Tjurfäktning mellan en Engelsman och en Swensk
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Tjurfäktningen mellan en Engelsman och en Swensk.

Sommaren år 1827 vistades på en af framlidne
Statsrådet Hr Grefve W:s egendomar, några mil utom
Hufvudstaden, en femtonårig yngling vid namn B., i
egenskap af informator hos en förmögen Arrendator,
hvars enda son han åtagit sig att inviga i Abc-boken.
B. hade slutat 4:de klassen i St. Claræ Trivialskola
och ämnade nu, njuta af sommarens behap i den fria
landtluften., dels för att bereda sig till Gymnasium,
dels ock för att hvila sig på sina, under åttaårig
skolgång, förvärfvade lagrar, hvilka bestodo i ingenting
mer och mindre, än att berömligt kvnna öfversälta 4
fältkerrar i Cornelius Nepos, 1 bok af Cæsars »de hello
Gallico», 40 verser ur Ovidii Metamorfoser och 1:sta
boken ur Euclidis, den sednare utantill utan att stappla
ett enda ord, mb. så framt ingen vände upp och ned
på de derstädes stående propositionerna. Deremot hade
han ej befattat sig med och förslöst sin dyrbara tid på
något så obetydligt som Naturalhistorien och de
lefvande språken, hvilka han knappast kände till namnet. I
Grekiskan var han, med undantag af explikation och
resolution, något hemma; men Alnanders salighetslära
kunde han utantill från perm till perm med noter och
allt, om ej just på hufvudets vägnar, åtminstone »på
sina fem fingrar.» I Svenska historien till Gustaf I af
Bruzelius och den allmänna gamla till Kejsar Augustus
af Ekelund var han mästare, och hans hjeltar voro
Harald Hildetands kämpe Ubbe, som gick så hårdt fram
i Bråvallaslag, att »bloden rann som bäckar i sanden»,
och Hannibal, som från Italien sände 40,000 slagna
Romares ringar till Carthago. Bevandrad i de Nordiska
Kunga- och Vikingasagorna, var han dessutom den
förste i att arktals citera Mazarinis och Rinaldinis
hjeltedater, oberäknadt de tårar han fällt vid Lafontaines
romaner och den hufvudvärk han i åtta dagar burit, efter
genomläsandet af Munken.

Nu för första gången kommen för att en längre tid
dröja å landet, hade han skuddat skolstoftet från sina fötter,
låst in i ett gammalt skåp alla sina böcker, med
undantag af Horatius och Dams Mytologi, hvilka han såsom
Premier i Quarta erhållit och nu naturligtvis tog med
sig, för att, vid återkallandet af flydda minnen, ha
något intressant att se på, lånt sig af en bekant en
pistol och en lodbössa och råkade första dagen i gräl med
egendomens Inspektor, som i skarpa ordalag förebrådde
den unge kämpen, för det han skjutit salt i ögonen på
Olle, den största och vildaste af Grefve W:s tjurar.
Inspektorn, ett icke mindre tjurhufvud, och derjemte
van att despotiskt herrska öfver rättares och dränpars
ryggar, förvånades med skäl öfver orden: »det angår er
icke» från en, som han påstod ej vara »torr bakom
öronen», lyftade, utan vidare resonnemanger, sin enpåk,
ännu varm efter den färska beröringen med en
statdrängs breda skuldror. Men Inspektorn, som troligtvis
ej ännu haft med någon Ubbes eller Hannibals
beundrare att göra, såg genast lodbössans kolf riktas mot
sitt herrskarebröst och, frapperad redan af det
beslutsamma motståndet, retirerade under salfvor af
svordomar, under det att en mängd Dalkarlar, som derinvid
arbetade på en större gödselhög och med förtjusning i
de gråa ögonen åskådat striden, kastade från sig sina
grepar och spadar och »klappade från högen i dimmiga
händer.» Resultatet af striden blef en förlikning
hemma hos den välmenande Arrendatorn, B:s principal, vid
en toddy och några fläskpannkakor, hvarvid uppgjordes,
att B., i stället för att hota Olle med mynningen och
Inspektorn med kolfven, skulle använda det förfärliga
vapnet mot träskets änder och skogens harar, och att
Inspektorn, i sin ordning, icke skulle ändra enpåkens
vanliga och gamla bana, utan hålla sin hand från
pilten, som hvarken moraliskt eller fysiskt trodde sig
kunna tåla en dylik behandling, helst denne, med
Gymnasium i perspektiv, ansåg sig hafva långt bakom sig
lemnat alla praktiska tillämpningar af ferlans straffteorier.
Vänskapen bestyrktes med en brorskål, som förvärfvade
B. tvenne farbröder och fulländades derigenom, att
farbror Inspektorn af sin unge vän erhöll till låns
återstoden af röfvaranföraren Gonzalow, som, genom
cirkulation bland skolgossarna i S:t Clara, nästan helt och
hållet blifvit slukad både till innehåll och format.

