralitet, blev det
mer liv i honom. Då han yttrade, att det i hans land
nu ej fanns en klerikal regering, utan en regering för
det nationella värnet, förstod jag, att hans patriotiska
eld ej hade slocknat och att han trots sitt trötta och
utpinade utseende ännu var full av kraft och redo till
kamp.

— — —

På min post som befälhavare råkade jag träffa
många personer, som gjorde ett djupt intryck på mig.
Och det var icke blott officiella möten med ämbetsmän,
utan ock socialistiska kolleger, med vilka jag var
förenad genom ideella band utan att känna dem personligt
och till vilka jag kände mig dragen genom intima
känslor av internationellt brödraskap.

De nutida uppriktiga socialisternas hela tragik
består däri, att de, på samma gång som de erkänna det
internationella brödraskapet som sitt livs bästa grundval,
dock genom händelsernas logiska tvång icke blott
nödgas deltaga i kriget, utan ock, vad värre är, mana även
andra till kamp.

Befälhavarens mottagningsrum framställde ett
kaleidoskop, där det surrade av alla möjliga språk, ty alla
hade de här något att skaffa. För det första de, som
hade svårt att komma i direkt beröring med
myndigheterna, men visste, att min dörr stod öppen för alla.
Vidare alla verkställande kommittéer, vilka växte upp
som svampar och ständigt ville få företräde för att tala
om den eller den angelägenheten. När representanter
för någon nybildad kommitté uppvaktade mig, visste
jag på förhand, att de efter den officiella audiensen
ovillkorligt skulle bedja mig om lokal eller automobil,
som om rummet vore en gästgivargård eller ett hotell!

Frågan om lokaler för de verkställande
kommittéerna erinrar mig om ett av de tråkigaste problemen,
nämligen anskaffande av privata bostäder för militära
ändamål. Jag måste ofta själv ordna den saken, och
varje gång fördes långa underhandlingar i min närvaro
mellan de båda parterna, husägarna och hyresgästerna.
I min egenskap av befälhavare måste jag å ämbetets
vägnar stundom göra mycket, som ej var angenämt för
självrådiga medborgare. Endast en gång under hela
min ämbetstid kom det på min lott att göra en riktigt
god sak. Det lyckades mig nämligen att upphäva
beslaget på en österrikisk undersåtes egendom. Han
hade kommit tillbaka från förvisningen och återfick nu
sin egendom, som i tio års tid varit konfiskerad. Men
även i detta enda fall, då jag hade ett gott medvetande
av rättvisans seger, visade det sig, att jag sårade
andras intressen, ty många protesterade och fordrade, att
konfiskeringen icke skulle upphävas eller åtminstone
gälla en tid.

Och huru ofta gingo ej medborgare och
medborgarinnor från mig med harm över att de hade fått
avvisande svar, därför att befälhavaren saknade
kompetens i ifrågavarande angelägenhet! Många
överskattade ock hans myndighet och missbrukade den, i den
tron att hans förordningar ovillkorligt måste utföras.

Det är överflödigt att beskriva allt detta bråk och
dessa ständiga krav från organiserade och
icke-organiserade arbetares sida, och jag inskränker mig till att
återge en karaktäristisk bild. Det rörde lönefrågan
inom intendenturkåren. Några krav på höjandet av
dagslönen och minskning i arbetstiden hade redan
stegrats ända därhän, att arbetarna blevo för dyra för
honom och för betungande för stadsbudgeten. Detta hade
genomdrivits tack vare välvillig medverkan av en
förlikningskommitté, som tillsatts för att reglera
förhållandena.

En gång kommo representanter för en
fabrikskommitté till mig och sade, att arbetarna begärde att få ett
lån å 100,000 rubel för anskaffande av bränsle, som
skulle betalas genom månatliga amorteringar av 20 %
på lånet.

Det var en svår tid, och veden var dyr. Här
krävdes verkligen hjälp. Jag överlade med mina
underordnade kolleger. Det visade sig, att det verkligen fanns
disponibla fonder, varur den äskade summan skulle
kunna tas. Jag beslöt därför följande dag, att den
behövliga summan skulle utbetalas för anskaffande av
den nödiga veden genom förmedling av
fabrikskommittén, såsom det var överenskommet med arbetarna
vid de preliminära överläggningarna.

Men så snart arbetarna fingo veta, att pängar hade
utanordnats för inköp av veden, kommo de till mig
med nya förslag.

Ombuden för fabrikskommittén förklarade
nämligen, att arbetarna fordrade, att dessa pängar skulle i
mindre poster lämnas direkt åt varje familj särskilt för
eget anskaffande av ved. Den saken tålde att fundera
på, och jag vägrade att ge omedelbart svar.

Då jag ett par timmar senare gick ut, omringades
jag av en hop arbetare och arbeterskor, som enträget
sökte övertyga mig om att ett sådant lånearrangemang
vore det mest praktiska, ty somliga hade redan skaffat
sig ved på kredit, och den måste betalas; andra
menade, att man borde ha tillräckligt med pängar i
fickan för att kunna göra så fördelaktiga uppköp som
möjligt.

Vi tvistade länge, men slutligen gav jag efter, icke
därför att folket, särskilt kvinnorna, voro så pockande,
utan därför att det efter dessa långa debatter var
tydligt, att det var det enda sättet att tillfredsställa
arbetarnas önskningar och förebygga obehagliga
eventualiteter för fabriken.

Dagen därpå blevo pängarna utdelade under de
olika kretsarnas kontroll för regelmässig utbetalning.
Så gick en månad, och jag hörde ej något av saken.

Plötsligt kommo några medlemmar av en
fabrikskommitté åter till mig med en ny begäran. "Hösten är
inne. Allt blir dyrare. Avdraget för skuldens
gäldande är alltför stort. Vi vilja nedsätta det till 10 %."

Jag svarade dem, att jag hade gjort allt möjligt för
dem. Arbetarna måste akta på sina skyldigheter. Jag
kunde naturligtvis inte förminska amorteringen, och ju
längre den drog ut på tiden, dess sämre för arbetarna
själva.

De gingo sin väg, men inom ett par dagar dök
frågan upp igen i samband med en ny.

Arbetardeputeradenas råd hade nämligen i augusti
väckt förslag om att protestera genom en sträjk, som
skulle utbryta, då en demokratisk församling hölls i
Moskva 18—25 augusti. Arbetarrådet i Kiev beslöt
visserligen, att sträjken ej skulle proklameras, men
under inflytande av bolsjevikiska agitatorer utbröt ändå
sträjk vid fabriker, däribland den ifrågavarande. Det
faller av sig självt, att uppsyningsmännen vid fabriken
förklarade, att avdrag skulle göras på avlöningen för
den lediga dagen. De voro missnöjda därmed och sökte
därför upp mig.

Efter långa överläggningar beslöts slutligen, att
amorteringssumman skulle sänkas till 10 %. Men
ifråga om den lediga dagen kunde jag ej gå in på
någon avprutning.

— Ni vet, sade jag, att ert organ,
arbetardeputeradenas råd, beslöt att icke sträjka den dagen, och ändå
gjorde ni det. Om ni inte respekterar ert
representativa organ, måste jag, såsom representanten för den
revolutionära myndigheten, understödja dess auktoritet.
Gån till arbetarrådet och sägen, att man skall innehålla
lönen för den 12 augusti, då ni sträjkade trots rådets
beslut. Om arbetarrådet svarar, att ni handlat rätt och
att dagspänningen bör utbetalas åt er, skall jag genast
utbetala hela beloppet.

— Nej, vi gå inte, förklarade de beslutsamt.

— Varför inte? frågade jag.

— Vi ha redan varit där.

— Nå, vad sade de?

— De vägrade, mumlade de med sänkta blickar.

Jag vet ej, hur saken avlöpte, ty jag måste resa
bort, men jag är säker på, att de inte gåvo med sig, utan
förmodligen genomdrevo sin vilja.

Jag har här anfört blott en episod. Sådana scener
under denna period skulle kunna fylla hela volymer.

Under mina inspektionsresor i militärdistriktet såg
jag truppförband, som tycktes vara i den bästa ordning
och erinrade om de normala förhållandena inom armén,
men i de flesta fall måste jag till min blygsel
konstatera, att det allmänna tillståndet hade försämrats hos
alla vapenslag och deras utrustning.

Orsakerna voro många och behöva ej här utredas.
Men faktum kvarstår. På fronten klagade man över
att det ej kom nog förstärkningar, och de, som kommo
till fronten, befunnos i övervägande antal svagt övade
och illa rustade till kamp. För mig, såsom varande
befälhavare för hela militärdistriktet, kändes detta särskilt
tungt, ty jag kunde nu icke fylla den uppgift, som
jag betraktat som min främsta, då jag tillträdde
ämbetet, nämligen att åstadkomma goda och löftesrika
förstärkningar vid fronten.

En episod från Poltava må här anföras.

Jag hade kommit dit på kvällen och givit order
om att mönstring skulle hållas kl. 9 nästa morgon, då
garnisonstrupperna skulle vara samlade på angiven plats.
När jag anlände dit, hade enstaka truppavdelningar,
ofta utan officerare, nyss börjat samla sig på platsen!

Jag besökte under tiden den s. k. Svenska graven
och den plats på den höga stranden av Worskla, där
Peter I vilade ut efter striden och varifrån man har en
härlig utsikt över det vidsträckta slättlandet. Det föll
mig då icke in, att jag tre månader senare skulle
befinna mig i hjärtat av Sverige.

Så förflöt tiden, och först vid 10-tiden voro
Poltava-garnisonens trupper färdiga till revyn. Jag gick
förbi leden och fann, att mycket var att förbättra. Efter
mönstringens slut kallade jag hela garnisonen omkring
mig i en tät klunga och höll följande tal:

— Kamrater, krigare och medborgare! Ni minns
naturligtvis den tid, då under den kejserliga regimen
en revy hölls med den ryska armén. Soldaterna voro
inkallade redan till kl. 7, men voro ändå punktliga.
Varför ha ni inte infunnit er på bestämt klockslag, när
den av den nya revolutionära myndigheten utnämnde
överbefälhavaren första gången kommer till er?

Jag talade länge om den plikt, som åligger varje
medborgare, icke minst på grund av hans rättigheter.
"Fronten blickar på er med bävan och väntar
understöd av er. Ni måste giva den det, ty först då fyller ni
er plikt mot fosterlandet och visar er verkliga kärlek
till friheten och det unga Ryssland."

Ett kamratligt hurra följde, och jag tyckte mig ha
medborgerliga krigare framför mig.

Men när en av dem själva utvald militärkommissarie
steg upp på talarstolen och även började tala om
plikten, hördes högljudda rop från de bortre lederna: Vi
vilja inte slåss. Vi fordra, att fred snart slutes.

Jag yttrade några ord till, men stannade icke länge.
I samma anda talade den officielle
militärkommissarien Kirienko, socialdemokrat och medlem av den andra
riksduman, vilken för många år sedan med
landsförvisning fått plikta för sin fosterlandskärlek. Vi
avlägsnade oss, högeligen förbittrade.

Garnisonen var redan starkt smittad av
bolsjevismen. Detta var i mitten av september. Att så var
fallet, visste vi redan och fingo nya bekräftelser härpå.

Redan under de första revolutionsdagarna häktades
gendarmofficerare i Poltava; detta skedde på
föranstaltande av den verkställande kommittén på platsen.

De av den provisoriska regeringen bildade
guvernementskommissarierna lösgåvo dem i början av augusti,
enär ingen förbrytelse kunde påvisas. Men så snart de
blivit satta på fri fot för att resa till Kiev, blevo de
åter häktade på föranstaltande av staden Poltavas
soldat- och arbetarråd. Guvernementsmyndigheterna
telegraferade ofördröjligen till mig om detta, och jag sände
telegrafiskt svar, att de genast måste lössläppas ur
häktet. Men det ledde ej till något resultat, och när
jag i september kom till Poltava, sutto de stackars
officerarna ännu i häktet bara därför att de voro
gendarmer.

Efter truppmönstringen undertecknade Kirienko och
jag en förordning, att alla arrestanterna skulle befrias
och skickas till Kiev. De blevo visserligen lössläppta,
men till Kiev kommo de icke. Garnisonschefen, som
kände stämningen inom rådet, beslöt visserligen att
befria dem och låta transportera dem till Kiev under
konvoj. Men på en av mellanstationerna inträngde en hop
arbetare i den vagn, där de sutto, och fordrade, att de
skulle föras tillbaka enligt beslut av soldat- och
arbetarrådet i Poltava. Den övervakande officern ville i
början sätta sig till motstånd, men insåg snart, att det
var lönlöst. Han tog dem därför med sig tillbaka och
räddade på detta sätt åtminstone dessa officerares liv.
Han ville skicka mig telegrafisk rapport om det skedda,
men telegrammet expedierades icke, och han måste
skicka en soldat med muntlig rapport. Trots mitt
telegram och trots en depesch från militärkommissarien
Kirienko befriade rådet i Poltava icke de fängslade
officerarna.

En sådan respekt hade den revolutionära
demokratiens organ för den provisoriska regeringens
representant! Och en sådan myndighet hade befälhavaren i
militärdistriktet!

Det är sorgligt att konstatera detta. Men det var så.

KAP. VIII.
Truppernas nationalisering. Speciellt
deras ukrajnisering.

Jag övergår nu till mina mest tragiska
upplevelser under dessa åtta
revolutionsmånader, fulla av intensivt arbete och de mest
olikartade intryck.

Det tragiska bestod däri, att jag såsom revolutionär
demokrat framstod som anhängare av nationalisternas
självbestämningsrätt, av den vidsträcktaste autonomi
och federativt konstituerande av det kommande
Ryssland.

