Konsert
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Konsert.

Hr Bocks konsert, som uti stora Börssalen förliden
Söndag gafs, var talrikt freqventerad och förtjente i
sanning att vara det. Visserligen var sjelfva salen, hvad
den alltid förefallit oss, otacksam för sjelfva exekutionen,
men åskådarne, som nästan fyllde densamma, voro desto
tacksammare, ehuru mindre rigoröst, att vi så må
uttrycka oss. Alla nummer åtföljdes af starka applåder utom
N:o 1, som, efter vårt tycke, i mer än ett afseende
försvarade sitt rum på affischen, Ouverturen till Operan
Egmont, komponerad af Beethoven, är ett konststycke af
första rangen. Djupa idéer följa och möta hvarandra,
utan att ens en skymt af en yngre skolas lättsinne söker
störa deras majestätiska gång. Det stormar kring denna
idé-verld, men vägens hjessa bär ej skumm, och den sand,
som uppkastas på stranden, der den hänryckte åskådaren
står, är guldsand. Den exeqverades utmärkt väl, men
man får då afräkna den olägenheten, att blås- och
stråkinstrumenterna, genom den i salen rådande hettan, ej
flöto så rent tillsammans, som de hade bort göra, — N:o 2,
Concerto för flöjt af Berbiguier, är ”ganska vacker”,
såsom en ung Löjtnant bredvid mig yttrade till sin
jakande dam. Något egendomligt kunde vi visserligen ej i
nämde Concerto uopptäcka, oaktadt den, bland andra,
röjde en och annan reminiscens ur den nye
Egendomsherrn men den talang, hvarmed Hr Bock deruti
utförde sina flöjtpartier, gjorde att N:o 2 blef N:o 2 för
aftonen. N:o 3, sjungen af Mamsell Lind, gjorde på
åhörarne det mesta intrycket, och dertill var sångerskans
talang, med all respekt för Beethoven, otvifvelaktigt
orsaken. Vi tveka ej, om det än aldrig så mycket skulle
slå anhängarne af Beethoven och Spohr för hufvudet,
yttra oss om det bakvända i att låta rösten, hvars stora
företräde framför alla andra instrumenter väl ingen torde
bestrida, medfölja såsom ett bihang till
orchester-ackompagnementet, hvilket förhållande inträffade på flera
ställen i den aria utur operan Fidelio, som af Mamsell Lind
denna afton sjöngs. När dertill nu kommer, att
blås-instrumenterna nästan öfverallt framskjuta, vore man
färdig att tro, det kompositören, vid författandet af sådana
partier, äfven hade någon Junonisk stämma i beredskap.
Mamsell Lind återgaf emellertid sitt parti på ett sätt
värdigt den beundran, hvarmed publiken fäst sig vid
den unga sångerskans behag och säkerhet i sitt föredrag.
Hennes lägre toner voro denna afton renare än vanligt.
Att  aldrig falla, är den sanna konstnärens sköldemärke;
att alltid stiga, hans mål — Mamsell Lind har uppfattat
dem båda. — Första Afdelningen slutade med ett
divertissement för violin, flöjt och violoncelle utur operan
Zampa, komponeradt af Kallivoda — en aldrasomsötaste
dansmusik, och en gammal bekant till på köpet; också,
så långt mitt öga kunde nå, varsnade jag idel sköna
taktnickande hufvuden, och jag tyckte mig höra ett doft ljud
af lätta fötters dans på salsgolfvet, Att dansa efter en
sådan musik, det vore något det, mina damer!

Andra Afdelningen börjades med Ouverturen utur
Operan Norma af Bellini. Att Bellini verkligen sökt
utbasuna denna Öuverture, kan man sluta, om ej af
annat, åtminstone af den verksamhet basunerna deruti
fått på sin lott. Nog låter det kraftigt, ska våra öron
veta; men den kraftighet, som tangerar örhinnan, i stället
för själen, förefaller mig som ett kraftigt påkslag eller
en stark sup, som, om de möjligtvis kunna vara bra på
sitt ställe, i det hela verka negativt nog.