Ryktet om B:s bragd och seger öfver Inspektorn
spred sig emellertid öfver hela gården. Statdrävparne,
när de efter fulländade dagsverken om aftonen
återvände till sina hustrur, hvilka vanligtvis fingo uppbära de
slängar, Inspektorn om dagen tilldelat deras män,
berättade med mycken förlustelse, hurusom den »unga
herrn från Stockholm» skjutit salt i ögonen på
Inspektoren och derefter lagt upp honom på ett brännvinsfat
samt pryglat honom med kolfven; och följande morgon
var B., när och hvar han visade sig, ett föremål för
allas blickar och hyllning.

Grefve W. hade, som i det föregående nämdes,
flera större egendomar belägna utom Stockholm,
försedda med stora brännerier och ladugårdar, dem han
alla sökte uppdrifva till möjligaste största nytta och
afkastning. Men märkligare än sjelfva brännerierna,
hvilka alltid utgjort brännpunkten för våra högmögende
Possessionaters ansträngningar och uträkningar, och i
hvilka försvunno ej allenast de stora gårdarnas alla
spannmålsförråder, utan äfven flera årligen upphandlade
spannmålslaster, voro otvifvelaktigt ladugårdarna, dels
för den indrägtighet, hvarmed de drefvos, dels ock för
den ordning, snygghet och utomordentliga urval af
boskap, som i dem iakttogos. I de prydliga båsen stodo
kor af alla möjliga racer. In uti krubborna, så af träd
som sten, strömmade dranken genom vissa under
golfven och utmed väggarna gående rör, under det att
orenligheten på enahanda sätt affördes i särskilta utom
ladugården belägna reservoirer. Ladugårdarna voro
merendels utarrenderade för 50 R:dr B;ko per ko, ett drygt
arrende, men som likväl ej hindrade den Arrendator,
som skötte sig, från att bli förmögen och sålunda
kunna lägga på kistbotten 5 à 600 R:dr B:ko årligen och
derjemte lägga sig till hästar, vagnar förfärdigade i
Stockholm och informator till på köpet från samma
stad. Dessutom såg man på fälten och trädesgärderna
hopar af Spanska får och Amerikanska svinkreatur,
hvilka alla på det noggrannaste vårdades och sköttes.
Olycklig den Inspektor, Rättare och Deja, som uraktlät
något som kunde befrämja boskapens trefnad! Utan att
man visste ordet af, oftast i det ruskigaste väder,
insprängde på en liten hvit häst Hans Nåd inpå gården,
tittade in i bränneriet, i stallet, i fähuset och försvann
slutligen ut åt de rykande svedlanden. Det var på en
af dessa rekognosceringar, som B. en gång hade äran
af sitt första och sista samtal med Herr Grefven, hvilken
kom ridande från Inspektorsgården, der han funnit B:s
värda farbröder, Arrendatorn och Inspektorn,
inbegripna i ett parti mariage, under det att den af B. i
lifstiden saltade Olle grasserade i ett rågland, dit han
genom ett öppnadt led råkat inkomma. Grefven var
svåra förtörnad, och, oaktadt Inspektoren redan fått sin
beskärda del, tycktes likväl något återstå, att vid
förefallande tillfälle kunna utminuteras. B. kom från
»markene» med sin bössa på axeln och tvenne skjutna
ekorrar i ena handen, stolt öfver sin seger.