Såsom en, den där allt ifrån sin späda barndom
levt i Kiev och med alla sina fibrer varit bunden vid
Ukraina, där jag hade mina bästa vänner, var jag
naturligtvis en anhängare av Ukrainas självständiga
utveckling och dess uppgående i det ryska statsförbundet
som en oavhängig jämnlike. Under sådana
förhållanden nödgades jag uppbära förebråelser för att jag sökte
släcka den ukrainska andan, som om jag vore en
motståndare till Ukrainas nationella utveckling. Och allt
detta kom sig därav, att jag ansåg och fortfarande
anser det under nuvarande förhållanden vara menligt för
friheten och det allmänna bästa, om hären göres
ukrainsk och nationaliseras i denna riktning.

Under de första dagarna av revolutionen fick jag
officiellt besök av tre officerare, som på ukrainska
språket sade ungefär följande:

— Vi ha organiserat kommittén enligt principen att
bilda en ukrainsk armé och anhålla, att ni ville bli dess
hedersledamot och samverka med den.

Detta yttrade i något försagd ton delegeraden fänrik
Michnovskij.

Jag tackade för den tillärnade hedersbetygelsen,
men avböjde att mottaga densamma, därför att en sådan
hederstitel ej borde få förekomma i ett demokratiskt
land. Men jag gick in på att inträda i kommittén som
ordinarie ledamot, så mycket hellre som jag
sympatiserade med dess grundsatser.

Jag lovade att verka för bildandet av en ukrainsk
här, men blott på det villkoret att det skedde frivilligt
och att i de ukrainska lederna inga soldater inträdde,
som redan befunno sig i den reguliära armén, utom de
nödvändiga kadrerna förstås.

Ombuden instämde med mig och sade, att det just
var deras mening. Och så skildes vi åt.

På lång tid hörde jag ej av denna kommitté och
dess verksamhet, och jag fäste intet avseende därvid, ty
på den tiden kommo ombud från flera nationaliteter
med liknande förslag utan att något vidare åtgjordes i
saken.

I förra hälften av april hade jag varit vid fronten,
var nyss hemkommen den 18 april (1 maj) och satt
hemma hos min familj för att vila ut efter resan, då det
ringde i telefonen. Det var en medlem av soldatrådets
verkställande kommitté, som sade, att min närvaro var
oundgängligt nödvändig och att han genast skulle
hämta mig med automobil.

Om några minuter kom han själv upprörd och
talade om, att en hop desertörer till ett antal av ungefär
1,400 tågat fram på gatorna samma dag, med den av
dem valde regementschefen kapten Putnik-Grebenjuk i
spetsen, till palatset, där den verkställande kommittén
då hade sina lokaler, och fordrat att bli erkända som
"det första ukrainska regementet Bogdan Chmelnitskij".

Soldatrådet intog i detta avseende en alls icke
försonlig ställning och ansåg det omöjligt att på detta sätt
organisera en ukrainsk armé. När "regementet" vände
sig till general Chodorovitj, föreslog denne, för att till
vilket pris som helst komma ur klämman, att de
församlade skulle välja ombud, som i förening med den
verkställande kommittén skulle lösa problemet.

Det var till detta improviserade möte, som jag
kallades med ilbud.

När jag kom in i salen, var den alldeles fullsatt.
Huvudsakligen var det ukrainska ombud från det
improviserade regementet.

Mer än hälften av platserna upptogs av personer
med blågula ukrainska band och med rätt otrevligt
utseende, ehuru det icke alltid röjde den ukrainska
nationaltypen. Hade jag icke sett de blågula banden, skulle
jag ej tagit detta möte för ett ukrainskt.

Man debatterade frågan om, huruvida 4,000
soldater, som händelsevis befunno sig i Kiev, företrädesvis
desertörer, skulle erkännas som ett regemente.
Naturligtvis kunde detta icke tillåtas, ty det vore ett farligt
prejudikat, och den deserterande rörelsen skulle växa
genom förevändningen att bilda nationella regementen.

Det ukrainska centralrådet (härom längre fram!),
som sedan konstituerat sig, framlade följande
resolution:

Det erkänner det otidsenliga i att nu bilda en fri
ukrainsk här, men anser dock nödigt, att den
ifrågavarande gruppen av uniformerade män betraktas som
soldater, ett faktum, varmed man måste räkna.

Meningarna voro delade. Flertalet — däribland alla
ombuden för "regementet" — ansåg, att det bildade
regementet måste erkännas som sådant; mindretalet
ansåg det ej nödigt.

För att reda ut härvan begärde jag ordet. Jag
erinrade de närvarande medlemmarna av den organiserade
kommittén, som voro i majoriteten, om de villkor, som
godkänts vid deras första besök hos mig i denna
angelägenhet. Därpå fortfor jag:

— I morgon reser jag till general Brusilov och
föreslår, att regementets bildande sanktioneras på följande
grunder: ur soldaters och officerares krets utväljes den
nödiga kadern, och regementet kompletteras genom
volontärer, som icke ha obligatorisk militärplikt. Allt
det övriga skall ordnas vid den tyska fronten. Jämte
mig resa såväl representater för
organisationskommittén som ombud för det nya regementet med dess chef.

Härpå gick man synbarligen in, och vi skildes åt.
Men det var endast skenbart, ty när jag morgonen
därpå skulle fara till Kamenets, syntes varken
representanter för kommittén eller andra ombud till. Jag
måste sålunda resa ensam.

Såsom jag förmodat, godkände general Brusilov
ögonblickligt mitt förslag och beslöt, att icke blott
"Första ukrainska regementet Bogdan Chmelnitskij" skulle
bildas, utan ock ett reservregemente på samma grunder.

Detta meddelade jag oförtövat till Kiev, och
kadrerna utsågos.

Men förgäves sökte man på fronten alla dem, som
stodo utanför kadrerna. Dessa Ukrainas nationella
försvarare voro ingenstädes till finnandes, utan hade
skingrat sig på landsbygden, somliga med, somliga utan
tillstånd av den nybakade chefen.

När frågan om regementets bildande på allvar
väcktes, häktade de officerare, som valts för att bilda
regementet, själva Putnik-Grebenjuk och förde honom
till mig för vidare befordran till fronten. När jag
avfärdade honom, sade han mig, att han var fullt ense
med mig i fråga om onödigheten av uppsättandet av
sådana regementen.

Men regementet fortfor att "bilda sig".
Olyckligtvis upptogos dock däri icke frivilliga, utan
militärpliktiga, som självrådigt avvikit från fronten. Huru många
gånger kom icke den nye chefen för detta regemente till
mig och beklagade sig över att han icke kunde uträtta
något och ej visste, huru han skulle kunna slippa ut ur
denna svåra belägenhet!

Regementet blev kompletterat, men enär jag höll på,
att den ukrainska organisationskommittén skulle
fullgöra sina skyldigheter, kunde jag icke ge mitt bifall till
att denna uppsättning erkändes som ett regemente.

I mitten av maj kom krigsministern Kerenskij, och
jag for med honom till Brusilovs högkvarter. I sällskap
hade vi representanter för det ukrainska centralrådet,
organisationskommittén och den åter på ett ukrainskt
militärmöte valda ukrainska generalkommittén, i syfte
att med Kerenskij lösa tvistefrågan om regementet och
dithörande problem.

Vårt samtal räckte ganska länge. Jag yrkade på,
att man skulle stanna vid den formel för bildandet av
ukrainska trupper, som redan antagits, d. v. s.
komplettering på frivillig väg. För den skull kunde dock
det ifrågavarande regementet icke erkännas som sådant.
Men Kerenskij ansåg, att man borde räkna med ett
faktum och att regementet sålunda kunde erkännas
officiellt. Vad övriga åtgärder beträffar, skulle sådana icke
företagas förr än efter krigets slut och enligt beslut av
en sanktionerande församling.

En medlem av generalkommittén väckte förslag, att
ukrainska soldater skulle flyttas fram åt fronten till
från de inre delarna. Jag understödde förslaget, och
det antogs, med det förbehåll att kretsarna Kiev och
Minsk bleve oberörda av dessa förflyttningar.

Allt tycktes så enkelt och klart. Men annorlunda
blev det i verkligheten.

En mycket svår period inträdde. I början av juni
gjorde Kerenskij under en resa till den sydvästra
fronten heroiska ansträngningar för att sätta trupperna i
rörelse framåt. Detta lyckades honom också, trots
bolsjevikernas då stegrade propaganda, tack vare hans
brinnande övertygelse om att denna påtryckning skulle
närma folken till freden.

Just vid samma tidpunkt koncentrerades franska
och engelska trupper i norra Frankrike, och lyckliga
operationer begynte. Om blott en framstöt på samma
gång kunde göras från den ryska sidan, vore krigets
slut kanske snart förestående.

Motståndskraften har sina gränser, och ett lyckligt
angrepp på alla fronter skulle nödga centralmakterna
att taga mot den utsträckta handen. Och om man också
icke kunde diktera fredsvillkoren, kunde man
åtminstone inträda i underhandlingar för avslutande av en
verkligt demokratisk fred, utan segrare och besegrare.

Framryckandet begynte den 18 juni (1 juli) med
stor påtryckning. Förstärkningar måste sändas. Men
just nu, då krigets öde skulle beseglas och de sista
hjältemodiga ansträngningarna gjordes för att bryta
fiendens motstånd, kunde jag icke skicka en enda soldat till
arméns förstärkning. Bland de orsaker, som berövade
mig möjligheten att fullgöra min medborgerliga plikt
i detta betydelsefulla moment, var truppernas
"ukrainisering", som öppet pågått hela tiden med stor energi.

Så fort jag till något reservregemente sände order,
att förstärkningar skulle skickas till de decimerade
regementena vid fronten, hissades ukrainska blågula
fanor, och man ropade på landets språk: Vi tåga blott
under Ukrainas fana!

Sålunda kommo de ej ur fläcken. Veckor och
månader förgingo, och varken den röda eller den blågula
fanan vecklades ut. Och detta vid en tidpunkt, då det
kämpades just vid Ukrainas gränser och själva Ukraina
hotade att bli taget. Resultatet blev naturligtvis, att den
stridande armén, som ryckt fram en smula på sista tiden,
blev uttröttad och måste göra halt.

Inom tre veckor anträddes den stora reträtten, som
urartade till allmän flykt med uppgivande av alla
positioner, som hade tagits förut och på sista tiden.

När historien kommer att avslöja orsakerna till detta
förfärliga nederlag, skall det befinnas, att det står i
visst samband med andra företeelser.

Bland dem, som anslutit sig till "ukrainiseringen",
fanns det en mängd desertörer, som förenat sig och
bildat ett regemente vid namn "Hetman Polubotok". Detta
begynte redan i maj. Men ännu så sent som i juli kunde
man icke få dem till fronten.

Samtidigt med att bolsjevikerna i Petrograd den 3
juli gjorde sin beryktade demonstration mot kriget,
uppträdde "polubotokerna" i Kiev den 5 juli — båda med
syfte att tillskansa sig makten.

Och inom några dagar började de ryska trupperna
vika för den starkt påträngande fienden.

KAP. IX.
Provisoriska regeringens överenskommelse
med ukrajnska centralradan.

Under revolutionens första dagar kom till
mig en god vän av ukrainsk nationalitet och
bad mig å sina egna och kamraters vägnar,
att jag skulle utverka tillstånd för en viss
person att få återvända från Sibirien, dit han förvisats
redan i början av kriget och varifrån han sedan hade
förflyttats till Simbirsk. Det var den framstående
politikern professor Michail Sergejevitj Hrusjevskij.

Jag tillmötesgick naturligtvis denna önskan, icke
blott av personliga hänsyn till min vän och till
professor Hrusjevskis maka, utan ock därför att jag
principiellt anser den administrativa deportationen vara
olaglig. Jag vidtog därför alla åtgärder, för att
Hrusjevskij skulle bliva fri och få återvända till Kiev.

Med hans återkomst begynte organisationsarbetet i
Ukraina. Snabbt bildades grupper av personer, som
verkade för, att så vida kretsar som möjligt samlade sig
kring idén om det ukrainska folkets självbestämning
och till kamp för Ukrainas autonomi.

Denna ukrainska grupp fick namnet "Ukrainas
centralråd" (rada) och utvecklade en mycket livlig
verksamhet. Den agiterade energiskt bland folket och
utlyste sammankomster av ukrainska arbetare, bönder
och soldater, överallt hämtade den krafter, och
radans arbetare var lika omfattande som respekterat.

Skada blott, att den redan från början isolerade sig
från den allryska demokratien, den verkställande
kommittén samt arbetar- och soldatråden, som
representerade ansenliga massor av den icke-ukrainska
demokratien, delvis kanske utgörande majoriteten i städerna.

Radan ställde sig genast på en exklusivt
nationalistisk ståndpunkt och misstänkte naturligtvis, ehuru
utan tillräcklig grund, den ryska revolutionära
demokratien för brist på sympati för den nationella
självbestämningsprincipen och för strävandet att fortsätta den
förryskningspolitik, som kännetecknat den kejserliga
regeringen, sorglig i åminnelse.

Befästandet av dessa åsikter stärktes genom
tendensen till truppernas "ukrainiserande" och den ryska
demokratiens motstånd däremot, men därjämte genom den
omständighet, att den ryska revolutionära demokratien
i sina tongivande organ och i den provisoriska
regeringens namn på ukrainarnas traktan efter full
självständighet alltid hade samma svar till hands:

— Vänta, tills den konstituerande församlingen har
hunnit bildas! Den är den ryska jordens herre och skall
ge er besked, och därefter ska vi rätta oss.

En lång tid rådde tvist och tävlan mellan radan och
den verkställande kommittén om vem som skulle styra
landet. Och i stället för gå varandra till mötes och ena
sig om metoder och vägar för samfällt arbete, tego båda
parterna och sågo snett på varandra.

