Sommarutflykt med nykterhetslogen »Hoppets sköld»
 

 7. Sommarutflykt med nykterhetslogen Hoppets sköld.  

(Vid logen Hoppets Skölds utflykt framträda flera personer, bland vilka 
särskilt märkas basblåsaren Gustafsson, den rastlöse bestyraren Dahl, den listigt 
skämtfulle talaren samt den dystre, dansande smeden Blomström. Särskild 
uppmärksamhet väcker den unge målaren, kallad Pudding — ett 
stockholmsbarn — som varit inne på återupptagning två gånger och som från 
huvudstaden medfört de senaste dansnyheterna.)
 
 a) Marsch till festplatsen.  
Se, leden förvirras och vackla 
strax innan vi sätta i gång. 
Där rusar, röd som en fackla, 
basblåsarn i vildaste språng. 
Sin tuba så ivrigt han tager 
ur säcken, som liknar en kjol. 
Det är, som när Skaparen drager 
ur molnet sin blänkande sol. 

Sin skäggkvast så lystet han trycker 
mot bastubans svällande mund. 
Det liknar en kyss, o, min Frida, 
i musikens välsignade stund! 

Skarorna sluta att vackla, 
vid smattret vi sätta i gång. 
Standaret, likt fladdrande fackla, 
det flyger från glimmande stång. 
 

»Vad var det, som slog mej på kinden, 
som slog mej i ansiktet nyss?» 
Standartofsen flög ju i vinden 
och gav dig en smällande kyss. 
På fanan, den ljusblåa flamman, 
syns globen med polerna små. 
Än kramas den häftigt tillsamman, 
än åter den väldig ses stå. 

Den bild, som så skrynklas av vindar, 
den är utav Jorden, vår mor. 
Se, runt om ekvatorn sig lindar 
ett bandage med en inskrift, jag tror!

Sulorna trampa och takta 
på gatan, av daggen så våt, 
och stirrande ögon betrakta 
vår marsch och vår skinande ståt. 

Men strax intill Frida sig vänder 
en man, det är talarn, vi se. 
Nu knäpper han hop sina händer 
på skämt, som han sorgset vill be. 
Han ropar: »Papiret fallerar! 
Spring efter papiret, herr Dahl, 
för annars mett härrskap riskerar, 
att inte det blir någet tal!» 

Han blinkar så listigt och skakar 
i luften så lustigt sin hatt. 
Från myllrande ledet då brakar 
som en åska ett bullrande skratt.
 
Bastuban blixtrar vid kröken, 
och tåget går halvt i en ring 
mot skogen bak diset och röken 
vid trum och vid klang och vid kling.

 
Flöjtisten, så mild uti dragen, 
han torkar den blänkande stock 
och sticker en näsduk bak kragen 
och sjasar åt flugornas flock. 
Men stirrande, ängslig, en annan 
triangeln så plikttroget slår 
med halmhatten långt ner i pannan, 
där svetten som daggpärlor står. 

Nu fanbärarn nästan tycks sjunka, 
sitt läder han jämkar uppå, 
och trummorna dundra och dunka. 
Till vår svängbro vi hunnit ändå! 

Landsvägens dammskyar fara 
som rökpuffar ur en kanon 
och svepa vår svettiga skara 
i gyllne och rykande don. 

 
Strax efter vårt tåg höres frusta 
en häst. Han är eldig och glad. 
Han drager en vagn till vår lusta 
med röd och med gul lemonad. 
Buteljhalsar gnistra och tindra 
av ståltråd, de stängslena små, 
som frusande gulldrycker hindra 
att spruta sin flod på oss två. 

Och klirrandet hörs trots musiken, 
fast bastuban likasom drar 
ur avgrundens djupaste riken 
en förfärande jättefanfar. 

Titta! Vid skogskanten simmar 
vår ström med sitt blänkande sken. 
Den stimmar i morgonens timmar: 
»Drick av mej! Jag är nykter och ren!» 
 b) Erinran. 

(Sedan de uppkommit på festplatsen, erinrar han Frida om, att de varit på 
detta ställe någon gång förut. Frida minnes nog.) 
Känner Frida den platsen igen? 
»Åh, jajamän, :: 
vad jag känner den igen!» 
Förr en bänk stod så murken bland skog . . .
»Jag minns den nog :: 
och jag minns, hur fågeln slog.»
Där, som då fanns en ormbunksflock med daggigt spindelflor, 
fladdrar tältduken festligt kring vårt glada »postkontor». 
Men se, björken står vakande än! 
»Åh, jajamän, :: 
den har blivit som en vän!» 

Festens gud skurit strå, brutit kvist . . .
»Det märkes visst! :: 
Förr gick gräset till min vrist, 
Nu Naturen fått kortklippt sitt hår. 
»Ah, jag förstår! :: 
De ha klippt, så det förslår!» 
Där blott finken i glädje slog sin drillande revelj, 
dundrar tuban vid fruset av en sockerdricksbutelj. 
Men se, kullen är lik sig sen sist! 
»Ja visst, ja visst! :: 
den har ej sin tuva mist.» 

Bäcken sinar, och mitt i dess lopp . . . 
»En kaffekopp :: 
nu de låta få ett dopp.» 
Snart den böljan har mistat sitt blänk. 
»Ja visst! Åh, tänk, :: 
när vi sutto i dess stänk!» 
Där, som förr stod en tall, du vet, med surr av myggors sång, 
skiner väckareklockan högt uti en såpad stång. 
Ruskor vaja så matt i dess topp. 
»Ja, titta opp! :: 
Vimpeln snor kring gyllne knopp!»