»Hvem är ni?» ropade Hans Nåd i det han höll in
hästen.

»Jag är — Gymnasist», svarade B.

»Såå — är det gunstig herrn, som lemnar
grindarna öppna efter sig och släpper boskapen in på åkrarna?»

»Jag har aldrig gått igenom någon grind, Herr
Grefve.»

»Går ni öfver dem då?»

»Ja!»

»Hvad gör ni här?»

»Jag är Informator hos Arrendatorn.»

»Hvad? — Informator hos Arrendatorn» — inföll
Hans Nåd med en förgrymmad uppsyn; »rättnu få väl
mina statdrängar lust att lägga sig till informatorer; då
icke en gång jag sjelf haft» — — —

Hans Nåd tvärstannade i talet, stirrande med
blicken ut åt landsvägen. B. följde hans öga och varseblef
i det aflägsna fjerran en besynnerlig grupp, som
småningom närmade sig, belyst af aftonsolens sista strålar.

Hastigt utropade Grefven, hvars ansigte den mest
strålande glädje återigenom tagit i besittning: »Ah! min
engelska tjur! min engelska tjur!»

Grefven jagade i sporrstreck mot densamme, under
det att B. fäste sina blickar på en hög, brun,
hvitfläckig och fyrfotad gestalt, som, omgifven af en talrik
trupp drängar, nalkades med högtidliga steg.

»Der hafva vi således den mycket omtalta tjuren,
som Grefven förskrifvit från England», tänkte B.; »jag
har hört omtalas, huru en Svensk matros en gång med
ett väldigt Svenskt knytnäfveslag lade en stor Engelsk
boxare till marken — — jag undrar just, hur Olle
skulle bära sig åt i ett envig med den nykomne främlingen
— — det är i sanning rätt roligt att tänka derpå — —
men vore vida roligare att — försöka't. 

En half mil bortom hufvudgården sträcker sig en
stor skog. När blåsten far deröfver, luta de
tättstående granar så förtroligt sina hufvuden tillsamman,
liksom ville de tillhviska hvarandra mod och tröst. När
åter den lugna aftonen inträdt och visar öfver land och
haf de rosiga kinder, en bild af den trygga
makligheten, ordna de sina gröna upprifna lockar framför en
liten saltsjöspegel, som med sin vackra, gröna,
blomstersirade ram glindrar vid deras fötter. Ända från
den lilla viken upp genom hela den mörka skogen
sträckte sig en ovanligt hög och bastant gärdesgård,
som delade skogen i tvenne hälfter. På hvardera sidan
om gärdsgården utbredde sig en liten ängsteg, som af
begynnelsen tycktes hafva varit ett kärr; men
sedermera af solens strålar småningom blifvit uttorkadt, så att
dess sumpiga natur helt och hållet försvunnit. —
Julisolen hade nyss uppgått och kastade från viken sina
första blickar på den lilla af den gemensamma
gärdesgården åtskiljda slättmarken och öppnat ögonen på en
mängd kor, som på hvar sin sida om stängslet hade
lägrat sina mörka resliga gestalter. Ena hälften, som
var den norra, innehade Olle, beherrskande en seralj
af minst 50 komör eller mamseller, som de mer
tidsenligt kunna kallas.  Sjelf stod han nu upprest på
benen midt ibland sina ännu liggande femininer. Olle
var mörkbrun, icke just så ovanligt hög till växten;
men hans längd och bredd, i högsta grad vidunderliga,
förtjente ett rum på Riddarbosgården. Småland hade
sett hans första kalfdagar, och dess skogar mången
gång genljudat af den vackra stutens okonstlade
älskogsqväden. Ryckt från sina fäders bördiga betesmarker,
för att intaga första rummet på Grefve W:s
boskapsförteckningar, hade han tagit ett vrålande farväl från
den jord, som sett honom födas, och befann sig nu på
en främmande trakt, ett stort och begärligt föremål för
den plågande menniskan. Påkar och stenar, som
omvexlat på hans rygg, hade förstört hans ursprungligen
goda och fördragsamma lynne, och att han sålunda fått
ett horn i sidan till menskligheten, bevisades
derigenom, att han inom tvenne års tid förpassat 7
statdrängar och 2 mjölkpigor till Lasarettet i Stockholm. Till
råga på förargelsen hade han i dessa dagar måst tåla,
att en medtäflare från Albion tagit bort de största och
bästa af hans kor och till på köpet befann sig i hans
grannskap: ty på andra sidan om gärdsgården hade den
nykomne Engelsmannen sitt bestämda territorium, der
han, omgifven af ett mindre men desto noblare antal
nöt, lefde och regerade. Äfven han var på fötter och
tycktes fröjda sig åt den uppgående solen. Det
behöfdes ej mycken skarpsinnighet för att finna, att
Engländarn i mer än ett afseende var mer högdragen än Olle,
ty dels var han betydligt högre till växten, dels låg
något i hans blick, som, på samma gång det
tillkännagaf nötet, äfven betecknade en viss inneboende känsla,
eller, rättare sapdt, instinkt af sjelfmedveten djerfhet
och oförskämdhet. Stolt promenerade ban midt ibland
sin omgifning, som rycktes finna ett särdeles behag i
den nye fräömlingens närvaro. Dock var det endast i
höjden han var Olle öfverlägsen; ty för att kunna mäta
sig med Svensken i längd och bredd fordrades i
sanning icke så obetydligt. Dessutom var han ovanligt
smalbent, då deremot Olle hade ben som Elefanten.