Om radans misstänksamhet närdes genom den
ryska demokratiens strävan att uppskjuta frågans
avgörande till den konstituerande församlingen, kände den
ryska demokratien å sin sida, att i ukrainarnas
nationella rörelse verkade, vid sidan av den ukrainska
demokratien, även trångbröstade nationalister, ja till och
med chauvinister. Som indirekta bevis därpå syntes
stundom på ukrainska fanor följande inskrift: "Leve
det fria Ukraina utan judar och och utan polacker!"

Denna disharmoni mellan två ledande organ fortfor
ganska länge. Representanter för den verkställande
kommittén gingo aldrig till det pedagogiska museet,
där radan hade sitt högkvarter, och ombud för radan
besökte aldrig palatset, där den verkställande
kommittén och de olika råden hade sina lokaler.

Slutligen beslöts, att man skulle välja en neutral
mötesplats för de båda parterna. Härtill utsågs den
breda Dnjepr, och på en ångbåt anordnades ett
samkväm med gemensam supé. Det var det första försöket
till samförstånd. Det låg visserligen icke mycket
lovande i en sådan metod, men bryggan till ömsesidigt
närmande var synbarligen slagen.

Visserligen var det av någon okänd anledning för
Hrusjevskij, radans främste ledare, omöjligt att deltaga
i detta samkväm, som hade en politisk eller, rättare
sagt, diplomatisk karaktär, men i alla fall hade de
ukrainska och de icke-ukrainska kretsarna här ett
tillfälle att åtminstone bli bekanta med varandra, om det
också ej ledde till direkta underhandlingar.

Huruvida detta nu bragte till stånd ett verkligt
närmande av de två demokratiska partierna, är svårt att
avgöra. Snarare icke, ty under valen till stadsduman
gingo de ryska och de ukrainska
socialistrevolutionärerna fram med olika listor. Likaså socialdemokraterna.

Emellertid övergick den ukrainska radan från det
rent kulturella arbetet för nationell enhet till skapande
av en politisk makt i landet. Och det måste medgivas,
att i fråga om det kulturella arbetet den ukrainska
radan hade en reell grundval i form av den högt
utvecklade kooperation, som på sina ställen var
inrättad på nationell grund.

Jag erinrar mig det andra allryska kooperativa
mötet i Kiev 1913. Här bröt sig den ukrainska rörelsen
skarpt mot den ryska kooperationsverksamheten, så att
mötet på skämt kallades "Moskvas kamp med Kiev".
Och under detta möte kom det i dagen, att på den
ukrainska landsbygden den kooperativa rörelsen
hade större utveckling, och att radans
nationaliseringsarbete i dessa kooperativa krafter kunde finna
jordmån och understöd. Annorlunda förhöll det sig på
det rent politiska området.

Emellertid grep sig radan an med att organisera
en autonom myndighet i skepnad av ett
generalsekretariat, som skulle fungera som ett slags ministerkabinett
i det blivande Ukraina.

Den provisoriska regeringen, som icke ville bryta
med vissa ledande män i Ukraina, beslöt att inleda
underhandlingar med radan för att finna en möjlighet till
samarbete och lösa frågan om de olika nationaliteternas
hemortsrätt på ukrainsk mark.

Jordmånen härför var förberedd genom den redan
omtalade utflykten på ångbåten, och genom därpå
följande överläggningar klargjordes spörsmålet om
möjligheten för representanter för de nationella
minoriteterna att inträda i radan. Samtidigt beslöt den
provisoriska regeringen att uppdraga åt de tre ministrarna
Kerenskij, Tseretelli och Teresjenko att fastställa
principerna för ett samförstånd med radan. Om jag ej
missminner mig, avslutades dessa underhandlingar i Kiev
i början av juli (den 14 och 15 juli nya stilen). De
hitlända ministrarna konfererade å ena sidan med den
ryska demokratien och dess representanter, å andra
sidan med den ukrainska radan.

Uppgiften var svår, ty frågan måste lösas i den
tunga atmosfär, som uppstått genom den ryska
demokratiens spända förhållande till många av radans
representanter. Och det var skada, att överläggningarna
fördes med de båda parterna var för sig i stället för på ett
gemensamt möte av delegerade eller befullmäktigade
från båda sidor. Emellertid ledde de till önskat
resultat: i radan skulle kunna inväljas representater för de
nationella minoriteterna i viss proportion, ungefär
30 %.

Vad generalsekretariatet beträffar, bereddes plats
däri även åt representanter för minoriteterna. Men
några förvaltningsgrenar skulle tills vidare, så länge
den stora församlingen icke var konstituerad,
undantagas från sekretariatets maktsfär, så t. ex.
militärväsendet, ty en sekreterare för militära angelägenheter
kunde ej finnas, så länge krigsväsendet uteslutande lydde
under den centrala myndigheten.

Med denna framgång kröntes detta försök till
samdräkt, och för en liten tid inträdde ordning och lugn.

I föregående kapitel antydde jag "polubotokernas"
försök att tillvälla sig makten. Det bör framhållas,
att denna trolösa och misslyckade kupp företogs ett par
dagar efter ovannämnda kompromiss. Det var som om
en mörksens makt velat kompromettera både den
allmänt ryska och den ukrainska saken...

KAP. X.
Bolsjevikpropagandan bland soldater
och arbetare.

När vi nu söka en förklaring på den
bolsjevikiska propagandans framgång, synes
orsaken därtill ligga icke blott i den
stora massans outvecklade
självmedvetenhet, i fegheten hos många och i den allmänna
krigströttheten. Den förnämsta orsaken synes mig vara
splittringen i det ryska partiväsendet, tendensen till
söndring i stället för sammanhållning.

Se t. ex. på våra socialistiska partier! De ryska
socialisterna voro före kriget delade i två stora grupper:
socialdemokrater och socialistrevolutionärer, oavsett den
grupp av "folkliga socialister", som under
revolutionens första skede bröt sig ut ur socialistrevolutionärerna.
Vart och ett av dessa partier hade två flyglar: bland
socialdemokraterna kallades de mensjeviker och
bolsjeviker, bland socialistrevolutionärerna minimalister och
maximalister. Dessutom hade var och en av dessa
fraktioner sina nationella grupper, som ofta avlägsnade sig
långt från partiets centrum.

Kriget medförde nya grupperingar. Inom varje
parti framträdde grupper av s. k. försvarsvänliga eller
"socialpatrioter", såsom de spefullt benämndes.

Ehuru det socialdemokratiska partiet för
närvarande officiellt delas i försvarsvänliga, internationalister
och bolsjeviker, är denna klassificering ej fullt riktig.
Till och med bland bolsjevikerna finns det
försvarsvänliga element, jag känner själv några sådana. Till och
med fänrik Krylenko, vilken nu som överbefälhavare
har tagit på sig ansvaret för en separatfred, uppträdde
ju på mötet vid den sydvästra fronten som
försvarsvänlig.

För att få massorna på sin sida måste bolsjevikerna
utsprida legender om att den provisoriska
koalitionsregeringen "vill utlämna Petrograd". Men själva hade
de tillskansat sig makten med försvaret som lösen.

Sålunda se vi, att även före krigsutbrottet
splittringar hade förekommit inom de politiska partierna, men
de blevo ännu värre under kriget. I denna splittring,
som ofta var mycket konstlad, ser jag en av de
viktigaste orsakerna till den bolsjevikiska propagandans
framsteg.

När revolutionen utbröt och frihetens
morgonrodnad tycktes gå upp över det länge förtryckta, gamla
Ryssland, besjälades alla av samma entusiastiska känsla,
och där fanns det inga tvistigheter eller
meningsskiljaktigheter. Alla trodde på framtiden och
frihetsprincipens stärkande.

Men i och med att kommittéer tillsattes och makten
övergick i händerna på sociala organisationer, begynte
söndringen av partigrupperingarna, ofta högst
obetydliga och knappt begripliga. Och det politiska
medvetandet hos den stora massan utvecklades icke. Folket
leddes genom vissa slagord vart som helst. Här
begagnade sig bolsjevikerna av sin agitation till förmån
för freden, och här funno de en tacksam jordmån.

I själva verket drogs man ock allt mer från kriget, å
ena sidan av trötthet, å andra av en viss fruktan.
Naturligtvis gick det inte an att helt vägra att försvara
landet, men bolsjevikerna sökte uppnå sitt mål genom
att utslunga så lättfattliga slagord som möjligt, t. ex.
att "kriget är inte vårt. Ni utgjuter ert blod i
bourgeoisiens intresse, ej blott i eget land, utan alla
länders". En sådan logik är mycket bekväm för
självbevarelsedriften, och enligt den mekaniska lagen om det
minsta motståndet drages den stora massan lätt åt
bolsjevismen. Det visade sig också vid valen i Kiev.

Om det första militärrådet i Kiev, valt på social
grund, ännu hade en tämligen homogen
sammansättning av personer, som voro politiskt bildade och
intresserade för revolutionen och folket, var den allmänna
nivån betydligt lägre i den andra uppsättningen, som
valts i bolsjevismens tecken och understötts av
ukrainare. Vare det nog sagt, att det militära element, som
vid det första valet lämnade ett så gott politiskt
material, vid det andra valet ersattes med okunniga soldater,
som inte kunde arbeta under dessa invecklade
förhållanden och voro färdiga att rösta med första bästa
pratmakare.

Om dessa orsaker enligt mitt förmenande utövade
ett ofantligt inflytande på bolsjevismens utbredning i
hären och bland arbetarna, stegrades dess agitatoriska
energi särskilt vid fronten genom den massa frivilliga,
som efter den 1 mars blevo bolsjeviker, därför att de
inte visste, vart de skulle ta vägen, men måste ge luft
åt sitt missnöje med den nya regeringen och dess ledare.

Jag vill nämna några ord om polistjänstemännen och
gendarmerna, som blivit avskedade och förföljdes
överallt. Dessa, som onekligen hade blivit förfördelade
genom revolutionen och den nya ordningen, ställde sig
naturligtvis i de för folklig rättvisa kämpandes leder
under bolsjevismens fana, och det är inte underligt, om vi
vid fronten funno många f. d. polismän och gendarmer
bland bolsjevikernas ledare. Varje vägran att tåga till
fronten slutade vanligtvis under inflytande av den
bolsjevikiska propagandan med orden: "Ordföranden i
vårt regementsråd var en f. d. gendarm", "den främsta
ledaren av soldathoparna var en avskedad polisbetjänt"
eller "huvudanstiftarna av myteriet voro polismän och
gendarmer".

En mycket framstående position i fråga om
förkunnandet av bolsjevismens läror och uppfordran till
allahanda våldsamma handlingar intogo vanligtvis den
gamla regimens polisagenter.

Som jag redan framhållit, begick den nya
regeringen ett stort fel genom att avskaffa den civila polisen.
Den tjänade till den personliga säkerhetens skydd och
innehöll inga samhällsvådliga element, som kunde
verka sårande för soldatmassorna. Den stora massan
är dock i normala tider fredlig och föga böjd för
våldsamma excesser.

Jag minns en liten episod, då jag reste från Kiev
till Berditjev. I min egenskap av överbefälhavare hade
jag enskild vagn. Mitt i natten hörde jag, hurusom på
en liten station en hop soldater högljutt fordrade av
min adjutant att bli insläppta i vagnen. Förgäves
vägrade adjutanten, med förklaring, att det var en
reserverad tjänstevagn. Men hopen höll i sig. Särskilt
högljudd var en soldat, som energiskt hävdade sin förmenta
rätt att stiga in i vagnen.

Några minuter fortfor detta gräl, och en
bråkmakare föreslog, att man helt enkelt skulle slå in dörren.
Plötsligt hörde jag någon fråga:

— Men säg mig, har du inte varit soldat? Har du
inte tjänat vid polisen i X? (Härvid uppgav han
namnet på en småstad i guvernementet Kiev.)

— Varför frågar ni det?

— Jo, jag känner igen dig. Varför väsnas du nu så?

Larmet förstummades. Den forne polissoldaten
dröp av, och hopen skingrades utan att föröva det våld,
som den nyss hade tillärnat.

Räddaren befanns vara konduktören, som lockats
dit av bullret och känt igen agitatorn på den gråa
kappan. Massan förblir alltid massa, men den är i grund
och botten vek.

Eller tag ett exempel från rättegången med
grenadiärgardets regemente! Detta regemente hade under
inflytande av bolsjevikiska agitationer vägrat att lyda
order och lämnat sina positioner. Stränga åtgärder
blevo naturligtvis vidtagna. Regementet omringades
av trupper, vapnen fråntogos soldaterna och anstiftarna
utlämnades. Sedan gingo de andra soldaterna fredligt
sin väg.

Jag var närvarande vid rättegången, då anstiftarna
dömdes i Kiev, och jag måste tillstå, att dessa soldaters
utseende i allmänhet gjorde ett gott intryck. Men
vanligen spårades ock ett drag av med fräckhet bemantlad
feghet. Om jag undantar deras ledare, stabskaptenen
Dzevaltovskij, som inför rätten tog på sig en min, som
om han hade varit hjälten för dagen, sågo de övriga
anklagade nästan blygsamma ut.

Här var också ett annat intressant fall.
Vaktkompaniet i det första ukrainska reservregementet, som fört
de anklagade från arresten till domstolen, gick sedan
sin väg och lämnade dem åt sitt öde. Efter slutat
förhör ställde de anklagade soldaterna, mer än 30 man,
upp sig, fyra man i varje led, marscherade utan
bevakning genom staden till högvakten, sjungande
revolutionära sånger, men utan försök att begagna sig av
sin tillfälliga frihet, och anmälde sig själva för
kommendanten!

