Boken om vårt land/Kapitel 91
De svenska nylänningarna äro dels åkerbrukare på 
sin bördiga jord, dels fiskare vid sina vikar och havskuster. 
Men även jordbrukaren har sin not, liksom fiskaren har 
sin åkertäppa. Strax i norr bor en finsk befolkning med 
andra seder. Den svenska nylänningen är välbärgad, 
gladlynt, förståndig, pratsam, maklig. Han bor i hus med 
små fönster. Han har fruktträd framför fönsterna och 
havstång på stranden. I städernas grannskap har han lärt 
sig herreseder och stadspriser, men längre bort i bygderna 
är mycket kvar av gammal sed, fastän icke av gammal 
dräkt. Folket öster om Helsingfors skiljer sig märkbart 
från folket väster om Helsingfors och talar en annan 
munart av sitt svenska språk. 

Om våren, i mars eller april, går kustbon här som 
annorstädes ut i sälskytte på isen. Han drager då en vit 
skjorta över kläderna, bär på sitt huvud en vit 
harskinns-mössa och närmar sig, krypande på magen, de skygga 
sälarna ute vid iskanten. Sälen lyssnar, jägaren ligger 
andlöst stilla. Pang, skottet smäller, jägaren skyndar 
fram och griper sitt byte med en järnkrok, innan sälen 
hinner dyka ned i vattnet. Skinn och späck betala sig väl, 
men yrket är farligt och mödosamt. Ofta driver skytten 
på lös is till sjöss, ofta faller han i en ränna; stundom är 
han borta i veckotal flere mil ute på havet. — I 
Österbotten fångas sälen även med grova nät, i vilka han rullar sig 
in, när han känner sig fången. Då är det icke lätt att flytta 
i båten en sådan tung levande best, som stundom kan väga 
ända till 125 kilogram, och som modigt försvarar sig med 
sina vassa tänder. 

Nylänningen tycker om lustiga sagor. Hans 
berättelser om bemböleborna likna mycket dem vi redan känna 
om hölmöläborna. Det var med bembölekräklan, man 
rörde om gröten i träsket. Bemböleborna tyckte saltet 
var för dyrt att köpa i staden och beslöto av 
sparsamhet att så det i åkern. När åkern skulle harvas, gjorde 
de en stark bår och ställde hästen på den, för att den ej 
skulle trampa ned utsädet. Fyra karlar buro på detta 
sätt hästen kring åkern och släpade harven efter sig. När
sedan smörblommor växte upp, där saltet var sått, 
smakade bemböleborna på plantorna, funno dem något 
beska och sade sig emellan: »Det är ännu icke rätt moget, 
men nog smakar det redan litet salt». 

Nylänningen sjunger också många visor, gamla och 
nya, sorgsna och muntra. Melodierna äro ofta vackra, 

men om orden är han icke så noga, endast de klinga bra. 
Det är som med namnsdagsplakaten på hans vägg; 
huvudsaken är, att de äro grant målade. 

Vi taga två provstycken av de nyländska folkvisorna. 
Det första är ifrån Strömfors socken. 

 Se, god afton och god kväll, 
 min utvaldaste vän! 

 Huru lever väl världen med dig? 

 Har du hälsan och mår bra, 
 som jag tror, att du skall ha, 
 har du nöjen, visst fägnar det mig.

 Har du pengar, har du gull, 

 har du dina kistor full, 

 har du det, så visst roar det mig. 

 Har du ett förnöjsamt sinn\ 

 det är rikedomen din, 

 det är bättre än pengar och gull. 

 När jag tänker uppå dig, 

 röres blodet i mig; 

 lilla vän, förglöm dock aldrig mig! 

 Se på stjärnorna de små 
 under himmelen den blå, 
 falla neder till jorden liksom strå. 

 Förr skall sjöar och strand 

 bliva torra liksom sand, 

 förrän jag skall ta mig någon ann. 

 Sjömansvisa från Pärnå. 

 Se på de sjömansgossar, 
 hur raska som de gå, 
 och alla vackra flickor 
 de tycka om dem så, 
 för att de är så raska 
 och ha ett hurtigt mod. 
 Sitt unga liv de våga 
 på sjö och saltan flod. 

 En lantman han plöjer 
 sin åker och sin äng, 
 om natten får han ligga 
 och sova i sin säng. 

 Vi unga sjömansgossar, 
 som ut på böljan gå, 
 vi få så sällan sova, 
 men alltid klara stå.

 Och denna visan gjorde vi 
 på resan vi kom hem; 
 i engelska kanalen 
 vi låg för bidevind. 

 Det var ett vackert väder 
 att roa tiden bort, 
 så gjorde vi den visan, 
 och den blev ganska kort. 

Boken om vårt land