Om statistik
OMSTATISTIK.
( 1823.)

Forntiden egde ej den i våra dagar beprisade
vetenskap, som kallas statistik. Den är ett foster af nyare
begrepp om stat och om statens ändamål. Efter dessa
begrepp bestå en nations styrka och sällhet uti
besittning af nyttiga eller angenäma handgripliga ting, och
framalstring af sådana utgör det yttersta målet för dess
verksamhet. De fordra alltså en vetenskap att mäta och
väga och räkna hvarje folks materiella produktion samt
dess såsom kapital upplagda besparing deraf. Småningom
har denna låga, ensidiga statskunskap utträngt den forna
högre statskonsten.

För greker och romare var fäderneslandet en idé,
hvilken omfattade mycket mera än blotta fädernejorden.
De beräknade icke med döda siffror, utan kände i sina
lefvande bröst värdet af denna jord. De bestämde det
ej genom uppskattningar af säd och gräs, som hon under
ett qvinqvennium bar, utan genom heliga minnen af allt
det höga, det sköna, det snillrika, det ädla, som hon i
sekler burit. Inga njutningar, ingen rikedom, intet af
detta materiella goda, som statistiken uppfattar och
värderar, kunde stilla den trängtan, hvilken dref Ulysses
att återsöka sitt bergiga Itaka. Han erkände, att denna
lilla ö icke låg såsom flera andra »mot morgonens
rodnad och solen», men, sade han,

»Ofruktbarare föder hon dock en blomstrande ungdom,
Och ej något jag ljufvare vet än fäderneslandet.»

I en senare tid voro de olympiska spelen Greklands
nationalmöten, Homers sånger, templen och gudastoderna
dess nationalgods. Den kultur, som derifrån utbredde sig,
alstrade åt menskligheten förädling, åt statsförbundet
frihet och ära. I dessa gemensamma skatter egde hvarje
ibland Hellas söner sin arfslott, den han efter sin
förmåga sträfvade att förkofra. Han såg utan afund den
persiske vällustingens yppiga njutningsmedel; asiaten, så
rik han var, förblef dock i sjelfva det grekiska språkets
uttryck af nationens höga tänkesätt en barbar.

Statshushållning och politisk räknekonst voro
obekanta för våra äldsta nordiska förfäder, med hvilkas
öfverdådiga anda man förgäfves söker att förlika vårt sluga,
vinstberäknande småsinne. Man må med någon
framgång bemöda sig att efterapa deras yttre råhet; men
den gycklande tillgjordhet, som förråder sig i dessa
bemödanden, vittnar att man icke är delaktig af deras
allvarliga mannakraft. Det inre väsendet af deras tid är
förgånget och nedstiger ej från Valhall att upplifva de
grofva former, hvilka, införda i vitterheten och i konster
egnade åt det sköna, endast kunna förvåna såsom
vidunderliga figurer i ett skuggspel. Icke bör man dock fördöma
såsom lek den hyllning, hvilken en liflig ungdomskänsla
gifver åt det stora framfarna; men icke heller anse för
annat än lek sådana götiska bragder, som utöfvas på
nutidens värdshus, och hvarifrån kämparne återvända till
handelsboken eller till revisionsanmärkningarna eller till
vågskålen eller till statistiska beräkningar af utsäde och
boskapsstock eller allmännast och helst till viraborden.
I begreppet om värden skiljer sig den nyare tiden så
långt ifrån den gamla, att deras lynnen aldrig kunna
sammanjemkas. Troligen förstodo ej de verkliga göter
att urskilja mergel ifrån vanlig lera, ty den kemiska
analysen var dem lika främmande som den filosofiska.
Men de visste att annorlunda skatta den jordhög, som
förvarade en fallen kämpes stoft, och annorlunda det
platta sädesfält, öfver hyilket denna enkla minnesvård
åt tapperheten stod upphöjd. Njutningar försakade de
icke, men de egde känsla äfven för andra arter deraf
än dessa, som köpas med materiella ting. De drogo
först i härnad att förlusta sig med bardalek, och sedan
när de ärorika återkommit derifrån, drogo de till
gästabud.