De av bolsjevikisk propaganda smittade
regementen, som vägrade att lyda ordet, voro sanningen att
säga lätta att åter bringa till lydnad. De utlämnade
godvilligt vapnen och agitatorerna. Allt detta
försiggick utan den minsta blodsutgjutelse. Denna
omständighet visar bäst, att man här icke hade att göra med
självmedvetna kämpar för en viss, klart utvecklad idé, utan
med en folkmassa, som tillfälligtvis genom agitation
hade blivit försatt i en irriterad stämning.

Huru stark bolsjevikernas agitation än var och huru
många frivilliga medhjälpare de än hade bland f. d.
gendarmer och polismän, grep den dock ingalunda
kring sig bland alla truppförband och kommittéer. Så t.
ex. var sydvästfrontens kommitté alls icke bolsjevikisk
och beträdde aldrig den revolutionära äventyrlighetens
falska stråt.

Detta var det väsentliga resultatet av den
bolsjevikiska propagandan i hären.

Så mycket kraftigare framträdde bolsjevismens
inflytande på arbetarna i Kiev, och ju mer dess
propaganda inträngde i arbetarkretsarna, dess mer energiskt
pockade arbetarna på att vapnen skulle utlämnas.
Under den tid av halvannan månad, då jag tjänstgjorde
som befälhavare för militärdistriktet, fordrade man
oupphörligt, att vapen skulle utlämnas åt arbetarna för
att beväpna arbetarmilisen, under förevändning att den
allmänna ordningen skulle upprätthållas. Många
gånger kommo deputationer och framställde sådana krav,
som jag alltid måste avslå.

Arbetarrådet understödde i början dessa fordringar
av olika grupper ganska lamt, men slutligen gav det
efter under påtryckningar av dessa grupper och efter att
ha undergått en viss förändring i bolsjevikisk riktning.

En lördag i september, icke långt före min avresa
till Petrograd och innan jag lämnade min befattning
som befälhavare, fick jag meddelanden om att ett
angrepp tillärnades följande dag på vapenlagret. Jag lät
förstärka vaktposteringen. På söndagsmorgonen fick
jag inbjudan till ett folkmöte, som arbetarna skulle
hålla på ett stort kapplöpningsfält. Jag brukade
aldrig avböja sådana inbjudningar, för att ge sakliga
upplysningar, och infann mig också nu. En icke
alltför talrik folkmassa, arbetare och isynnerhet soldater,
omgav talarstolen. Naturligtvis väcktes förslag, att
vapen ovillkorligt skulle utdelas åt arbetartrupperna.
Resolutioner av flera grupper och kommittéer
upplästes, och man sporde mig, varför jag hittills icke
föranstaltat om vapnens utlämnande.

I ett tämligen långt anförande upprepade jag, vad
jag redan flera gånger hade sagt de särskilda
deputationerna, som uppsökte mig i detta ärende, även åt
arbetarrådets ordförande, som gång på gång personligt
eller per telefon begärt detsamma:

— Vapen behövas för armén. Jag måste vara rädd
om dem, så mycket mer som många vapen efter
deserteringarna i juli fallit i fiendens händer som troféer.
Och det vore brottsligt av mig att utlämna dem åt
arbetarna, när trupperna vid fronten ha behov av dem. För
detta förbud har jag kategoriska order av den
provisoriska regeringen. Men om ni, arbetare, fordra vapen
för självförsvar, betyder det, att ni icke lita på den
revolutionära armén, som står för att försvara er.

— Kamrat Oberutjev, sade den närmast följande
talaren, en arbetare, förklara för oss, varför ni har ställt
beväpnad vakt kring arsenalen och förrådet!

Jag besteg åter talarstolen och sade:

— Till mitt öra ha rykten trängt, att ligapojkar
(huliganer) i dag skulle samla sig för att plundra
vapenförrådet. Som överbefälhavare i militärdistriktet
är jag skyldig att vidtaga säkerhetsåtgärder mot
sådana excesser.

— Anser ni oss då för ligapojkar, mot vilka ni
måste försvara vapnen? inföll samma talare.

— Hur kan ni tro, att jag betraktar er som
ligapojkar! Ni representera den revolutionära demokratiens
organiserade arbetare, och jag kan inte tro någon av er
om att vilja försöka plundra vapenförrådet, sade jag och
steg ned från tribunen.

Jag tog en av bolsjevikernas ledare avsides och
frågade honom rent ut:

— Var god och säg mig, varför ni äro så måna om
att få vapen!

— Naturligtvis för inbördeskriget, svarade han
öppet.

— Och hur tror ni då, att jag skulle vilja lämna ut
dem åt er? sade jag, och vi skildes åt med kamratlig
handtryckning.

KAP. XI.
General Kornilov och hans uppror.

Jag kände general Kornilov redan från
ungdomstiden.

Det var år 1892. Då jag var
deporterad till Turkestan, kom till Tasjkent en
ung, nybakad artilleriofficer. Något liknande en
kalmuck i det yttre, livlig och rörlig, full av ungdomlig
energi och med glöd i ögonen — sådan ter sig Kornilov
för mitt minne från den tiden. Vi voro ej länge
tillsammans, ty han inträdde inom kort i generalstabens
krigshögskola, och vi återsågo varandra först på sista
tiden. Men några episoder ur hans liv ha kommit till
min kännedom.

Det berättas, att Kornilov som generalstabsofficer
under tjänstgöringen i Turkestan hade begagnat sig av
en permission för att utföra en stor kupp. Liksom
Vambéry förklädde han sig nämligen till dervisch och
begav sig till Afganistan. Hans yttre och kännedomen
om olika dialekter kommo honom utmärkt till pass.
Han utförde sitt uppdrag, kom lyckligt tillbaka och
avlämnade rapport om resultatet av sina rekognosceringar.
Naturligtvis fick han en mycket lindrig skrapa för att
han hade utfört detta vågstycke utan tillstånd av
militärmyndigheterna.

Den rymning, som han för ej länge sedan företog
ur ett österrikiskt fångläger med lika lycklig utgång,
vittnar också om hans utomordentliga beslutsamhet och
karaktärsstyrka. Hans långt gående yrkanden till
regeringen om nödvändigheten av militära reformer visa
slutligen, att hans viljekraft är mycket stor.

I samband med några förvecklingar i fråga om
arméns "ukrainisering" samt den provisoriska regeringens
och de högsta militärmyndigheternas obeslutsamma
uppträdande genom att giva den ukrainska arméns
generalkommitté anvisningar, stående i strid med de
instruktioner, som jag hade fått direkt av Kerenskij,
reste jag i slutet av juli till högkvarteret för att tala
med dess chef, general Kornilov.

Jag tillbragte några dagar i högkvarteret, men fick
blott några enstaka gånger tillfälle att tala med honom.
Våra möten hade en vänskaplig prägel, och han
påminde mig om vårt samarbete i flydda tider.

Jag fick ej tillfälle att språka med honom om den
inre politiken och dess uppgifter. Han hade tydligen i
hela sitt liv stått fjärran från politiken och höll sig
även nu på avstånd därifrån. Men så mycket mer
talade vi om kriget och militäriska frågor.

Han betraktade militärkommittéerna som gagneliga
institutioner och satte stora förhoppningar till dem
såsom en under nuvarande förhållanden lämplig
organisation för stärkande av den folkliga kraften. Han
ansåg också, att genom samverkan av armécheferna och
kommittéerna vissa rubbningar i det militära livet
skulle kunna stävjas.

Men för detta syfte vore det, enligt hans
förmenande, oundgängligen nödvändigt att giva dessa
kommittéer ett tydligt utstakat program, så att de fingo full
klarhet i fråga om både rättigheter och skyldigheter.
Och icke nog härmed. Man måste också noga precisera
kommittémedlemmarnas ansvarighet, i händelse de icke
fullgjorde sina åligganden. Jag kunde så mycket
mindre ha något att invända däremot, som just bristen på
dylika, klart preciserade normer var orsaken till svåra
missförstånd, som ofta yppade sig inom dessa
militärkommittéer.

Införande av ordnade förhållanden i det militära
livet var för honom, såsom den högsta
överbefälhavaren över trupperna, en sak av allra största betydelse.

I början av augusti reste jag till Petrograd i samma
angelägenheter och återvände till Kiev utan att besöka
högkvarteret. Sedan dess har jag ej råkat Kornilov.

Under min vistelse vid högkvarteret, då jag även
träffade befälhavaren Filipenko, fick jag icke ens
antydningsvis höra, att något oväntat var i görningen; ej
heller i Petrograd under mina samtal med Kerenskij
och Savinskij.

På aftonen den 27 augusti (9 september) var jag
inbjuden till ett folkmöte i stadsteatern, föranstaltat av
den militärrepublikanska klubben för att fira
halvårsdagen av revolutionen.

Även under min militära ämbetstid avbröt jag icke
mina förbindelser med tidningen "Kievskaja mysl", i
vilken jag hade medarbetat redan före avresan till
utlandet, och jag fortsatte nu mitt medarbetarskap.

Samma dag, som mötet hölls, ringde man upp mig
från tidningsredaktionen och meddelade mig, att ett
telegram hade inlupit från Kerenskij om Kornilovs
uppror. Man föreslog ock, att jag skulle läsa upp detta
telegram på kvällens möte.

— Hur har ni fått detta telegram?, frågade jag.

— Det har per telefon expedierats till Moskva och
därifrån telegrafiskt genom vår korrespondent.

— Vänta med dess offentliggörande! Jag skall i
dag sätta mig i direkt förbindelse med Petrograd och
söka få klarhet i saken. Man bör inte i onödan
skrämma upp folket.

Tillsammans med Kirienko gick jag till telegrafen.
Det var omöjligt att komma fram till högkvarteret och
till den sydvästra fronten. Svårt var det ock att få
förbindelse med Petrograd, men slutligen lyckades det.
Under samtal med den politiska byrån i krigsministeriet
blev det konstaterat, att telegrammet var äkta, men
närmare detaljer fick jag ej veta.

I allt fall var det ej något tvivel om det i
telegrammet omnämnda myteriet. Det var tydligt, att general
Kornilov hade föreslagit den provisoriska regeringen
att demissionera och sänt hem trupperna för att ge
eftertryck åt sina krav.

Efter att sent på kvällen ha fått bekräftelse på
telegrammet gick jag kl. 11 till teatern, där publiken med
spänning väntade på viktiga nyheter med anledning av
mitt besök på telegrafen, och min ankomst bidades med
stor otålighet.

Jag läste upp telegrammet och gav i ett kort tal
uttryck åt min övertygelse, att den revolutionära
demokratien ej skulle tillåta några motrevolutionära
strävanden, som kunde skada friheten, från vilket håll de
än komme. Mitt förtroende till garnisonen var
ogrumlat, och ej heller var det något tvivel, att Kiev ej skulle
slå in på någon motrevolutionär väg. Ett allmänt
utbrott av entusisam blev publikens svar och visade
riktigheten i min övertygelse.

Och i själva verket röjde sig alls inga förrädiska
symptom i Kiev, och mötet bevistades av Jordanskij,
kommissarien vid den sydvästra fronten. Enär det
kunde befaras, att befälhavaren vid den sydvästra
fronten hade anslutit sig till upprorsrörelsen, beslöt
Jordanskij att resa till högkvarteret i Berditjev, icke på
järnväg, utan med automobil över Zjitomir. Han
avreste också morgonen därpå och skulle från Berditjev
sätta sig i direkt förbindelse med mig. Men han kom
icke fram till Berditjev i rätt tid, därför att han måste
dröja kvar i Zjitomir och företaga några häktningar.

För resten blev det "brusilovska myteriet" mycket
fort utagerat utan större svårigheter. Men det är svårt
att uttala det avgörande ordet om denna tragiska
episod i vårt liv och att fullt objektivt bedöma arten av
detta brottsliga företag. Av de upplysningar, som jag
kunde inhämta dels genom tidningarna, dels genom min
officiella ställning, kom jag till det resultat, att mycket
av denna tråkiga episod i revolutionens historia ännu
är en ogenomtränglig hemlighet, som kräver den
framtida forskningens historiska ljus, och att det ej
förspordes några kontrarevolutionära symptom att återvända
till den gamla regimen. Missnöjet med detta var ändå
allt för stort.

I Berditjev och Zjitomir häktades flera generaler
med höga befäl. Deras deltagande i upproret väckte så
stor förtrytelse vid den sydvästra fronten, att man ville
döma dem enligt ståndrätt. Det behövdes många
ansträngningar för att förebygga denna orättvisa
handling. För en och samma sak får man icke döma
anstiftaren och deltagarna olika.

Det nedlades mycket arbete på att övertyga massan
om omöjligheten av ett egenmäktigt förfarande. Själv
fick jag tillfälle att säga mitt blygsamma ord i denna
sak. I mitten av september publicerade jag i "Sydvästra
frontens röst" en artikel med överskrift
"Revolutionärer, icke hämnare", vari jag påvisade, att det icke var
revolutionärernas sak att kräva hämnd. De skulle
hindra brottsliga försök, men överlåta det övriga åt
domstolen.

I slutet av september blevo dessa generaler förda
från Berditjev för att dömas jämte Kornilov. Huru det
gick med dem och var de nu befinna sig, är icke bekant.

Men inte nog med att det var svårt att få full
klarhet i denna bedrövliga sak, då den redan var
utagerad — även efteråt sökte man göra den ännu mer
invecklad och svårlöst.

Så t. ex. fick jag med posten en "skriftlig order
från Kornilov" rörande Kiev. Den första punkten
lydde: "General Obolesjev, chef för distriktstaben, befalles
att häkta överste Oberutjev."

Detta var utan tvivel ett falsifikat. Det framgår
därav, att den sista punkten innehöll general Meders
utnämning till generalguvernör i Kiev. Det var ju den
kommendant, som vid revolutionens utbrott hade blivit
häktad och nu befann sig långt från Kiev, förmodligen
i Finland. Att i detta kritiska moment till
generalguvernör utnämna en person, som var långt borta och
redan ur leken, röjde bäst, att dokumentet var ett
mycket klumpigt påhitt.

