Boken om vårt land/Kapitel 31
(Savolaks.) 

Vida över östra Finlands dalar utbreder Saima sina blå 
vatten. Det är icke en enda inom sig avslutad sjö såsom 
Ladoga eller Enare eller Uleå sjö. Saima kallas de stora 
vattenspeglar, som norr om Finska viken och väster om 
Ladoga upptaga en lång rad av sjöar, fjärdar, vikar och
sund. Alla dessa vida vatten hänga tillsamman och 
strömma söderut, det ena in i det andra, till dess att de 
slutligen uttömma sitt flöde i Ladoga genom den stora och 
strida floden Vuoksen. 

Nu finnas utprickade farleder för båtar, galeaser och 
ångfartyg på dessa långa, slingrande vatten. Man seglar 
från den ena fjärden in i den andra, många mil framåt 
förbi otaliga öar, uddar, näs och skiftande stränder, 
alldeles som i en skärgård vid Jiavskusten. Väl ser man i Saima 

land åt alla sidor, men på de stora fjärdarna synes landet i 
blånande fjärran. Vattnet är så genomskinligt, att man 
vid klart och lugnt väder ser bottnen på betydliga djup. 
Och i detta ljusa vatten speglar sig himlen så ren, de små 
vita molnen segla som duvor i djupet av sjön. När det är 
varmt om sommaren, synas sjöarna djupt högblå. Från 
höjderna stiger här och där en lätt rökpelare upp mot 
himmelen: det är röken från en stuga, som skymmes av 
granarna. På ett annat håll vilar en tunn sky över 
skogstopparna: det är röken från en sved på åsarnas sluttning. 
Över dessa lätta rökmoln lägga sig vattenångorna i den 
varma luften och åstadkomma det fina töcken, som kallas 
solrök. Och solröken ligger som det tunnaste flor över alla 
höjder, stränder och vatten; den gör, att allting synes så
mjukt, som vore det inlindat i bomull. Då utbreda sig de 
stora, sköna, djupblå vattnen såsom glänsande speglar, 
infattade i florshöljda, mörka ramar; och detta är så 
vackert, att i hela naturen knappt finnes något vackrare. 

Icke alla sjöar äro så skönt djupblå och så behagliga för 
vandrarens ögon. Vattnet är icke lika genomskinligt i 
alla, och luften giver ej samma stämning i alla trakter om 
sommaren. Men den, som en gång sett Saima eller 
Näsijärvi eller Mallasvesi eller Roine eller andra sådana blå 
sjöar — ty sådana finnas oräkneligt många, —kan aldrig 
förgäta en sådan anblick. Den går till hjärtat, och 
människan måste ju tacka sin allgode Skapare, som berett 
henne en så skön bostad på jorden. Fastän all denna 
skönhet är av så kort varaktighet; — fastän Gud låter allt 
levande omskifta i grönska och vissnande, på det att 
människan ej må förälska sig i jorden och glömma sitt hem i 
himmelen; — så behåller man alltid ett gott och kärt 
minne av en så ljuv fägring. Hösten kommer, stränderna 
gulna, Saima går i vita vågor för stormen. Efter en tid är 
allt fruset, drivorna tynga granens grenar, och det blå 
vattnet är vit is. Men då stå ännu barrskogarna gröna 
likasom en förhoppning mitt uti döden, och vandraren i 
sin päls ser ut mot det stora vita isfältet och lyssnar, om 
han icke snart skall höra den första lärkan kvittra. Han 
tänker på våren, när Saima åter är blå, när spegeln ar 
fejad och ramen där runtomkring åter är mjuk av det 
tunna, töckniga floret, som hänger på grantopparna . . . 

Boken om vårt land