Skogsbruden


Skogsbruden.
Ett ungdomsminne.

et var den tiden jag var en liten mager och späd
student. Det är således icke från i går, som
detta minne förskrifver sig. Jag var bjuden till
min vän, patron Schmidt på Kummelnäs, en egendom
belägen på Vermdön och den tiden säte för en
ättiksfabrik. Der skulle jag nu tillbringa några
lycksaliga sommardagar i den lefnadsglade och
älsklige vännens ungkarlshem. Vi förde icke något
enstörigt landtjunkarlif. Vi helsade på grannarna,
vi fiskade, seglade och flanerade i berg och skog,
utan att ändå på minsta vis försumma den dagliga
tillsyn, som var ett oeftergifligt vilkor för den
sura fabrikens behöriga fortgång och förkofran.

Första morgonen jag var på Kummelnäs, tog patron mig
under armen och förde mig ned i stallet. »Här skall
du få se», sade han, »en liten välskapad fölunge,
som jag hvarje morgon allt från hans födelse lyft och
burit så här, för att se, om jag icke genom daglig
öfning och ihärdighet skall kunna lyfta och bära
honom äfven, då han blir en stor häst.» Jag bad honom
afstå ifrån ett så dåraktigt och vådligt experiment,
hvilket troligen skulle komma att sluta med en spark,
som han aldrig skulle glömma. Emellertid fortsatte
han att lyfta på »lillhästen» dagligen, så länge
jag var på stället och äfven sedermera, ehuru jag en
tid efteråt lät mig berättas, att hästen slutligen
blef husbonden för öfvermäktig, oaktadt dennes vidt
erkända vighet och muskelstyrka.

Bland andra manhaftiga idrotter, hvaruti Schmidt
utmärkte sig, var han äfven en väldig jägare; men
som jag aldrig förstått mig på jagt och, oaktadt min
stora törst för öfrigt, aldrig varit blodtörstig,
stannade jag vanligtvis hemma, då patron gjorde sina
små jagtutflygter; sträckte mig i stället makligt på
min beqväma soffa och läste Werthers lidande eller
någon annan lika uppbyggelig bok, som jag kunde
påträffa i husets bokförråd.

En dag, då det småregnade och var dystert och
otrefligt i naturen, inträdde min vän och föreslog
mig att göra en promenad på förmiddagen och helsa
på hans vän och granne, pastor Moberg på Ramsmora,
ett kapellpredikants-boställe,
ungefär en knapp halftimmes väg från Kummelnäs,
då man nemligen i sakta mak tog genvägen öfver
skogen. Som det småduggade ifrån det dimmiga
himlahvalfvet, hade jag just ingen särdeles lust att
lemna Werthers lidande, för att utsätta mig för ett
nytt lidande i regn och dåligt väglag.

»Opp! det hjelper inte, du skall med,» utbrast min
vän, »jag bär dig på mina axlar och ställer dig
torrskodd midt på prestens hvitskurade salsgolf.»

Förslaget föreföll mig eget och gripande, och då jag
ansåg det derjemte vara ganska naturligt att då patron
på Kummelnäs kunde bära en häst, han väl också kunde
bära en mager student, så antog jag förslaget.

Jag utrustades genast med bössa, väska och jägarhorn
och satte mig upp på hans axlar. »Kom ihåg,» tillade
min tvärsäkre vän, »att du ej får sätta din akademiska
fotsula på marken, förrän du ståndar på prestens
dogmatiska golf. Söta karl skall bli storögd och
gapande, då han ser oss komma på detta för honom
hitintills okända sätt att färdas. Han bjuder genast
på den gödda kalfven och vi bli välkomna som englar
i hans patriarkaliska tjäll.» Söta karl var nemligen
patron Schmidts hvardagsbenämning på pastor Moberg.

Jag blåste till uppbrott några ovana och äfventyrliga
toner på mitt jägarhorn och fann snart med stor
tillfredsställelse, att min tvåfotade häst bar
särdeles lätt. Öfverallt i gluggar, dörrar och fönster
tittade folket på den sällsamma ridten.