Men det hindrade inte, att det fick stor spridning i
något visst syfte.

KAP. XII.
Arméns upplösningstillstånd.

Huru olika man än må bedöma general
Kornilovs uppror ur allmänt politisk synpunkt,
är det utom allt tvivel, att det bidrog till
upplösningen inom hären och till stärkande
av den bolsjevikiska agitationen.

Huru komplicerade förhållandena än voro mellan
kårkommandona och de för dem totalt främmande
regementsorganisationerna med deras råd och kommittéer,
gjorde dock det praktiska livet sitt och började utjämna
motsatserna. I somliga fall förstodo befälhavarna icke
att på ett lämpligt sätt uppträda gentemot denna för
dem nya och krångliga apparat. I andra fall
överskredo kommittéerna sin befogenhet och överskattade
sina rättigheter, icke minst i fråga om den politiska
agitationen. Men verkligheten nedbröt många
skrankor, och ett modus vivendi åvägabragtes, varigenom
båda parterna kunde samarbeta i och för att skapa en
ny tingens ordning inom härväsendet. Livet började
gå i normala hjulspår och lovade gott för framtiden och
det ömsesidiga samförståndet.

Och så kom plötsligt denna katastrof — myteriet.

— Det är en kontrarevolution, och naturligtvis
deltogo officerare däri, hette det bland folket. Officerarna
hade ju alltid varit misstänkta som
kontrarevolutionärer.

Man glömde därvid, att redan för hundra år sedan
under dekabristrevolten vid Nikolaj I:s tronbestigning
många officerare hade stått i spetsen för resningen.
Några av dem blevo som bekant hängda i galge, många
förvisades till Sibirien. Man glömde, att under det
förra århundradet officerare vid sidan av andra
medborgare hade gått till kamp mot godtycket och offrat
sina liv för folkets väl. Allt detta var nu förgätet, och
officerarna voro misstänkta blott därför att de voro
officerare. Under revolutionens första dagar fingo
officerarna dyrt plikta härför, i det att de dödades utan
rannsakning och dom.

Men detta var dock nu en övervunnen ståndpunkt.
Det började uppstå — om icke ömsesidigt förtroende,
så åtminstone ett utglättande av de forna
motsättningarna, som med tiden kunde leda till normala, goda
förhållanden.

Kornilovs uppror uppryckte nu dessa goda ansatser
med roten, och åter rasade ett djuriskt vanvett utan den
minsta grund. Jag behöver blott erinra om
tilldragelserna i Viborg, Helsingfors och Petropavlovsk. Ånyo
offer och blodsutgjutelser, ånyo hätskhet, urartande till
det yttersta. Och just därför att allt detta företogs
under lösen "kamp mot kontrarevolutionen", tycktes det
ej finnas någon gräns för dessa självsvåldiga
urartningar. Under denna kamp mördades officerare endast för
uniformens skull, och nävrätt proklamerades. Det var
omöjligt att bygga på laglig rättvisa och hoppas, att
det offentliga livets grundvalar skulle förbliva
orubbade, då en folkmassa när och var som helst ansåg sig
kunna skipa rätt på stället, utan urskillning och utan
undersökning av den anklagades skuld.

Om ändå på sina ställen dessa obehärskade utbrott
av folkets harm något mildrades eller stäcktes, kommer
sig detta uteslutande av det ryska folkets kända
godmodighet, på vilken man kunde inverka genom ett
övertygande ord även i det mest kritiska moment.

Emellertid fick bolsjevikernas agitation näring
därigenom. Det behövdes blott, att man utpekade
någon misshaglig som "kornilovist" eller
"kontrarevolutionär", och framgången var given. Det är lätt att bli
misstänkt, men svårt att bevisa, att man är oskyldig.

Jag råkade vara med på folkmöten efter Kornilovs
uppror och kunde studera massans förhållande till
talarna.

Ju oftare en talare begagnade ordet "kornilovtser"
såsom liktydigt med kontrarevolutionärer, dess större
förtroende ingav han, och dess starkare försvarade han
kantänka den nationella saken. Men i sinom tid skola
folkets sanna vänner varda uppenbarade. Om
socialrevolutionärernas centralkommitté nu räknas bland
kontrarevolutionärerna eller rent av bland de svarta
sotnjorna, kan man inte gärna gå längre i falska
beskyllningar.

För icke länge sedan, då jag redan hade lämnat
Ryssland, läste jag om det allt annat än smickrande
mottagande, som Katarina Konstantinovna
Bresjko-Bresjkovskaja, "den ryska revolutionens mormor", rönte
i Charkov. Hon hade ägnat hela sitt liv åt kamp för
frihet och folkets lycka, men nu betydde dessa
förtjänster intet. Hon och hennes gelikar voro naturligtvis
"folkets fiender" och behandlades som sådana.

Efter kornilovska myteriet började upplösningen
inom armén, och det som förut ansetts omöjligt, blev
nu en ganska vanlig sak. Fall av olydnad, våld,
avvikande från post och uraktlåtande av åligganden hörde
till ordningen för dagen. Utan tvivel hade Kornilovs
oförsiktiga uppträdande ett stort inflytande på
stämningen i armén, och alla följande företag av
bolsjevikerna funno däri en tacksam jordmån.

KAP. XIII.
Avgång från chefskapet för militärdistriktet.

Det är självklart, att tjänstemoralens förfall,
som delvis var en följd av det kornilovska
äventyret, inte kunde undgå att yttra sig hos
de ukrainska trupperna. Och det
framträdde mycket kraftigt.

Jag har redan anfört ett fall, då ett ukrainskt
kompani svek sin post och överlämnade de åt dess vård
anförtrodda fångarna åt sig själva. Liknande fall
förekommo mångenstädes.

Den självsvåldiga "ukrainiseringen" stack åter upp
huvudet, och angrepp gjordes mot militärkommandot.

I själva Kiev samlade ett råd av kända ukrainska
soldater, som i hela den ukrainska garnisonens namn
väckte förslag, att överste Oberutjevs befallningar icke
skulle åtlydas, därför att han var en fiende till Ukraina
och de ukrainska trupperna.

Ett sådant självrådigt uppträdande av oansvariga
personer måste naturligtvis locka andra till efterföljd.
Från många sidor framlades förslag än av ukrainska
regementsråd, än av olika ukrainska soldatgrupper, att
Oberutjev skulle avgå från sin post. Till och med den
12:te armékårens ukrainska rada väckte förslag i
samma riktning, ehuru denna armékår stod långt borta
från Kiev och icke kunde ha direkt vetskap om min
verksamhet, utan blott byggde på hörsagor av
oansvariga ukrainska uppviglare under denna tragiska tid.

Dylika förslag, särskilt de, som framkommo inom
militärdistriktets gränser, ställde mig inför en mycket
komplicerad fråga.

Naturligtvis kunde jag med maktmedel tvinga mina
befallningar till utförande, och en sådan kraft saknade
jag icke. Men om kraft överhuvud kan och bör
användas mot anarkistiska företeelser i allmänhet, voro dock
förhållandena här mer komplicerade.

Om jag förfor våldsamt mot de tredskande, som
uppträdde under ukrainsk flagg, riskerade jag att bli
klandrad för att jag i detta fall förde kampen icke mot
anarkistiska övergrepp av oansvariga personer, som
drogo med sig den föga självmedvetna massan i saknad
av urskilning och sakkännedom, utan mot den
nationella friheten och självbestämningsrätt. Jag,
socialrevolutionären, kunde omöjligt utsätta mig för en
sådan förebråelse och detta allra minst i Ukraina, vid
vilket land jag var så varmt fästad.

Jag beslöt att avgå, detta så mycket hellre, som jag
under denna upplösningsprocess inom armén till viss
grad var en lekboll för ödet. Jag hade fått bestämda
anvisningar, som fullkomligt överensstämde med min
egen åsikt, men vid sidan härav utfärdades
förordningar och bestämmelser, som stodo i motsägelse till de
förut givna. Jag fattade därför mitt beslut.

Jag inlämnade min avskedsansökan på telegrafisk
väg till överbefälhavaren vid den sydryska fronten och
till krigsministern. Härpå fick jag från dem båda —
Volodtjenko och Verchovskij — telegrafiskt svar, att
min ansökan omöjligt kunde bifallas, och jag
anmodades att stå kvar.

Jag reste då till Volodtjenko, min gamle skolkamrat,
och påvisade, att jag icke demissionerade av personliga
bevekelsegrunder, såsom t. ex. trötthet eller
missbelåtenhet, utan av motiv, som hade en generell karaktär,
därför att hela taktiken måste ändras. Principiellt
kunde jag icke ändra min ståndpunkt, och detta måste
leda till beklagliga följder. För min efterträdare kunde
nya riktlinjer uppdragas, och måhända sammanfölle de
med hans egna åsikter.

Några dagar senare kallades jag av krigsministern,
general Verchovskij, till Petrograd. Jag reste
oförtövat dit och utvecklade min mening för honom och
Kerenskij. Det lyckades mig också att övertyga dem om
att mitt fattade beslut var riktigt.

Jag tillåter mig här återgiva min ifrågavarande
rapport, som för resten, mot min önskan, redan varit
publicerad i prässen.

"Jag är djupt rörd av det förtroende, som de högsta
militärmyndigheterna visat mig i sitt svar på min
telegrafiska ansökan att bliva entledigad från posten som
befälhavare för Kievs militärdistrikt, och naturligtvis
har det varit mig mycket svårt att taga detta steg
under den kritiska period, som fosterlandet nu
genomlever. Men omständigheterna tvinga mig att upprepa
min anhållan om avsked så fort som möjligt, enär jag
icke längre kan behålla denna befattning.

Några dagar före inlämnande av min första
avskedsansökan utfärdade jag, i och för staden Tjernigovs
befrielse från trupptransporter, en förordning att den
2:dra bataljonen av det där förlagda 1:sta ukrainska
reservregementet skulle förflyttas till Kiev. Men den
20 september överräckte bataljonschefen till mig ett
’betänkande’, vari det hette: ’Enär i denna
förflyttning spåras en fientlig hållning gentemot den
ukrainska hären av de ryska krigsmyndigheterna, särskilt
Oberutjev, befälhavaren för Kievs militärdistrikt,
besluter bataljonskommittén att icke utföra denna order
förr än befallning därtill utfärdas av den ukrainska
härens generalkommitté’.

I samma dokument heter det vidare: ’Enär
befälhavaren för Kievs militärdistrikt, överste Oberutjev,
icke första gången har handlat mot den ukrainska
härens intressen, har bataljonskommittén i full
överensstämmelse med det ukrainska militärrådet beslutat, att
inga order av Oberutjev skola utföras utan bifall av
generalkommittén, samt förenar sin röst med sina
kamratera yrkande på att Oberutjev ofördröjligt avsättes
från sin militärpost’.

Av detta aktstycke (dess upphovsmän skall jag
ställa inför krigsrätt) framgår det sålunda tydligt, att
ukrainska truppdelar, förlagda inom det kievska
militärdistriktets gränser, icke önska lyda mina order utan
generalkommitténs samtycke, och att jag är
urståndsatt att bringa dessa befallningar i verkställighet, ty
alla sådana åtgärder från min sida betraktas som
attentat mot den nationella friheten och tjäna blott till att
stärka agitationen hos dessa oansvariga ukrainare, som
under loppet av flera månader ha bedrivit en agitation,
vilken strider mot frihetens och revolutionens intressen.
Det framgår ock därav, att det i Kiev vid sidan av min
officiella krigsmyndighet finnes en annan myndighet,
den oansvariga generalkommittén, samt att
samförstånd mellan dessa båda myndigheter för närvarande
synbarligt är en psykologisk omöjlighet, ty tack vare
den omständighet, att härens ukrainisering, trots
Kerenskijs bestämda instruktioner, har skett utan min
vetskap och mot min vilja genom enskilda förordningar,
som utfärdats än från högkvarteret, än av
krigsministeriet, framstår jag såsom den enda motståndaren till
ukrainiseringen, stående i vägen för andra
regeringsmyndigheters förordningar och därför utgörande ett
föremål för missnöje av vissa kretsar, som leda de
ukrainska trupperna mot mig. Just med min person,
icke med den ryska regeringen är förknippad
föreställningen om motståndet mot ukrainiseringen. Mot mig,
icke mot de ryska militärmyndigheternas politik i
allmänhet, föres den häftiga agitationen.

På grund härav tillåter jag mig uttrycka min
livliga övertygelse om att genom min avgång och genom
platsens besättande med en annan person, mot vilken
vissa oansvariga kretsar inom den ukrainska
generalkommittén och krigsrådet icke skola föra en så häftig
kampanj som mot mig, lugn skall kunna inträda i de
ukrainiserade truppdelarna och att dessa skola erkänna
den nya befälhavande myndigheten. Då skola ock
orsakerna till oordningar inom hären kunna undanröjas.

Jag anser nödigt tillägga, att ända till sista tiden
inga nationella slitningar ha förekommit inom
trupperna. Emellertid har den s. k. ukrainiseringen av
hären inom vissa truppdelar infört en fientlig ton, som
hotar att upplösa armén. Utan möjlighet att påtaga
mig ansvaret för följderna av en sådan nationell
upplösning, därför att jag har varit en motståndare till
denna ukrainisering såsom varande otidsenlig och har
stått ensam i detta avseende, kan jag icke kvarstå på
denna post och anhåller därför om mitt entledigande
och om platsens besättande med en person, mot vilken
trupperna ej hysa någon fördom. Kanske skall detta
försvaga ukrainiseringens skadliga inflytande.

Men anseende omöjligt att för närvarande bliva
helt befriad från krigstjänsten, anhåller jag, att den
provisoriska regeringen måtte finna användning för
min speciella kompetens i fråga om det högre
artilleriväsendet."