Till Naturen ej Festen är vän . . .
»Åh, nänemän, :: 
men nog glädes man åt den!» 
Fridas lystnad så väl jag förstår . . .
»Är bra mitt hår? ::
Det blev ruskat av en kår!» 
Själv jag gärna vill tänka på de forna blomsterfält, 
där bland fläktande tält de Fröjdens blåa fana ställt. 
Väl, att björken posterar där än! 
»Åh, jajamän, :: 
den har blivit som en vän » 

 c) I festglädjens yra. 

»Hjälp oss backsa talarstolen! 
Di har ställt’en mitt i solen!» —
Undan, Frida, akta kjolen!
Skynda! Här man bråttom får! 
»Gustafsson! Åhi å backsa . . .!»
Ovanför de fanor saxa: 
Glober svälla, örnar flaxa 
strax för vindens kår. 
Hör bara, hur det skrattar: 
»Ha ha!» — Bland flaggor, hattar, 
»Rättvisans» hjul jag fattar. 
Kanske lyckan rår! 
Blåsten kaffedoft oss sänder, 
Gustafsson på tuban vänder; 
droppar blixtra en i sänder 
när han klaffen slår. 

Medan lärkan ovan klingar, 
mänskan, yr, vill kasta ringar. 
Så beräknande jag svingar 
ringen — den i gräset tar! 
Ej så lätt att spiken hinna. 
Jag ett durschslag kunnat vinna. 
Fridas ögon ivrigt brinna, 
när jag kastet har. — — —
Skjutbanans jättar falla, 
nicka, när skotten knalla 
matt. Sådan villervalla! 
Bort jag Frida drar. 
Jag vill gå, där fiskdamm glimmar 
spegelstel, och reven simmar! 
Allvar, fly i festens timmar 
under hornfanfar! 

Plötsligt ses bestyrarn rusa 
fram i gräset. Flaskor frusa, 
puffa, klinga. »Ena ljusa 
satar! Drickorna de lagt 
mitt i solen, så de spricka! 
Åtta hela sockerdricka!» 
Vilda blickar kan han skicka! 
Vrede och förakt. — — —
Gungan tar sats och knakar, 
paret på brädan skakar. 
Nedanför ängsligt vakar 
ansvarsfull en vakt. 
Så med Frida vill jag fara 
upp igenom luften klara 
mot vår Junis runda skara 
moln i snövit prakt!  
 d) Dansbanan. 
Drilla på flöjten 
och basa på bastuban! (horn) 
Tiljor knaka 
och stängsel skaka. 
Dig närmre maka! 
Jag vill ej försaka 
den sprittande tavlan vid bastubans toner. (horn) 
Systrar blyga 
liksom sig smyga 
till bröders rockslag och trogna bröst. 

Blixtra bak granars rad 
eskornetter klara, 
blir jag i själen glad 
utav skenet bara. 
Frida, med blick i brand 
och flammig rand på kinden, 
ser, hur vart par tar land 
hos biljettörn vid grinden.

Drilla på flöjten 
och basa på bastuban! (horn) 
Tiljor skaka, 
och stängsel knaka, 
och trummor braka 
vid hornens röst. 
 

Dyster och sluten, 
men säker och tvingande (horn) 
Blomström spränger 
en flock och tränger 
sig fram — han blänger 
på vimplar och stänger. 
Ser ut som han hölle en drunknad i famnen! (horn) 
Systern bleka 
med dragen veka 
ej orkar neka 
att följa med. 

Pudding med snabba sving 
löses från sin syster. 
Damen går nätt omkring, 
följer lätt och yster. 
Konstfullt i snirklars garn 
de klyva häpen skara. 
Pudding, ett stockholmsbarn, 
modärnt kan dansa bara, 

Dyster och sluten, 
men säker och tvingande (horn) 
Blomström spränger 
en flock, och tränger 
sig fram. Han blänger 
som vor han vred. 

 
Blek är Bestyrarn, 
men skämtfull och nojsande (horn) 
för han fröken. 
Se, nobla kröken 
på armen! Röken 
står tät som i öken. 
Han glider så oljigt och backar så sakta. (horn) 
Dolsk, han tager, 
sin dam. Han drager 
liksom magneten en synål gör. 

Yrande, under hopp, 
sadelmakarn dansar. 
Halmhatt på huvudknopp, 
skjortveck som ett pansar! 
Detta så ystra par 
från Fröjdens riken, Frida, 
gör, att mitt hjärta tar 
ett skutt på vänster sida! 

Blek är Bestyrarn, 
men skämtfull och nojsande 
ut ur röken 
han för sin fröken 
och nobla kröken 
på armen gör. 
 

Drilla på flöjten 
och basa på bastuban! (hörn) 
Kjolar fläkta 
och armar, sträckta 
i höjden, fäkta! 
Med ögonen släckta 
nu systrarna hasas vid bastubans toner. (horn) 
Näsduk flaggar, 
och drickan fraggar, 
där stängslet vaggar 
vid dansens gång. 

Frida med Talarn själv 
— städad dans! — ses tjusa. —
Tankfull vid Nöjets älv 
hör jag böljor brusa. 
Bländas av hornens sken 
— blixtar ut de sända. —
Vinden tar fatt i gren 
och börjar notblad vända . . .
 
Drilla på flöjten 
och basa på bastuban! (horn) 
Frida fläktar. 
Hon visst försmäktar . . .
Jag bjuder nektar 
vid hornens sång.

Fridas bok
Sångtexter
Birger Sjöberg