Boken om vårt land/Kapitel 114
Finnarna invandrade hit från Ryssland, men icke på 
en gång, utan småningom under många århundradens 
lopp. Därför är det omöjligt att bestämt säga, när de 
inflyttat. Man vet, att lapparna kommit förrän tavasterna 
och tavasterna förrän karelerna; men om kvenerna vet 
man blott, att de redan för mer än tusen år sedan funnits 
i norra Sverge och norra Finland. 

Av Kalevala, av andra gamla sägner och av 
främmande folkslags knappa berättelser kan man göra sig en 
föreställning om de finska folkens levnadssätt under hed^ 
natiden. Alldeles säkert vet man det icke, ty de hedniska 
finnarna ha ej ristat runor i bergen eller kvarlämnat 
skriftliga berättelser om sig själva, emedan de icke kände 
skrivkonsten. Vi skola tänka oss deras levnad ungefär så: 

Det var tre bröder, Kimmo, Kammo och Kumma. 
Kimmo bodde i barrskogen och flyttade ofta sin bostad. 
Detta var icke svårt, ty hans koja bestod av några 
stänger, instötta i marken och resta emot varandra i form av 
en sockertopp. Kring stängerna band han renhudar, 
älghudar, björnhudar, lade näver emellan och måkade 
om vintrarna snö däromkring, för att kojan skulle bli 
varm. Mitt i kojan var en eldstad av gråsten; röken gick 
ut genom toppen av kojan. Bara marken, betäckt med 
utbredda hudar, var golv och sängställe. En stubbe var 
bord, en stock var bänk, ett lerkärl var gryta. Kimmo 
jagade med sin hund i skogarna, fiskade i sjöarna och 
till-bytte sig säd av sin broder Kammo. Hans unga söner 
seglade ut på krigståg till sjöss och hemförde byte. 

Kammo bodde i dalens lövskog och flyttade icke 
omkring. Han hade en stuga av obilad stock. Där funnos 
tak, väggar, golv, och gluggar med skottluckor; en eldstad 
i mitten, ett rökhål i taket, bänkar, bord, kanhända också 
en säng. Kammo jagade och fiskade såsom hans broder, 
men han var tillika åkerbrukare. Han hade ett 
svedjeland, en häst, några oxar, kor, får, getter och svin. Han 
var rikare och kunnigare än Kimmo. I hans stuga hörde 
man kantele och de gamla runorna. Han reste alla 
somrar till havskusten och tillbytte sig salt av de tyska han-
delsfartygen. I utbyte gav han dem rävskinn och 
bäverskinn. Penningar hade han icke, men när tyskarna bjödo 
glaspärlor och mässingsspännen åt hans döttrar, betalade 
Kammo dem med buntar av mårdskinn och ekorrskinn. 
Kammos hustru hade en kopparkittel, ett guldarmband, 
ett silverspänne, och gick klädd i yllekjortel och strumpor, 
medan de övriga gingo klädda i skinn. Båda bröderna 
brukade som offer åt gudarna upphänga älghorn och 
björnskallar i den heliga eken; men Kammos hustru brukade 
dessutom utspilla några droppar mjölk på jordeu för att 
blidka de underjordiska. 

Kimmo och Kammo vorp konungar över sitt 
husfolk. De älskade friheten och visste ej av någon lag eller 
konung. En dag möttes de i den heliga lunden vid 
skördefesten. Kimmo berättade, att främlingar jagade älgarna 
på hans jaktmarker och fiskade laxarna i hans forsar. 
Kimmo och Kammo gingo då till sin tredje broder Kumma 
som var en berömd smed, hjälte och trollkarl. Han smidde 
svärd, spjut och pilspetsar. Männen beväpnade sig, 
med-togo sina trälar, läste besvärjelser och tågade ut till strid. 
Även främlingarna hade samlat beväpnat manskap; där 
blev en hård strid på slätten vid insjöns strand. De tre 
bröderna blevo besegrade. Kimmo stupade, Kammo blev 
fånge och träl, Kumma undkom med några av sina män 
och uppförde murar av gråsten på ett brant berg. Där 
försvarade han sig; fjärran boende män av hans släkt 
kommo honom till hjälp och valde Kumma, den 
tappraste i släkten, till sin anförare. Slutligen vågade han 
ett utfall mot sina fiender, som voro strödda på jakt 
i skogarna. Nu segrade åter Kumma, befriade sin broder 
Kammo och gjorde alla fångar till sina trälar. Därefter 
firade segervinnaTtia en glad fest vid den heliga sjön, i 
det att de offrade åt gudarna, och deras unga döttrar 
dansade sjungande kring den heliga eken.

Boken om vårt land