Kerenskij och Verchovskij gingo, som nämnt, in på
mitt förslag, och jag blev entledigad från
militärbefattningen i Kiev. Jag ämnade återvända till Kiev
för att göra förberedelser för överflyttande av mina
ämbetsåligganden till den ännu icke utnämnde
efterträdaren. Men till Kiev lyckades jag ej komma under den
närmaste tiden.

KAP. XIV.
Delegerad för exekutivkommittén av
bondedeputeradenas råd på konferensen
i Köpenhamn.

Jag kunde icke återvända till Kiev
omedelbart efter att frågan om mitt avsked hade
avgjorts, utan först då jag hade fått något
mer speciellt uppdrag. Men denna resa
blev ej av.

När jag underrättade mina vänner i Petrograd om
mitt avskedstagande, uppsöktes jag av Vjera
Nikolajevna Figner, som alltifrån ungdomstiden hade
hängivit sig åt revolutionen och tillbragt 20 år i
Schlüsselburg efter att rätt länge ha suttit i Petropavlovska
fästningens rannsakningshäkte. Det var samma Figner,
som på 80-talet arbetat i Narodnaja Voljas parti och
med framgång skapat en militärisk
revolutionsorganisation.

— Konstantin Michajlovitj, sade hon åt mig, ni
tycks nu vara fri. I dessa dagar sammanträder i
Köpenhamn en konferens rörande utväxling av
krigsfångar. Ni måste bliva ordförande i
bondedeputationernas råd. Man hade föreslagit mig, men av flera skäl
kan jag icke resa dit. Därför föreslår jag er att resa
i stället, därför att ni har varit verksam i understödet
åt krigsfångar, känner deras behov och kan
representera den stora massans intressen på denna konferens.

Jag funderade på förslaget. Jag visste, att Vjera
Nikolajevna redan hade blivit invald i det
republikanska rådet och måste lämna det för henne så kära
understödsarbetet för krigsfångarna, därför att den
konstituerande församlingen snart skulle inkallas och hon
måste deltaga i det förberedande arbetet härför.

Denna resa hade verkligen något lockande för mig.
Att bliva ordförande för bondedeputationernas råd på
denna internationella konferens var en ära, som man
icke kunde undandraga sig. Dessutom låg det för mig
något sympatiskt i värvet att deltaga i denna
konferens, som hade till uppgift att utväxla krigsfångar
och lindra dessa miljoner krigsoffers sorgliga lott. Jag
samtyckte därför.

Min kandidatur, framställd av Vjera Nikolajevna,
fann anklang, och jag blev vald. Det kändes dock tungt
att icke genast få återvända till Kiev, som var mig så
kärt, fast jag där på sista tiden hade haft ganska
tråkiga erfarenheter. Förberedelser för resan vidtogos, och
jag måste sätta mig in i de frågor, som
centralkommittén ämnade framlägga på konferensen. Min bristande
insikt i franska — konferensens officiella språk —
hoppades jag kunna ersätta genom tolk.

Valet av delegerade företogs, och jag avreste i
sällskap med två invalider, en officer och en soldat.

Jag lämnade fosterlandet i en upprörd tid, då
möjligheten av nya förvecklingar låg i luften och då det
nyss bildade provisoriska rådet av den ryska republiken
gjorde många otillfredsställda. Men bort med mörka
tankar! Min sunda optimism svek mig ej heller nu.

Vid tull- och passvisitationen i Torneå erinrade jag
mig, huru ängslig jag hade varit för åtta månader
sedan, då jag överskred gränsen i motsatt riktning. Jag
mindes också, huru jag som ung officer i ett liknande
fall passerat genom lederna av strängt granskande
gendarmer.

Nu åter reste jag med diplomatpass, fullkomligt
trygg. Man må därför icke tro, att det var någon
lättnad i passformaliteterna. Långt därifrån!

Slutligen var jag ombord på en liten ångbåt, som över
älven förde mig till Haparanda. Då jag i januari
tillryggalagt samma sträcka, hade släden snabbt och lätt
glidit fram över isen en kall, men solig vinterdag. Nu
åter var det ruskigt väder på en smutsig ångbåt.

I Haparanda frapperades jag av ordningen och den
lindriga passrevisionen. På järnvägsstationen fingo vi
också genast brödkort.

Under resan genom Finland sades det oss, att vi på
en station måste skaffa oss brödkort. Vi ställde upp
oss i en lång kö och väntade på att de skulle lämnas ut.
Men det ringde tredje gången, vi måste rusa in i
vagnarna, och de flesta av oss blevo utan brödkort i
Finland. Men annorlunda var det i Sverige. När jag
första gången reste från Kristiania till Stockholm och
tåget rastade i Charlottenberg, kom man in i kupéerna
och delade ut brödkort åt passagerarna.

Från Stockholm bar det av till Malmö, en färd som
påminde mig om resan från Newyork. En passagerare på
ångbåten, norrman till nationaliteten, hade då sjungit
en visa på norska om trekungamötet i Malmö. Jag
begrep visserligen icke orden, men av åhörarnas
förtjusning och skrattsalvor kunde jag förstå, att visan måtte
ha varit mycket lustig. Och namnet Malmö inpräglade
sig i mitt minne, därför att varje strof slutade med
denna refräng.

Åter tullvisitation och passrevidering, som man nu
hade blivit van vid, och äntligen voro vi framme i
Köpenhamn efter två timmars färd över Sundet.

Trots två veckors vistelse i den danska huvudstaden
hann jag dock alls icke lära känna den, ty tiden
upptogs med arbete i kommittéer, därför att saken
brådskade. Av konferensens beslut berodde ju miljoner
krigsfångars öde samt otaliga anförvanters, vilka med
otålighet bidade underrättelser om dem.

Här är icke platsen att tala om konferensens arbete
i alla dess detaljer. Jag kan dock icke låta bli att
framhålla, med vilket livligt intresse och välvilja
danskarna förhöllo sig till konferensen, och detta kom sig
väl icke minst därav, att den arbetade så skyndsamt.

Förutom danskar och representanter för Röda
korset deltogo ombud från Rumänien, Ryssland,
Österrike-Ungern, Tyskland och Turkiet. Det behöver ej sägas,
att det bland dessa delegerade från fientliga makter
icke rådde det minsta groll. Alla hade ju kommit dit i
samma människovänliga syfte.

Ehuru vi icke enade oss i alla frågor och många
problem icke blevo lösta, var dock det, som
konferensen utförde, ett stort plus i förbättrandet av
krigsfångarnas ställning, och genom konferensen
banades väg för ytterligare förbättringar.

I en fråga lyckades man ej komma till enighet, den
gällde fångarnas arbete och arbetstid. De flesta
förslag, som i denna fråga väcktes av den ryska
delegationen, godkändes varken av österrikarna eller tyskarna.
Varken fixerandet av bestämd arbetstid eller
inskränkning av särskilt betungande arbete eller fastställande
av invaliditet, åsamkad genom krigsfångars arbete,
kunde lösas tillfredsställande, huru energiskt de ryska
ombuden än yrkade därpå.

En annan viktig fråga rörde transporten. Då
existerade ju blott en väg för utväxling av krigsfångar,
och den gick över Sverige—Finland. Men även det var
en lång och dyrbar väg. Och varken Sverige eller
Finland kunde under nuvarande förhållanden garantera en
sådan masstransport av fångar, som föreslogs och även
antogs av konferensen. Nu föreslogo österrikarna och
tyskarna, att den fortsatta utväxlingen av fångar skulle
ske från någon punkt på fronten. Dessutom väckte
österrikarna förslag om utväxling av alla krigsfångar,
som varit i fångenskap mer än två år.

Dessa båda frågor hunno icke utredas på
konferensen, emedan representanten för det ryska
krigsministeriet hade fått kategorisk befallning att icke ställa
denna fråga under debatt på konferensen. Jag kunde
då naturligtvis ej heller upptaga den till beprövning.
Icke dess mindre ansåg jag mig ej kunna förbigå den
med tystnad, och när frågan för andra gången hade
blivit väckt av Österrikes representant, avgav jag vid ett
sammanträde i plenum följande förklaring:

— På denna konferens uppträder jag som
representant för den ryska revolutionsdemokratien i min
egenskap av ombud för bonderådet, och som sådan har jag
blott ett enda mandat: att göra allt möjligt för att
lindra nöden för så stora massor krigsfångar som
möjligt från alla länder utan undantag. Jag anser, att
fångar, som vistats i krigsfångenskap mer än två år,
äro så utslitna och lidande, att de icke längre kunna
betraktas som fullt friska, och att de därför borde
hemskickas. Detta skulle ge många miljoner människor i
alla krigförande länder möjlighet att andas ut och vore
en oundgänglig akt av humanitet gent emot dessa offer
för det grymma, vanvettiga kriget. Och därför hade
jag gärna anslutit mig till den österrikisk-ungerska
delegationens förslag om utväxling av sådana, som råkat
i fångenskap före 1 maj 1915. Men jag kan ändå icke
göra det, därför att min kamrat i den ryska
delegationen, general Kalinovskij, har bestämda order i denna
punkt, liksom ock rörande krigsfångars transportering
över fronten. Jag hör till de grupper inom
revolutionsdemokratien, som anse det för sin plikt att giva varje
understöd åt den provisoriska regeringen, som
eftersträvar alla folks välfärd i Ryssland, liksom alla andra
nationers. Jag kan därför icke taga del i debatteringen
av denna fråga nu, ehuru jag för min personliga del
anser de påtänkta åtgärderna gagneliga. Men efter
återkomsten till Ryssland skall jag söka klargöra saken
och göra mitt bästa för att den provisoriska regeringen
skall grundligt undersöka denna fråga, så att den blir
löst till största möjliga fördel för så många människor
som möjligt.

— Ehuru jag sålunda nu icke anser lämpligt, att
denna fråga behandlas, måste jag dock uttala som min
personliga mening, att den bör lösas på följande
villkor: för det första att den icke avgöres enbart mellan
Ryssland och Österrike-Ungarn, utan omfattar alla de
krigförande länderna; för det andra att utväxlingen
sker icke kvantitativt lika, huvud mot huvud, utan att
alla krigsfångar, som tillbragt mer än två år i
fångenskap, utan undantag befrias och skickas hem så fort
som möjligt; för det tredje att alla dessa länder måtte
förplikta sig att icke använda dessa f. d. krigsfångar,
vare sig vid fronten eller i övningsläger, samt att dessa
förpliktelsers fullgörande ställes under kontroll av
neutrala delegerade.

— Först på dessa villkor kan jag som representant
för den ryska revolutionsdemokratien få möjlighet att
vidtaga alla åtgärder för att framlägga denna fråga i
hela dess vidd för den provisoriska regeringen. I
annat fall blir denna sak en enskild överenskommelse
mellan Ryssland och Österrike-Ungern, om
Österrike-Ungerns bundsförvanter icke kunna ena sig i denna
punkt.

Det blev mig icke förunnat att utföra detta värv.

Över mitt fosterland brusade fram en orkan av
tilldragelser, som sopade bort den provisoriska regeringen.
Jag hade ingen att hålla mig till; till och med
bonderådet blev upplöst, och jag stod där isolerad. Vid
fronten togo händelserna en sådan vändning, att själva
frågan hotade falla. Nu kunna de tysk-österrikiska
krigsfångarna kanske snart obehindrat överskrida gränsen
och fylla luckorna i de glesnade lederna i väster. Men
en sådan lösning av frågan kunde jag icke förlika mig
med.

Innan jag lämnar Köpenhamn, måste jag dröja vid
en detalj i krigsfångarnas liv.

Jag minns den tid, då, trots allt bråk och alla
föreställningar om nödvändigheten att bättra våra
krigsfångars läge genom att åtminstone flytta de
lungsiktiga till neutrala länder för hälsans återvinnande,
såsom fransmän och engelsmän gjorde för sina fångar,
den gamla regeringen i Ryssland enligt
polisdepartementets beslut icke vågade förfara på samma sätt av
fruktan för propaganda i de neutrala länderna.

Men efter den stora inre omvälvningen sjönk
polisdepartementets inflytande, och det unga, revolutionära
Rysslands provisoriska regering förverkligade slutligen
de förhoppningar, som hysts av dem, vilka kommit i
någon beröring med krigsfångar och kände till deras
tunga liv. Den sökte avhjälpa den värsta nöden, och
om hjälpen åt krigsfångarna i lägren icke sköt fart
efter revolutionens utbrott, utan rent av tycktes
försvagas, var det ändå endast revolutionen, som kunde hjälpa
våra fångar i fråga om internering. Hon lyckades
åtminstone rädda en del krigsfångar från de tyska
och österrikiska fånglägren och möjliggöra en mänsklig
existens för dem. Grannländerna Danmark och Norge
öppnade gästvänligt sina portar och gåvo tak över
huvudet åt våra martyrer.

Nära den lilla staden Horsered råkade jag träffa
några av våra krigsfångar. Orten hade ännu vid årets
början varit omgiven av en tät skog, men så fort frågan
om ryska krigsfångars internering i Danmark blev
avgjord, genljöd det i skogen av yxor, spadar och sågar.
Där växte med ens upp ett kultursamhälle. Där stå
tio baracker, bekvämt inredda för bostäder och försedda
med vattenledning, elektrisk belysning m. m.; stora
rum och matsalar, förträffligt operationsrum — allt
inrättat för fångarna, som här trivdes mycket bra. Hela
anstalten hade krävt 5—6 miljoner kronor på den
danska statens bekostnad utan minsta understöd från ryskt
håll. Det är tal om att den efter krigets slut skall
upplåtas för något välgörande ändamål, t. ex. barn- eller
ålderdomshem.

Men tillsvidare dväljas krigsfångar där.

