Boken om vårt land/Kapitel 86
Allt det mjuka, ljusa och öppna som möjligen kan 
upptäckas i det finska lynnet, är ett arv av karelarna; 
allt det stadiga, tysta och sträva hos vårt folk är 
förnämligast tavastearv. Det är ganska förunderligt, att Gud 
har ställt dessa två olika folk så nära varandra, på det
att det ena må fylla det andras brist. Och hade icke Gud 
ställt de livligare och ostadigare karelarna i öster mot 
Ryssland, medan han ställt de tröga och oböjliga 
tavas-terna i väster mot Sverge, så skulle visserligen mycket 
i vårt land nu vara annorlunda. 

Tavasten är mera grovlemmad, styv och axelbred, 
mera härdad, tvär och oböjlig än hans broder karelaren. 
Han har rakare hår, oftast brunt, stundom linfärgat; 
ögonen små och grå eller ljusblå; ansiktet bredare, hyn gråare, 
uppsynen strävare. Tavasten är ock en mera tystlåten 
och allvarsam man, långtänkt och envis, sen att vredgas, 
sen att förlåta. Bakom hans halsstarriga lynne bo 
mycken trofasthet, mycken hjälpsamhet, mycket tålamod. 
Han mottager den onda och den goda dagen med samma 
orubbliga lugn. 

Tavasten är alltså den rätta stenbrytaren, vilken har 
inhuggit sitt bomärke i flertalet av sitt folk. En 
ihärdigare man är icke lätt att finna, när han företagit sig 
något, icke heller en trögare, när det faller honom in att 
ingenting göra. Om han stundom icke har något emot att 
leva gott på gästabuden eller om söndagen föra stat med 
sin nymålade schäs, är han däremellan den tarvligaste 
bland sitt folk. När han sommartid, klädd i sin grova 
mekko, är ute i sitt arbete från dagningen intill sena 
kvällen, kan han nöja sig med sin halvfärdiga talkkuna av 
kokat korn- eller havre mjöl, som han blandar med mjölk i 
en näverriva. Han bor stundom tillsamman i stora byar. 
allt från den tid, när han måste försvara sig mot fienders 
anfall, och är så mån om sin åker, att han lägger 
gödselhögen så nära gården som möjligt. Han anser det nyttiga 
och det vackra för samma sak, och, fastän han ej tycker 
illa om visor och en lustig fiol, har naturen ämnat honom 
varken till sångare eller till spelman. På samma sätt 
tycker han också om sagor och ordspråk, som andra berätta, 
men själv har han glömt det mesta, som hans fäder 
berättat. Han är själv som en gammal saga: sådan han nu är, 
sådan har han varit i många hundrade år. 

Det måste likväl tilläggas, att detta äkta, gamla 
ta-vastlynne numera kvarlever blott i några av Tavastlands 
inre och nordliga delar. Längre väster- och söderut har
tavastfolket blivit rörligare, driftigare och tillgängligare 
för inflytandet av en ny tid och av sina grannar. I södra 
Tavastland, i norra Nyland och det inre Satakunta 
igenkänner man ännu något av stamfolket; men i Egentliga 
Finland, vid västkusten och i södra Österbotten har 
ta-vasten blivit så omskapad, att icke mycket annat 
återstår av hans ursprung än de allmänna dragen, som han 
påtryckt sitt folk. 

Boken om vårt land