Då vi efter en stunds vandring uppåt skogen möttes af
en gärdesgård, som vi måste öfver, ville jag af ömt
hjerta stiga af och befria min vän ifrån hans börda
och beqväma mig att gå på egna fötter; men då visade
han sitt istadiga humör och ville alldeles icke höra
talas om någon förändring i den utstakade planen för
vårt fälttåg, utan lät mig sitta af på gärdesgården
till dess han sjelf klifvit öfver, hvarefter han tog
mig på ryggen igen och fotade på i samma tågordning.

Då vi slutligen kommo till en dalsänkning, som var
temmeligen vattenhaltig, var jag rätt nöjd och belåten
att få
sitta torr om fötterna i mina snygga blanklädersskor,
medan min outtröttlige patron klef oförskräckt på i
sina höga, vattentäta jagtstöflar.

Men nu mötte oss en syn, som ovilkorligen kom oss
att stanna och häpna. Vi gnuggade oss i ögonen, för
att få klart för oss, hvad det var för en brokig och
besynnerlig massa, som rörde sig i rak riktning emot
oss ifrån skogsbrynet på andra sidan om den sumpiga
dalgången.

»Det är visserligen ett spökelse,» utropade min vän,
»blås i hornet, i fall faen är lös, och låt oss se
hvad det kan ha för verkan.» Jag blåste i hornet,
men utan någon synbar effekt. Den besynnerliga massan,
som för våra ögon blef allt brokigare och brokigare,
nalkades småningom, till dess vi slutligen möttes,
ansigte mot ansigte, då vi å ömse sidor utbrusto i det
muntraste skratt, som gaf eko i de omgifvande bergen.

Lika barn leka bäst. Det var nemligen en brud, som,
iklädd alla möjliga grannlåter, kom tågandes med sin
så kallade bönekarl, hvilken hade då, som ännu i dag,
till uppgift att följa bruden omkring i gårdarna för
att vara hennes beskyddare samt i en medförd säck taga
om hand de gåfvor af matvaror, penningar och effekter,
som vankades här och der, och som voro afsedda för
det stundande brölloppet.

Bruden, som kom från Velamsunds herrgård på väg
till Kummelnäs och iklädd skor och hvita strumpor,
och som ej
kunde, med någon utsigt att bibehålla sin bruddrägts
ursprungliga renhet och glans, traska igenom den
sumpiga dalgången, hade sett sig föranlåten att
sätta sig i säkerhet på sin följeslagares rygg. Denne
pålitlige beskyddare höll nu troget hennes hvita ben,
ett i hvar hand framför sig, så att han gick liksom i
ett par hvita skacklor, under det att hon sjelf höll
honom om halsen lika trofast som om det varit hennes
egen lilla förtjusande gubbe.

Sedan vi vexlat några ord och skrattat för resten
åt det snarlika i vår situation och det löjliga i
vårt möte, fortsatte vi vår väg åt ömse håll; men å
vår sida kunde vi ej underlåta att en och annan gång
vända oss om för att se, huru bruden såg ut på andra
sidan. Med en stor paraply, som hon höll öfver sig,
tog hela gruppen sig rätt komisk ut, antingen man
såg den framifrån eller bakifrån.

Vi hade nu ej långt qvar till prestgården. Presten
stod på trappan, då vi nalkades. »Söta karl!» ropade
patron Schmidt, »öppna salsdörren och bed oss för all
del vara hjertligen välkomna!» Presten öppnade dörren
på vid gafvel under skratt och bugningar. Undertecknad
ställdes, enligt löfte, midt på golfvet, torrskodd och
till alla delar väl konserverad, och under uppsluppen
munterhet beskrefvo vi vårt möte med skogsbruden
samt deltogo sedan med strykande aptit i prestens
uppdukade ungkarlsmiddag på hans lilla trefliga,
till natur och läge alpartade Ramsmora.

Elias Sehlstedt
Svenska Familj-Journalen
1870-talets verk