Riddaretiden trädde in att tornera på ett nytt
historiens fält. Ingen aning ens om statistik, om sifferräkning,
använd till menniskoförmågans storhet, kunde uppstå uti
sinnen, som svärmade för det sköna och det heliga. I fall
någon då hade tänkt det, hvilken skulle hafva vågat att
säga åt en riddare, som under mödor och faror offrat
flera år af sitt lif för att slutligen få emottaga ett skärp
af sin skönas hand: »Herr grefve! Er arbetskraft är
onyttigt förspild; detta band hade endast kostat er en
tunna säd, om ni köpt det hos krämaren.» Jag tror mig
se Godefroi de Bouillon framför sin här af korsfarare,
och jag föreställef mig, att en politisk räknemästare med
manerlig ödmjukhet öfverlemnar honom en uträkning
öfver antalet af dagsverken, som modernäringen skulle
förlora genom hans lönlösa företag att befria den heliga
grafven ifrån hedningars rån. Rysligen ljuder den
förbittrade härens gny, men då det tystnar, hör jag en mild
stämma, hvilken befaller att den febersjuke kalkylatorn
skall afföras till något af dessa hospital, som
barmhertigheten stiftat bakom lägret.

»Men hvad en tid har höjt, en annan tid förnedrar,
När menskans lösa vett en annan ställning får.»

Och nu anse vi Godefroi för en narr, likasom han skulle
hafva för narrar ansett våra sifferräknande statsmän.
Hvilken har rätt? Utan tvifvel vi, ty vårt är ännu det
sista ordet. Likväl, om icke det ädla, äfven någon gång
öfverdrifvet till svärmeri, hade upplyftat menskligheten
öfver den timliga nyttans låghet; om icke en Gustaf II
Adolf med samma mod men med mera vishet än
korstågens anförare hade liksom de dragit ut att strida och
dö för en idé, hvad vore nu Europas folk? Betande
hjordar.

Allt som svallet af ridderliga känslor sjunkit undan,
hafva begreppen om allmän nytta förstenat sig. Sålunda,
genom öfvergångsformationer, som det tillhör
historieskrifvaren att utreda, har småningom bildat sig den nu
rådande statsekonomiska materialismen. I Sverige
uppkom den efter Carl XII:s död. Nordens Alcides var fallen,
och ingen arm fans, som mäktade att lyfta hans klubba.
Men beräknare framstodo, som kunde mäta hennes
kubikinnehåll samt utreda hennes värde, om hon
söndersplittrades till säljbara svafvelstickor, och under
öfverläggningarna derom uppreste åter den befriade egoismens
hydra hväsande och ettersprutande sina hundrade
hufvuden. Gustaf III:s ridderliga svärd afhögg några af dem,
men ej alla. Odjuret lefver och hotar att ur nya, allt
mer och mer vidgade gap utgjuta vinningslystnadens
giftiga ånga öfver nya slägten.

De statsekonomiska grundsatserna äro gamla, ehuru
de icke förr än under det sistförflutna århundradet kunnat
göra sig allmänt gällande. Då man läser 19:de kapitlet
24:de och följande verser i Apostla-gerningarna, tror man
sig läsa en berättelse om något, som tilldragit sig i går.
Paulus ville i Efesus förkunna Jesu heliga lära; men »thet
var en guldsmed, benämnd Demetrius, som gjorde
silfvertempel til Diana, ther the en stor vinning af hade, som
thet handtverk brukade». Denne sammankallade sina
embetsbröder, förestälde dem, huru Paulus »förvändt
mycket folk, sägande at thet icke vore gudar, som
gjordes med menniskohänder», samt visade, att detta
förmätna påstående gälde icke allenast deras handtverk,
hvilket »i then delen, hvaraf de sin näring förnämligast
hade, skulle nederläggas», utan äfven den stora gudinnan
Dianas tempel, som blefve föraktadt. Genom detta tal,
hvilket skickligen svepte en allmän folktro omkring
guldsmedernas enskilda intresse, verkade han ett upplopp,
hvarunder den retade hopen, skriande: »Stor är the
Ephesiers Diana!» misshandlade Pauli lärjungar och tvang honom
sjelf att fly staden. Hvarje konseqvent anhängare af det
statsekonomiska system, hvilket man kallat det merkantila,
tänker och handlar i våra dagar såsom guldsmeden
Demetrius, när det kommer i fråga att uppoffra något af ett
lands eller en korporations handelsvinst åt de ädlare ibland
mensklighetens angelägenheter. Likaledes, redan omkring
sjutton hundra år förr än de fysiokratiska lärorna
framstäldes i system, voro de yrkade af en materialist, med
hvilken jag dock ingalunda vill förlikna den redlige doktor
Quesnay och hans talrika lärjungar. Men också blefvo de
redan då vederlagda, vida bättre än i alla senare digra
afhandlingar, genom det enkla gudomliga svaret:
»Menniskan lefver ej af bröd allena, utan af hvart och ett ord
som utgår af Guds mun».

