Boken om vårt land/Kapitel 189
Kejsar Nikolajs härar hade besegrat Persien, Turkiet, 
Polen, Ungern; finska krigare hade där stritt vid sidan 
av de ryska. Hans ord vägde tyngre än något annat uti 
Europas statskonst; för hans järnvilja vågade 
statsmännen endast i smyg lägga hinder. När han besökte 
Tyskland, England, Italien, böjde sig allt för denne fruktade 
härskare, och i vårt land darrade tjänstemännen av 
fruktan, att något möjligen kunde misshaga den stränga 
kejsaren, vilken dock hugnat många nyttiga företag med 
frikostiga understöd. 

Då hände sig år 1853, i det förslavade Turkiet, där 
de kristna än förföljdes av turkarna, än lågo i trätor 
sinsemellan, att de kristna av grekiska läran anropade kejsar 
Nikolajs beskydd. Av denna och andra anledningar 
råkade Ryssland i krig med Turkiet. Sjömakterna 
England och Frankrike, slutligen även Italien, fruktade 
Rysslands makt och ställde sig på turkarnas sida, medan 
Österrike uppställde hotande härar vid ryska gränsen. Där 
blev åter 1854 stort krig, som för det mesta utkämpades 
på halvön Krim i Svarta havet, men sträckte sig långt 
in i Östersjön, ja, ända till Ishavets kuster och avlägsna 
världsdelar. 

Finska handelsflottan, som då var ute på haven, blev 
nästan tillintetgjord. En del fartyg borttogos av 
engelsmännen, andra blevo sålda utrikes för att icke förloras. 
Engelsmännen landstego vid Brahestad, vid Uleåborg, vid 
Kemi, brännande fartyg, maskiner och upplag av tjära; 
men när de ville göra detsamma vid Gamlakarleby, blevo 
de slagna tillbaka med blodiga huvuden. Finland hade 
under Napoleons tider uppställt tre regementen värvade 
jägare — »päronjägare» kallade folket dem —, men i deras 
ställe funnos nu värvade skarpskyttar (finska gardet) och 
värvade matroser (finska sjöekipaget). År 1854 
uppställdes en ny trupp matroser och sex indelta regementen 
skarpskyttar, så att landet då hade omkring 6,000 egna krigare, 
utom frivilliga och utom de manstarka ryska härar, som 
inryckte i landet. Med denna styrka försvarades kusterna;
men det var icke lätt att på land kapplöpa med den 
fientliga flottan, som kunde landa, var den behagade. 

Åren 1854 och 1855 hördes kanonernas dån vid alla 
våra kuster. Än här, än där, vid Ekenäs, vid Åbo, vid 
Fredrikshamn, vid Helsingfors, vid Raumo, vid Nystad, 
vid Vasa och andra ställen visade sig fiendens fartyg. 
Landbatterier uppfördes, skott växlades, blod flöt. Åland 
besattes en tid av fienden. Där var en rysk fästning, 
Bo-marsund, ännu ej färdig och uppförd med finska medel 
år 1830. Den blev i grund nedskjuten och sprängd av 
fransmän, varefter den ryska besättningen jämte några 
av Åbo skarpskyttar fördes som krigsfångar till 
Frankrike. Svartholms och Hangös forna svenska fästen 
sprängdes i luften. Det fredliga Finland, som alldeles ingen 
andel hade i Europas statskonst, blev erinrat om att det 
delade äran och ansvaret med en europeisk stormakt. 

Den 9 augusti år 1855 besköto de engelska och franska 
flottorna Sveaborg med bomber, stora, ihåliga järnkulor, 
fyllda med krut och inrättade så, att de efter en viss tid 
springa sönder. En stor del av fästningens inre blev 
förvandlad till grus, men murarna stodo oskadade, och mitt 
ibland gruset reste sig Ehrensvärds gravvård, skonad av 
alla kulor såsom genom ett under. Dånet var så starkt, 
att det hördes 30 mil in i landet, när man lade örat mot 
berg. I Helsingfors väntade många stadens förstöring och 
flyttade bort sin lösegendom, ty bomberna slogo vinande 
ned vid stränderna och gjorde famnsdjupa, vida gropar i 
sanden. Men efter 46 timmar upphörde det häftiga 
skjutandet, och de fientliga flottorna drogo sig tillbaka 
utan att göra staden någon skada. 

Oförfärad stod kejsar Nikolaj i spetsen för Ryssland 
mot största delen av Europas förenade makt. Men 
honom, som ingen fiende kunde bryta, bröt mitt under 
striden en starkare makt, den allt besegrande döden. 
Kejsaren dog efter få dagars sjukdom den 2 mars 1855 i 
Petersburg. Bland de många, som i livet fruktade honom, 
funnos även de, som med aktning mindes, att han städse 
följde sin övertygelse om det rätta, och som visste, att 
även inom härskarens stålklädda bröst ett hjärta 
klappat för mildare känslor.

Boken om vårt land