Det var en underbart angenäm utflykt dit. Danska
krigsministeriet hade ställt automobiler till vårt
förfogande, och vi flögo fram på den präktiga landsvägen
mellan lunder och över fält. I förbigående sagt, en
automobilresa i Danmark är nu ett sällsynt nöje, ty det
är ont om bensin, och den lämnas endast ut på kort åt
ett fåtal.

Vi mottogos med oförställd glädje. Och inte
underligt, ty där bodde ju officerare och soldater, som ryckts
från fädernetorvan och längtade efter nyheter från
hemlandet. Nu fingo de ju tala med landsmän, som
kommit direkt från Ryssland. Vi å vår sida voro
naturligtvis intresserade att se deras tillfälliga
vistelseort och få en inblick i deras husliga liv. Allt var
förträffligt. Kosten lämnade intet övrigt att önska och
uppvisade glänsade resultat: några av de internerade
hade repat sig så bra, att de redan på ett par månader
ökat 20 kilogram i kroppsvikt! Somliga hade dock
kommit dit i så uselt skick, att de knappast kunde stå
på benen. Alla krigsfångar uttryckte också sin
förtjusning över det mottagande, de rönte i Danmark allt
ifrån den första dagen. Det enda klagomål, som jag
hörde, kom sig därav att de internerade icke ville arbeta
ens för egen räkning utan särskild gottgörelse. Och
detta, fastän de som krigsfångar fingo en viss summa.
När jag på kvällen besökte köket, sade mig en kock,
att de för sitt arbete fingo en halv krona om dagen. Så
var det ock med allt annat arbete i lägret.

Jag tillstår, att jag skämdes å mina landsmäns
vägnar, när danskarna talade om detta för mig och bland
annat anförde, att fångarna inte ens gitte gräva upp
potatis åt sig själva utan betalning. Jag kunde ej
framstamma ett enda ord till deras urskuldande.

Här möttes ryssar från vitt skilda håll — de allra
flesta med sorgliga minnen från fångenskapen, andra
med färska intryck från det revolutionära Ryssland.
Somliga levde i det förflutna, andra i det nuvarande,
och detta var nog för att vi skulle få livlig kontakt med
varandra och tillbringa dagen under angenämt
samspråk.

På aftonen var supé och musikalisk underhållning,
arrangerad av officerare, därför att en liten skara
invalider nästa dag skulle hemsändas till Ryssland.
Nästa dag blev det allvarliga samtal med tyskar och
österrikare rörande utväxling av krigsfångar. Men vi
tordes ej längre missbruka den danske officers
älskvärda tålamod, vilken hade kört oss hit med
automobilen, och togo avsked av våra nya vänner.

Alla de här internerade fingo återvända hem — det
var det enda synliga resultatet av vår konferens. Då
jag sedan kom till Stockholm, träffade jag en och
annan, som måste dröja där på grund av tilldragelserna i
Ryssland. Huru skulle det unga Ryssland mottaga
dessa sina söner, som förhoppningsfulla återvände
efter att ha offrat allt i kampen för fosterlandet?...

Efter konferensens slut avreste jag till Kristiania
för att även där studera krigsfångarna och medtog ett
angenämt minne av Amalienborg, där våra
överläggningar hade hållits. I Norge hölls också en konferens
om krigsfångarna, och överläggningar fördes med
tyska och österrikiska ombud. Norrmännen visade också
mycken gästfrihet mot krigsfångarna. Tyvärr hann
jag icke taga något norskt fångläger i betraktande,
men min kamrat besökte ett soldatläger och trivdes så
bra där, att han var benägen att återkomma dit och
vila ut.

Ett varmt tack till våra norska vänner för all
uppmärksamhet och omsorg för våra lidande bröder!
Under konferensen i Kristiania voro norrmännen
synnerligen tillmötesgående och sökte under förhandlingarna
utjämna misshälligheter till allmän belåtenhet.

Från Kristiania styrdes kosan till Stockholm, där
vi hade rådplägningar med svenska Röda korset,
huvudsakligen rörande transporten. Frågorna blevo snart
avgjorda, ty svenskarna önskade så fort som möjligt
ordna transportväsendet. Huru det nu skulle kunna
utföras, är dock en annan sak, ty läget i Ryssland är
för närvarande sådant, att man där ej har tid för
sådana viktiga spörsmål. I Sverige råkade jag få se ett
invalidtåg från Österrike och Tyskland. Jag skall
aldrig glömma den vänliga omvårdnad, som mina
stackars landsmän rönte i Sverge, och det ryska folket skall
ej heller glömma den. I Stockholm nödgades vi
kvarstanna tillsvidare, och under de lediga stunderna i detta
gästfria land har jag nedkastat dessa fragmentariska
erinringar på papperet. Och må de ej upptagas allt
för obenäget!

Jag har icke åtagit mig att skriva den ryska
revolutionens historia, jag har blott velat skildra, vad jag
har sett och erfarit. Att skriva revolutionens historia
är för tidigt, ty den är ännu icke avslutad. Det är
framtidens historieskrivare förbehållet att avslöja de
hemligheter, vari den för närvarande är insvept. Om
deras blickar då händelsevis skulle falla på denna bok
och de häri kunde finna något, som kunde bringa
klarhet i någon detalj, skall jag anse, att min ringa möda
icke har varit alldeles förspild.

Huru svår kris vi än geonmleva för närvarande,
böra vi dock icke misströsta om en lycklig utgång av
den ryska revolutionen, ty folkets sunda förnuft och
kärleken till fosterlandet skola väl ändå förr eller
senare bringa utvecklingen i en god riktning, så att det
nya Ryssland kan återuppbyggas på säker grund.

För alla dem, som under revolutionen vistades i
Ryssland och deltogo i de skiftesrika händelserna, var
det tydligt, att denna revolution, som hade börjat så
lovande, måste genomgå ett hemskt och blodigt skede,
för vilket skulden faller på vissa oroliga element, som
kommit för sent och voro förbittrade över att
revolutionen utfördes utan deras görande och låtande och som
därför ville "fördjupa" revolutionen. För detta syfte
begagnade de sig av lätt hänförda och lätt vilseförda
folkmassor genom slagord, som voro täckeliga både för
alla de medborgare, som voro utledsna på kriget, och
dem, som i alla tider haft olust till krig, både under den
gamla regimen och den nya, och varken ville försvara
det ruttna tsariska Ryssland eller det nya
revolutionära, vilket dock på så kort tid hunnit skapa så många
medborgerliga rättigheter.

Revolutionen hade begynt löftesrikt och fagert. Det
behövdes blott ett allvarligt ord, för att den gamla
regeringen, som hade fört Ryssland till undergångens
brant, skulle bliva tvungen att åtlyda denna befallning
och avgå utan motstånd. Därför utfördes ock
omvälvningen nästan utan blodsutgjutelse och offer. Den
gamla, utlevade samhällsordningen föll som en murken
gren. Däruti ligger just den ryska revolutionens
fägring. Den timade i rätta ögonblicket och motsvarade
den allmänna stämningen, allas förhoppningar. Med
vilken hänförelse mottogs icke underrättelsen härom!

Jag har kommit i beröring med personer av de mest,
olika politiska åskådningssätt och temperament, men
av ingen hörde jag ett enda ord av klander mot
revolutionens upphovsmän, att det skedda var onödigt eller
otidsenligt. Nej, överallt idel glädje och förtjusning.
Man behövde blott kasta en blick på de storartade
demonstrationerna, som föranstaltades för att hälsa den
stora omvälvningen. Människomassor i tiotusendetal
trängdes på gatorna och gåvo uttryck åt sina sympatier
för de nybildade revolutionära organisationerna och
organen. Och dessa hopar, som förut alltid skingrats
av polisen, tågade nu i ordnade led utan att det minsta
olycksfall inträffade. Denna ovanliga företeelse i det
ryska folkets liv visade, med vilken allvarlig glädje
frihetsprincipernas förverkligande hälsades av det ryska
folket.

Det såg ut, som om Ryssland, förtryckt genom
århundradens träldom, ändå kunde anamma denna frihet
utan svårare skakningar och vänja sig vid ett liv i
frihet. Efter segerruset skulle man bygga upp ett nytt
samhällsskick, nödvändigt och lyckobringande för alla
de nationaliteter, som bo inom Rysslands gränser, men
ock till välsignelse för alla andra folk, vilkas normala
utveckling icke kunde undgå att påverkas av närheten
till ett land, där sekelgammalt slaveri ännu icke var
avskaffat.

Men folkens frihet köpes ej för billigt pris och utan
offer. Det skulle ha varit den största naivitet att tro,
att Ryssland kunde uppvisa det i historien oerhörda
exemplet på en lätt genomförd befrielse från slaveri
och övergång till ett nytt, fritt liv, så skönt som
revolutionen ställde i utsikt vid sin första början. Nej,
kalken måste tömmas till dräggen.

Det nya Ryssland hade ingenting att frukta av en
motrevolution, av en resning av den gamla regimen,
som var missnöjd med de nya männens framträdande.
Dessa redan förbrukade krafter hade ingen mark att
stå på och ingen att hålla sig till, ty alla hade blivit
utledsna på det gamla godtycket. En motrevolution i
ordets vanliga betydelse hotade ej det unga Ryssland.

För det unga Ryssland hotade ej heller någon fara
från revolutionära äventyrares sida att åstadkomma en
permanent revolution, ehuru dessa sökte stödja sig på
stora massor av det upprörda folk, åt vilka de
slungade ut mycket lättfattliga och kärkomna slagord.
Jag vågar fasthålla vid denna övertygelse även nu, när
Ryssland genomgår en fruktansvärd kris, då inbördes
krig rasar på gatorna i många städer och anarkien
hotar att dränka allt i blod. Jag gör detta, därför att jag
icke kan övergiva tron, att hypnosen skall gå över och
att strävandet till ett sunt, normalt liv slutligen skall
förmå landet att sluta med det inbördes splitet och
återställa den ordning, som är nödvändig för danandet av
verkligt fria medborgare i det nya Ryssland.

Detta övergångsskede har varit nödvändigt, ty vi
voro ännu för litet utvecklade i kulturellt hänseende
och för länge kvävda av den gamla regeringen för att
med ens kunna giva folket bildning och göra det
delaktigt av verklig kultur. Och nu måste detta folk sota
för den gamla tsariska regeringens synder genom att
gjuta sitt blod i detta inbördeskrig, som dessa
revolutionära äventyrare framkallat.

Men om jag icke ser någon allvarsam fara för
frihetens och omvälvningens sak i dessa rebelliska
förlöpningar till vänster eller höger, tror jag dock, att en
mycket svår och överhängande fara hotar.

En fortsatt rättslöshet hos det ryska folket kan ej
undgå att lämna djupa spår efter sig i dess liv. Och
dessa yttringar skola länge göra sig kännbara efter
revolutionen i många avseenden.

Vanan att arbeta under tvång eller hot har också
satt märke i folkets moral och uppfattning. Om nu
träldomens bojor plötsligt lossas och Rysslands folk
hugnas med en massa rättigheter, måste detta hos olika
samhällslager naturligtvis skapa mycket olika
uppfattningar. Därav har jag riklig erfarenhet både som
militärkommissarie och militärbefälhavare.

Till mig kom var och en, som hade något på hjärtat
— den åldrige generalen och den nybakade fänriken,
soldaten från fronten, väderbiten, solbränd och
dödstrött, och den nyss inskrivne rekryten, officerare och
arbetare med hustrur, bankirer och näringsidkare. De
kommo än för privata angelägenheter, än på uppdrag
av organisationer, kommittéer och råd. Men alla —
fröken i hatt eller arbeterskan i ylleduk, snobben i
eleganta kläder eller hantverkaren i blus — hade ett och
samma krav: Giv! Alla medborgare och
medborgarinnor, som uppsökte mig, upprepade ständigt: "Vi ha
rätt att få detta. Ni är skyldig att uppfylla våra
fordringar" o. s. v.

Men ingen av alla dessa föll det någonsin in, att för
medborgare existera icke blott rättigheter, utan ock
skyldigheter, att, ju större de förra äro, desto större
måste ock de senare vara, och att just den nya
samhällsordningen i det unga Ryssland kräver av alla den
största kraftansträngning för det allmänna bästa med
bringande av stora offer för egen del.

Just i den omständighet, att den stora massan
medborgare av revolutionen har fått en uppfattning om
rättigheter, icke om skyldigheter, ser jag den största faran
för friheten och för revolutionen själv. Härigenom
förklaras den öppet proklamerade lösen: "krossa så
mycket som möjligt!" Härigenom förklaras ock de stegrade
kraven av kroppsarbetarna på utomordentligt höjda
arbetslöner och minskning av arbetstiden samt de
nationella ansträngningarna att omedelbart införa autonomi
i alla förvaltningsgrenar och former, innan den
konstituerande församlingen ännu har fattat sina beslut. Men
denna har tills vidare blivit undanskjuten genom
bolsjevikernas hänsynslösa uppträdande. Härigenom
förklaras slutligen omöjligheten att, trots alla allvarsamma
ansatser från de ledandes sida återställa en förnuftig
disciplin inom trupperna, grundad icke blott på fruktan
för bestraffning, utan ock på medvetande av plikten
gent emot land och folk. Ja, mycket annat i vårt liv
kan härledas ur samma källa.

Men även om för närvarande folkets blod vettlöst
gjutes i inbördes krig, får man icke förlora tron på den
revolutionära rättvisans seger. Det förflutnas
lärdomar kunna icke gå spårlöst förbi, och ur dess spillror
skall den framtida byggnaden resa sig. En återgång
till det gamla är omöjlig, och nycklarna till lyckan äro
i folkets egna händer. Det skall vid slutuppgörelsen
icke avvika från den rätta vägen.

Låt oss nu kasta en flyktig blick på den sista
revolutionens förlopp.

