Boken om vårt land/Kapitel 29
(Tavastland.) 

Saarijärvi socken är full av naturskönhet och har 
detta företräde gemensamt med de flesta orter i det inre av 
landet. Ingenting kan mäktigare röra vandrarens sinne 
än djupet av de omätliga öde skogarna. Man vandrar i 
dem som på bottnen av ett hav, i en oavbruten, enformig 
stillhet, och hör blott högt över sitt huvud vinden i gra-
narnas toppar eller de skyhöga furornas kronor. Då och 
då anträffas, lik en nedgång till underjorden, en skogssjö 
till vars brådstupande, trädbevuxna bädd aldrig en 
vindfläkt irrat, och vars yta aldrig krusats av annat än 
abborrens lek eller den ensam jagande lommens simning? En 
himmel välver sig djupt under vandrarens fötter, lugnare 
än den synes där uppe, och likasom vid ingången till 
evigheten tycker man sig vara omgiven av andar, vilkas 
gestalter man söker med ögat, och vilkas viskningar 
örat varje stund väntar att uppfånga. 

Åt ett annat håll hör man ljudet av en skogsbäck. Man 
går ditåt, man tycker sig vara helt nära och ser dock intet 
annat än den ljungbevuxna sandmon och stam vid stam 
av de furor, den bär, tills på ett käppkasts avstånd den 
motsatta stranden börjar röja topparna av sina björkar. 
Först då, när man nått randen av mon, ser man en skymt 
av den glittrande böljan mellan löven. Fattar man med 
högra handen roten av en björk för att trygga sitt 
nedstigande, så kan man med vänstra handen stöda sig på de 
översta grenarna av en annan. Har man nått bäcken, ser 
man över sig ett blott några få famnar brett bälte av 
himlen, och på båda sidor har man en ogenomskådlig vävnad 
av löv och stammar. 

Hinner man, efter långa vandringar mellan enformiga 
träd på mon, omsider dess gräns, så framstå såsom genom 
en förtrollning sjöar vid sjöar med lövrika holmar och 
uddar, strömdrag, fält och kullar i en tavla av den största 
växling och omfattning. Förvånande äro de skiftande 
massor av ljus och mörker, man med en enda blick kan 
omfatta, från de nästan svarta granarna i den sumpiga 
dälden till tallskogen, som vidtager ovanom den, och 
björkarna, som i en krans omgiva foten och sidorna av det 
överst uppstigande berget. En ännu större skönhet får 
allt detta, då solskenet-en sommardag, brutet av molnen, 
i ständig skiftning spelar däröver . . . 

Runeberg.

Boken om vårt land