Boken om vårt land/Kapitel 176
Sådan herren är, sådan är tjänaren, säger ett 
gammalt ordspråk, och Gustav III:s tidevarv, icke endast 
hans hovmän, tog honom till mönster. Länge kvarlevde 
sedan även i Finland en glesnande skara av dessa 
»gustavi-aner», vilka utmärkte sig framför en senare tids enklare 
och otympligare släkte genom en värdigare hållning, ett
finare umgängessätt och den kruserliga artighet, som 
brukades förr Detta städade yttre, detta noggranna 
iakttagande av artighetsreglerna fanns icke blott hos 
adel,krigare och högre ämbetsmän utan även hos präster, borgare 
och sådana bönder, som umgåtts med herremän. Under 
denna vackra yta fanns stundom mycket lättsinne, 
mycket bespottande och föga nogräknad kvickhet; men man 
såg den ofta förenad med mycken hjärtlighet och en ädel 
kärlek till det goda, stora och sköna i livet. Det var icke 
lyckligt, att den gustavianska tiden utvidgade klyftan 
mellan en herreklass, som kallade sig de bildade eller 
»bättre folk», och en »sämre» arbetarklass, vartill det 
okunniga folket räknades. Det var icke heller lyckligt,att 
denna herreklass, som talade svenska, nedblickade med 
ringaktning på det lägre folket, som för det mesta talade 
finska. Men den gustavianska tiden har fört vårt dittills 
ohyfsade folk närmare det bildade Europas sed och 
umgänge. För all den förädlade sed, vi nu kunna framvisa, 
för mycken vetenskap och konst, ja, för ungdomens 
danslekar och spelmannens melodier vid bondbröllopen ha vi 
för det mesta att tacka Gustav III:s tidevarv. 

Ur det finska folkets sköte framgick också en av de 
mest fulländade gustavianerna, den glänsande och 
beundrade Gustav Mauritz Armfelt. Han var född i S:t 
Mårtens socken 1757 den 1 april, vilket datum han brukade 
kalla sin första kvickhet. När han var fyra år gammal, 
drömde han en gång, att en ängel nedsteg till honom och 
lovade uppfylla tre önskningar, som han själv finge välja. 
Då hade han i drömmen önskat sig tre ting: att bliva en 
furstes gunstling, att vinna seger som krigare och att bliva 
älskad av alla, som han ville behaga. Alla dessa ärelystna 
önskningar blevo uppfyllda: den första år 1780, när han 
vann Gustav III:s ynnest under en utrikesresa; den andra, 
när han förde befäl i kriget mot ryssarna, och den tredje 
under hela hans liv. 

Konung Gustav efterlämnade en 13 år gammal son, 
som sedan blev konung under namn av Gustav IV Adolf. 
Under hans minderårighet fördes styrelsen av hans 
farbroder hertig Karl, men den döde konungen hade utsett 
sin trogne och tillgivne Armfelt till sonens närmaste råd-
givare. Detta behagade icke hertig Karl och hans 
allrådande gunstling baron Reuterholm, som även var född finne. 
De bortsände Aimfelt som svenskt sändebud till Italien. 
Armfelt misstrodde dem: han ansåg den unga konungen 
föga säker för deras ärelystnad och brevväxlade med sina 
förtrogna i Sverge om en plan att störta Reuterholm och 
förklara konungen myndig före den bestämda tiden. Dessa 
brev öppnades under vägen på posten i Hamburg, varefter 
Armfelt och hans vänner blevo anklagade och dömda som 
landsförrädare. När Armfelt ej kunde gripas, säges 
Reuterholm hava legt banditer att döda honom. Omgiven 
av försåt, men räddad av de beundrande vänner, han 
överallt tillvann sig, lyckades Armfelt undkomma till Ryssland. 
Därifrån blev han sedan återkallad, när Gustav IV Adolf 
blev myndig, men han var alltför frimodig för att länge 
behålla denne inbilske konungs ynnest. Då gick Armfelt 
åter i rysk tjänst och fick vid slutet av sin levnad ännu 
en gång tjäna sitt finska fädernesland såsom Åbo 
akademis kansler och ordförande i den kommitté, vilken för 
kejsaren föredrog Finlands ärenden. Greve Gustav 
Mau-ritz Armfelt dog år 1814. Skön, snillrik och kvick var han 
känd och beundrad vid nästan alla Europas hov. För 
sina skiftande öden, sin landsflykt och sin sällsynta 
förmåga att vinna allas hjärtan har han blivit jämförd med 
en av det forna Greklands namnkunnigaste förtjusare 
och kallats »Nordens Alcibiades». 

Hertig Karls och Reuterholms styrelse var som en 
grå aftonskymning efter Gustav III. De ville göra allt 
bättre än han, de vacklade hit och dit, de ställde sig väl 
med Frankrike, men illa med Ryssland. De ville införa 
sparsamhet, förbjödo bruket av kaffe och siden, men vunno 
mera gyckel än nytta. Alla hoppades på bättre tider, när 
den unge konungen själv övertog styrelsen i slutet av år 
1796. Han var då en blyg och tystlåten yngling på 18 år, 
känd för sin rättrådighet och sin oböjlighet, som han 
redan visat, när han slog upp sin förlovning med 
kejsarinnan Katarinas sondotter i Petersburg, för att 
giftermåls-kontraktet icke var uppsatt så, som man överenskommit 

—	ett motstånd, vilket så förargade den mäktiga 
kejsarinnan, att hon kort därefter sjuknade och dog.

Boken om vårt land