"Smolnyj institutet ser i dag ut som en belägrad
fästning, färdig att vid första signal avslå varje
stormning. Byggnaden är omgiven av kulsprutor.
Kulsprutor titta fram genom fönsterna i andra och tredje
våningen. Runt omkring är artilleri uppställt."

Så skildrade ryska tidningar den 25 okt. (8 nov.)
den revolutionära stabens krigsförberedelser för
bolsjevikernas attentat att tillvälla sig makten.

Något dylikt förekom icke vid Tauriska palatset
i februari (mars), då den kejserliga makten
avskaffades och avlöstes av den revolutionära myndigheten,
då deportationerna och självsvåldet ersattes av folklig
frihet.

De trupper, som under de stora revolutionsdagarna
uppträdde i Tauriska palatset, voro nästan uteslutande
soldater och officerare, som på eget initiativ begivit sig
dit för att betyga den nya regeringen sin trohet och
understödja densamma.

Jag var i Petrograd varken vid den stora
revolutionens utbrott eller vid bolsjevikernas statskupp, utan
har betraktat dessa tilldragelser på långt avstånd: i det
förra fallet från södra Ryssland, där brödrablod nu
gjutes, i det senare från det fredliga och lugna Sverige,
där jag har nödgats stanna under dessa upprörda tider,
tills bättre förhållanden inträda. Jag kan därför icke
skildra dessa tilldragelser som åsyna vittne, och tiden
är ännu icke inne att bedöma dem till deras värde. Jag
vill här blott uppdraga några paralleller.

Februarirevolutionen, som störtade den gamla
regimen, företogs utan förberedelser och väpnade styrkor,
varemot novemberrevolutionen endast kunde genomföras
medels hopande av utomordentliga stridskrafter som
medel att värna statskuppens ledare, icke den folkliga
friheten själv. Den förra förbereddes i allsköns tysthet
på det för ryska revolutionärer karaktäristiska sättet
att arbeta i det fördolda, varemot novemberrevolutionen
från första början låg i öppen dag. Det talades om den
både i prässen och på offentliga samt enskilda
folkmöten. Detta betyder, att man i det förra fallet alls
icke kunde på förhand inverka på massornas stämning,
varemot man i det senare fallet gjorde allt för att söka
skapa en s. k. allmän mening genom att utslunga
slagord, som kunde slå an på den stora massan.

Och det sakförhållandet, att den gamla regimens
störtande försiggick så lätt och väckte så stor glädje,
att det ej fanns plats för våldshandlingar, visar tydligt,
att de livsprinciper, som då förkunnades, voro uttryck
för förhoppningar hos ett helt folk utan undantag och
att denna rörelse hade sitt stöd hos breda samhällslager
i hela Ryssland. Den nya omstörtningens män
förkunnade visserligen högljutt, att de också stödde sig på hela
folket, och ändå måste de omgiva sig med
pansarautomobiler, kulsprutor och väpnade soldathopar. Blod göts
mångenstädes. I den förra revolutionen kom en stark
folkkänsla spontant till utbrott, i den senare
omstörtningen spårades blott symptomen av en revolutionär
äventyrslusta, som måste föra det redan nog lidande
landet — om icke till undergång, så åtminstone till nya
prövningar och sätta den nyförvärvade, späda friheten
på spel.

Och om tidender nu komma från Ryssland om
bolsjevikernas seger och stärkandet av deras makt, som
ingalunda är liktydig med de socialistiska och
demokratiska elementens i Ryssland, skall detta visa, att vi
måhända måste överskrida en gräns, bortom vilken ett
stort folks fria liv hotar att avbrytas.

Bolsjevikerna ha utfärdat mycket lockande
lystringsord för att få den stora massan med sig. Ett
sådant är: fred, och det kan locka många med sig. Ett
annat är: omedelbart upphävande av den privata
äganderätten till jord, och det är ock en ljuv lockton. Något
mer grumligt, men i allt fall mycket förföriskt är det
svävande löftet om att arbetarna skola få utöva kontroll
på all produktion. Till stora grupper av det ryska
folket — soldater, bönder och arbetare — ha bolsjevismens
ledare utfärdat sådana falska växlar och reverser, som
de naturligtvis aldrig skola kunna inlösa. Och om man
blott lämnade dem i fred, skulle de inom några få
veckor ha överlevt sig själva, och de folkmassor, som blivit
blint ledda och förda bakom ljuset genom dem, skulle
slita dem i stycken, ty löften förplikta.

Och vid första anblicken kunde det ju se ut, som om
man icke behövde gå till kamp mot bolsjevismen och
frånryckt den en makt, som ändå skall bereda dess
egen undergång. Om man gjorde det, skulle den kunna
få anledning säga, att man icke har givit dem möjlighet
att "rädda Ryssland" och "lyckliggöra världen". Och
om ett våldsamt uppträdande mot bolsjevikerna krävde
stora offer, bleve detta för dyrköpt, därför att folkets
blod måste gjutas ännu ymnigare under inbördes krig.

Men må telegrafen meddela nya segrar för
bolsjevismen — man får ändå icke förlora övertygelsen, att
detta hopplösa äventyr måste sluta med nederlag.

En mer eller mindre konstlad förlängning av den
bolsjevikiska revolten kan endast leda därhän, att, som
ordspråket säger, käppen vrider sig åt ett annat håll
och träffar både herre och dräng, så att den stora ryska
revolutionens tryggande uppakjutes. Och det är just
vad bolsjevikerna vilja.

Om de ärliga bolsjevikerna verkligen icke ville detta,
skulle många av dem, som ställt sig i deras led efter 1
mars, redan ha avlagt sina polis- och gendarmuniformer.

Ännu en omständighet, varmed bolsjevikerna söka
rättfärdiga sitt tillvägagående, är deras proklamation
om kampen för den konstituerande församlingen. De
försäkra nämligen, att de yrka på dess konstituerande
så fort som möjligt. I och för sig är ju detta en god
lösen, ty denna sak är i sanning en tvingande
nödvändighet, för att det utmattade landet skall kunna komma
ut ur detta olidliga läge.

Men hur har det gått i verkligheten?

En lag om valen till den konstituerande
församlingen utarbetades, antogs och publicerades. En
mycket komplicerad valmekanism konstruerades.
Förändringar infördes enligt kraven av den eller den gruppen,
som kände sig förbigången eller tillbakasatt.
Valperioderna fastställdes, och tiden för den konstituerande
församlingens öppnande fixerades.

Men så tillskansade bolsjevikerna sig makten
plötsligt i början av november, det blodiga inbördeskriget
bröt ut, och den konstituerande församlingen blev
fortfarande en hägring. Och huru skulle man kunnat
företaga val i denna abnorma tid, som Ryssland nu
genomlevde, under trycket av mordiska bajonetter och med
fullständig brist på garantier, församlingsrätt och
pressfrihet?

Något obegripligt, nästan vettlöst tycker man sig
finna och känna i detta äventyr, som av ett misstag
kallats "den nya ryska revolutionen".

Det petrogradska rådet av arbetar- och
soldatdeputerade, vars initiativ man har att tacka för detta försök
att omstörta och gripa makten, bragte det därhän, att
denna statskupp framkallade det oväntade öppnandet
av rådens rådsförsamling.

Detta skedde i strid med den tydligt och bestämt
uttalade viljan hos alla folkrepresentanter och råd i
skepnad av de verkställande kommittéerna av arbetar-,
soldat- och bondedeputerade, som bestämt hade uttalat sig
mot denna församling. En mängd militär- och
garnisonsorganisationer både vid fronterna och i inlandet
hade också tydligt låtit förstå, att utlysandet av en
sådan församling just nu, nästan dagen före öppnandet
av den stora konstituerande församlingen, vore
otidsenligt. Hela den socialistiska pressen hade enhälligt
framhållit dess meningslöshet. Men det hjälpte inte.
Församlingen blev utlyst, och en del delegerade infunno
sig. Petrogradska rådet måste ovillkorligen rycka till
sig makten för att överlämna den åt rådsförsamlingen,
som ännu icke hunnit uttala sig om, huruvida den fann
lämpligt och gagneligt för revolutionens och
demokratiens intressen, att denna omvälvning skedde, särskilt
just nu, fyra veckor före öppnandet av den
konstituerande församlingen, som ensam var det ryska landets
lagliga herre.

Ännu en sak. Bolsjevikerna ha utspritt ett rykte,
att den provisoriska koalitionsregeringen vore sinnad
att utlämna Petrograd åt tyskarna, men att de,
bolsjevikerna, ej skulle tillåta detta, utan försvara Petrograd
mot varje anfall. Detta var naturligtvis blott en fint,
som kunde lura några synnerligt naiva människor, men
talet om huvudstadens utlämnande och bolsjevikernas
tillämnade försvar har ändå övergått till en legend.

Jag tillåter mig att sluta dessa erinringar med några
tankar, som jag nedkastade på papperet, då jag fick de
första underrättelserna om den sista omvälvningen och
om den nya "regeringens" huvudlösa åtgärder.

Bland de många känslor, som dallrat inom mig, när
jag hört talas om det, som skett och sker där borta i
hemlandet, är den starkaste känslan — blygsel.

Jag blyges för att mitt land har tillåtit sig det
nesliga att underordna sig en hop oansvariga äventyrare.
Jag blyges över att dessa kunna hålla sig vid makten
och diktera sin vilja icke blott för de föga
självmedvetna ryssarna, utan ock för hela världen.

Och när jag läst om publiceringen av de hemliga
traktaterna mellan Ryssland och ententemakterna, har
jag blygts för denna svekfulla handling, ehuru jag alls
icke är en vän av hemliga diplomatiska
överenskommelser. Om den nyaste revolutionens ledare samtidigt
med publicerandet av dessa handlingar även hade
offentliggjort liknande handlingar rörande
överenskommelser mellan Ryssland och Tyskland jämte dess
allierade, skulle mindre ha varit att invända däremot. Men
tyska papper kunde de icke komma åt. Därför kunde
de endast göra, vad som var komprometterande blott för
den ena parten. Däruti ligger redan något förrädiskt,
och jag skäms att i spetsen för mitt fosterland män stå,
som kunna vara i stånd till något dylikt.

Redan från krigets början var jag hela tiden en
anhängare av fred utan annexioner och utan
krigsskadestånd. Jag ansåg detta nödvändigt även för att
kompromettera själva militarismens idé, väpnade
erövringar och metoder att lösa internationella tvister med
vapenmakt. Och när den ryska revolutionsregeringen
öppet förklarade sin goda vilja, men alltjämt behöll
svärdet i sin hand och sökte vässa det för att ha möjlighet
att upprätthålla sina rättvisa krav, rådde jag blott
regeringens ledare att stanna på denna väg. Men när de
äkta revolutionärerna avlöstes av revolutionära
äventyrare, som ofördröjligt föreslogo tyskarna förlikning,
då skämdes jag. Jag gjorde det därför, att jag däri såg
den förödmjukelsens väg, som de nuvarande tillfälliga
statsledarna i Ryssland skulle slå in på. Och jag
bedrog mig icke.

Tyskland svarade härpå stolt, att det icke kunde
sluta fred, utan träda i fredsunderhandlingar blott med
personer, som härtill utsetts av den konstituerande
församlingen. Regeringen — och med henne hela
Ryssland — fick en läxa av Tyskland.

Vad freden angår, är den naturligtvis nödvändig för
Ryssland med hänsyn till det fullständiga
upplösningstillstånd, vari den ryska hären bragts genom de
revolutionära äventyrarna. För Tyskland är den icke
nödvändig, ty det kan lugnt föra sina trupper från den
ryska gränsen mot ententen och skydda sina löpgravar
i öster med några kulsprutor och en handfull veteraner,
som fraternisera med fienden. Tyskland behöver ej fred,
men har förstått att begagna sig därav för att på allt
sätt förödmjuka mitt arma fosterland. Fienden sade,
blott: "Dragen edra trupper 100 kilometer tillbaka från
gränsen, så skall det bli fred." Till en sådan vanära ha
de självgjorda statsmännen bragt landet.

Alltifrån unga år har jag trott på revolutionen som
Rysslands räddning. Och denna revolution skulle
pånyttföda icke blott mitt land, utan ock hela världen.
Denna tro har jag bevarat till min ålderdom som min
ungdoms heligaste skatt. Mina amerikanska vänner
sade mig mer än en gång, att de betraktade de ryska
revolutionärernas kamp för Rysslands frihet som en
kamp för världens.

Och över denna tanke har jag varit stolt.

Slutligen slog den efterlängtade timmen. Den ryska
revolutionen gick i fullbordan, slaveriets bojor föllo,
och för oss glänste frihetens morgongryning.

Men ve, detta räckte ej länge. Fram trädde
oansvariga män, som i revolutionen sågo blott en förstörande
kraft, som ej erkände dess skapande förmåga och bragte
nesa över Ryssland, som om de ville kompromettera
själva frihetsidén. Revolutionens fagra glans försvann
från horisonten, och där fanns blott kvar ett mörker
av en rebellisk anarkism, närd av oansvariga
äventyrare, som med tomma slagord lockade den stora massan
med sig.

Allt detta har naturligtvis en övergång, men jag
blyges däröver. Och dock sviker mig ej tron, att de
sunda livsrötterna skola ge möjlighet till fullbordande
av det så vackert begynta vårarbetet, som dårat oss med
ljusa förhoppningar om att det ändå icke skall sluta
med att det ena våldsregementet avlöses av ett annat, i
allt fall icke mindre svårt.

Ty det är otänkbart, att folken måste göra så stora
offer i kampen med våldet endast för att utbyta dess
former och föremål mot nya.

Blott för den skull behövs det i sanning ej att göra
revolution.

Stockholm i december 1917.

Konstantin Michajlovitj Oberutjev
Alfred Jensen
1910-talets verk
Översättningar
Politik
Ryssland