Den herrliga solskifvan hade knappt lemnat den
guldbroderade skogsranden, förrän en liten ökstock
öfverhalkade den lugna vattenytan och lade till vid
stranden just der som gärdsgården började. En helt ung
person i sommarjacka och dito byxor hoppade derutur,
gled varligt öfver det daggiga gräset nära invid
gärdsgården upp åt skogen till och öppnade helt enkelt
gärdsgårdsgrinden på vid gafvel, hvarefter han tog plats på
sjelfva tinnarna af gärdsgården, dels för att ha bättre
utsigt öfver hvad som ske kunde, dels äfven för att
skydda sin egen dyrbara person feån all möjlig
personlig inblandning i en förestående strid.

Engelsmannen förnekade ej sin natur. Seende
tillfället öppnadt till nya inkräktningar och eröfringar,
uraktlät han ej att så fort som möjligt sticka nosen in
på det nya området, liksom ville han först taga
terrängen i ögonsigte, innan ban helt och hållet inträdde.
Olle, som under tiden stått som han varit fördjupad i
idel solbetraktelser, vände hufvudet ditåt. Starkare
glödde ej solen från himlahvalfvet, än de blixtrar, som
genom den Svenska tjurens svartglänsande ögonpar
korsade hvarandra och hastigt förenade sig i tvenne
eldglober, ur hvilka flammade lågor på lågor. Hastigt
öppnar han de fradgande käftar och framstöter ett djupt
ihållande tjut, som med ens brisgar alla skogens och
luftens sångarskaror till tystnad. Innan ännu bergens
echon hunnit mångdubbla det dödsbådande härsropet,
emottager Engelsmannen utmaningen med lungor,
hvaruti åskan för ögonblicket tyckes hafva tagit sim plats,
hvarefter hela boskapshjorden uppstämmer en chorus,
hvars iufernaliska effekt kommer gärdsrården att svigta
och den derpå sittande åskådaren att skälfva af bäfvan
och ånger. Flera famnar skilja ännu de båda
kämparna åt; men de nalkas småningom hvarandra,
uppkastande omkring sig jorden med torfvor och stenar i
tjocka mörka hvirflar mot höjden.  Vrålande störta kona
till marken och arbeta med sina hufvuden i mullen,
liksom de fruktade åskåda striden. Kämparnes tjut
antager allt mer och mer den råa styrkans och det
otämda raseriets vildaste karakterer; den med hornen
uppkastade jordmyllan skakar öfver valplatsen nattens
ogenomträngliga slöja; — hastigt höres ur molnet en knall,
som kanonens — som åskans — och i ögonblicket
framskymta öfver den svarta molnkanten den Engelska
kämpens hvita ben, och långt derutom ligger han sjelf
öfverändakastad till marken.