Man kunde, om man så vill, likna denna moderna
skola, öfver hvilken Rossini, Bellini, Auber m. fl.
utöfva Eforatet, vid en maskradbal, der de få
karaktersmasker, som finnas, hoppa om hvarandra under alla
slags putslustiga attituder, prunkande än i
medeltidens chevallereska rustningar, än i arlequins fantastiska
kostymer, under det de öfrige, icke karaktersmaskerne,
bilda en betydelselös hop, endast nårvarande såsom
fyllnad i det stora gyckelspelet. Der kommer t. ex. en
harmonimassa, genomspäckad af pukor och trumpeter,
hotande och förfärlig — Hastigt hämmas den af ett litet
dolce, utfördt at några flöjter och oboer — Strazt derpå
en ny störtskur igen, värre än den förra. — Nu hör man
något, likt en choral, som slutligen upplöser sig en
polska, hvilken, under ett tilltagande crescendo, försvinner
i ett furioso, der alla instrumenten leverera hvarandra
bataljer både i moll och dur, till dess slutligen
pukslagaren gör slag i saken och, efter ett väldigt nappatag,
jagar alla de fantastiska figurerna på flykten, — Så
föreföll oss ouverturen till operan Norma, som utgjorde
den 5:te nummern, och kan det vara nog sagdt om
densamma. Nu skulle sexan komma, men derifrån var Hr
Sällström, märkvärdigt nog, borta, hvarföre också
publiken gick miste derom. Sjuan hade gerna kunnat gjort
den föregående sällskap, ty Guitarren, den må
handteras af större mästare än Hr Brandes, är för Conserten,
som hvar man vet, ett mindre tjenligt instrument.
Sjelfva kompositionen hade likväl sina förtjenstfalla ställen.
— Tassos död, poem af Nicander, deklamerades
derefter af Hr Dahlqvist, som ingenting mindre än lyckades
deruti, Att i en roll på Teatern, der man har biträde
af gester och kostym, med Hr Dahlqvists verkliga
skådespelaretalang, vara utmärkt, är något helt annat mot att,
utan dessa hjelpredor, utom teatern deklamera ett poem
eller annat dylikt; ty i detta sednare fall hvilar
publikens uppmärksamhet odeladt vid sjelfva deklamationen
och tillfredsställdes ej, om deklamatörens röst saknar
melodi och böjlighet; och det är just dessa egenskaper Hr
Dahlqvist saknar. Att man ej ohämnadt låter
affektationen kringskära och borttrolla de naturliga anlagen,
gifver oss Hr Dahlqvist ett verkligt talande bevis. Få
finnas, hvilka med sådan kärlek för konsten egna sig åt sitt
kall, som han, och ännu färre de, som med sådan
ihärdighet söka bekämpa gamla ovanor, som han; och ändå
återstår för honom mycket att göra, innan han hunnit
utveckla sin naturligt vackra stämma ur de nät, en
inrotad affektation kringspunnit densamma, Detta
ådagalades ytterligare, när han denna afton deklamerade
Tassos död. Det kan gå an, att i sådana partier, som
Rudolfs i Banditbruden, brumma ner i basen, lik en
retad björn; men att i ett sådant poem som
ifrågavarande af Nicander, hvilket alltigenom andas Söderns
härma och Italiens luft, följa samma metod, är rent af
falskt. Vi veta ganska väl, att Hr Dahlqvist ej, utom i
högsta nödfall, vågar anlita sina högre toner, och vi hålla
honom räkning för denna försigtighet; men då borde
han ej heller åtaga sig hvad han ej går i land med; och
att detta vårt omdöme är vida mer, än ett tomt
maktspråk, skola vi söka visa, när vi framdeles få mera tid
sysselsätta oss med några välmenande bidrag till
deklamationskonsten i allmänhet och med de sujetters förmåga
deruti, som bilda den lyriska och dramatiska scenen på
vår Kongl. Teater. — N:o 9 exeqverades af Hr Bock
med samma utmärkta talang, som gjort honom till en
bland de förste virtuoser på sitt instrument. Han
skördade äfven denna gången Publikens lifliga bifall.

Freja
August Blanche
Musik
Carl Friedrich Bock
Jenny Lind
Georg Dahlqvist