»Lefve, du tappre Svensk!» ropar åskådaren
klappande i händerna från sin gärdesgård.

Men hastigare än blixten är Engelsmannen på
benen igen, och hastigare än tanken följer en ny ännu
förfärligare knall — en ny himmelsfärd för
Engelsmannen — och ny törn mot gräsvallen, så att jorden
ryker.

»Bra, Olle! lefve den Svenska tjuren!» utropar i
högsta förtjusning sekundanten.

Dock ännu är ej Albions son besegrad; ännu står
han i positur, vändande en blodig men förfärlig panna
mot den förföljande segraren; ännu blänger han som
en tjur på en — tjur; — — tjurhufvena mötas —
hornena vrida sig om hvarandra, så det knakar i deras
fästen — blodströmmar rusa kring öron och hals och
droppa fraggblandade ned på marken. — Svensken
tränger Engelsmannen allt mer och mer tillbaka mot
gärdesgården.

»Bra, Olle! — Gå på, Olle! — Och jag som skulle
skjuta salt i ögonen på dig, du tappre! — Gå på! gå —»
Entusiasten fick ej säga mera; en ny stöt från Olles
panna slungar Engelsmannen mot gärdesgården, så att
den derpå sittande uppviglaren derifrån kastas till
marken, lemnande efter sig på en gärdsgårdstör hälften af
ena byxan. Hämtande sig efter några minuters
bestörtning öfver det oförmodade fallet, uppreser den tvåfotade
sin i denna belägenhet icke just så fördelaktiga gestalt,
och, kännande med sig en viss ånger öfver den af
honom anställda tjurfäktningen, som ännu fortfor i vildt
raseri framför hans ögon, samt rädd kanhända att på
något sätt blifva inblandad i saken, makar sig hastigt
af till stranden, kastar sig i ökstocken och griper tag
i årorna. Striden fortgår emellertid vid stranden mellan
de tvenne tjurarna med all möjlig förbittring och
rastlöshet. Hastigt höras menniskoröster skalla genom
skogen — och i ett ögonblick försvinner ökstocken ur viken.

Längre fram på morgonen var det en ovanlig
uppståndelse på herrgården. Grefve W. höll ståndrätt med
sina inspektorer, bokhållare, drängar etc.

»På hvad sätt hafva tjurarne kommit tillsammans?»
frågade W. på det högsta uppretad.

»De hafva stångat ner gärdsgården, som åtskiljer
skogen, Hans Nåd!» svarade Inspektorn, darrande som
ett asplöf; ty han hade ännu ej huwnit få i sig sin
uddevalla.

»Hafva de skadat hvarandra betydligare?»

»Nej, Gud vare tack! här är Olles ena horn, som
han under striden förlorat. Den nya tjuren har blott
några hål i hufvudet utan betydenhet, och de
skrubbsår, han fått i huden, förtjena ingen uppmärksamhet
engång.

»Nå det var en evig lycka, att min nya, präktiga
och dyrbara tjur åtminstone blef räddad till lifvet. Låt
emellertid föra Olie till Norra Slagtarhuset.»

Följande morgon, innan ännu gårdsrättaren ringit
i arbetskloekan, var Olle, vederbörligen eskorterad, på
väg till Stockholm. 9 menniskor hade han lagt på
sjuksängen och deribland en i grafven, utan att
derföre lida något straff. Na skulle han, som ett oskäligt
djur, digna under en simpel slagtardrängs yxhammare,
och hvarföre? Jo, för det han stångat i en Engelsk
like några nödiga begrepp om Rättsläran. Otaliga
gånger tuggad på här i lifvet, hade han åtminstone den
fördelen att bli det blott en enda gång efter döden. —
Den enda, som vann något på hela denna stora
tjurfäktning, var en liten mjölkflicka; hon hade nemligen
på den omtalta gärdesgården. hittat ett betydligare
fragwent af en byxa. Detta tog hon: och lappade dermed
sitt blårandiga förkläde.

Freja
August Blanche