I ett nytt europeiskt statssystem har den länge
vanvårdade kristendomen åter blifvit inkallad till nödfallshjelp
för samhällsordningen. Men ännu förmärkes det just icke,
att den kristna lärans anda upplyftat de rådande
begreppen om statens bestämmelse. Att förvandla stenar till
bröd anses ännu såsom det mål, dit den gudomliga kraften
hos menniskan må sträfva och må ledas. Under det att
tron öfverspännes till en oftast lönande mysticism,
försvagas allt mera och mera kärlekens förmåga till
oegennyttig handling. Hjertats rörelser mot det ädla, det sköna,
det goda stängas inom det enskilda lifvet; i det offentliga
verkar endast det beräknande sinnet för nytta. Man
uppmanar nationerna att oroligt fråga: »Hvad skola vi äta? Hvad
skola vi dricka? Hvad skola vi kläda oss med?» Men ingen
helig röst ifrån det öfver heden upphöjda berget säger dem,
att »lifvet är mera än maten och kroppen mera än kläderna».

Att förnedra ändamål till medel och deremot
upphöja medel till ändamål synes utgöra ett ibland
hufvuddragen i den nuvarande tidens lynne. Religionen hyllas
som en polisanstalt; vetenskap och konst, då man finner
sig icke kunna alldeles umbära dem, användas såsom
tjenstepigor till nödiga hushållssysslor, eller der de äro
synnerligen gynnade, upptagas i de förnämare husen för
att leka med barnen. Deremot, i stället att blott
underhållas såsom medel till menniskoförmågans högre
utveckling, sättes det fysiska lifvet till ändamål för denna
förmågas hela verksamhet. Emedan själen behöfver en
kroppslig hydda, anser man staten endast vara en ordnad
sammanställning af sådana, hvar på sin afmätta och
fredade tomt. Förvandlande alltså stat till stad, beräknar
man dess styrka efter antalet af bostäder samt dess
styrelses förtjenst efter dessas yttre tillstånd, efter vallarna
omkring dem, efter brandredskapen o. s. v. Men man
sörjer icke för invånarnes liflighet och kraft, obekymrad,
om de tvina bort under armod och olust eller förhärjas
af en smittande pest.

I öfverensstämmelse med det hela handlar äfven i
hvarje del den nyare mekaniska statskonsten.
Verkningsmedel, icke verkningskraft, söker den att utvidga.
Statsekonomerna dela sig i sekter, hvaraf den ena påstår, att
ett samladt kapital af redbart mynt, och den andra, att
ymniga förråd af naturalster utgöra en nations rikedom;
den ena följaktligen gifver företrädet åt den utrikes
handeln, som inbringar främmande penningar, och åt de
slöjder, som förädla råa ämnen till varor för denna handel;
den andra åter åt jordbruket och de näringar, hvilka
upphemta eller frambringa naturens omedelbara gåfvor. Men
dessa statskloke, tvistande om nationalrikedomens natur
och orsaker, undersöka ej orsaken, hvarför en nation må
sträfva att blifva rik på jordiska ting. De utreda icke
förhållandet emellan tillgång på sådana ting och den
oupphörliga utveckling af mensklighetens kraft, hvartill staten
i evighet sträfvar; undersöka icke, om ej vissa sätt att
förvärfva fysisk rikedom kunna leda till andeligt armod:
samt upptaga icke i sina beräkningar medlen till de ädla
njutningar, som det inre sinnet hos menniskan gifver henne,
eller till uppehälle för det nationallif, hvilket ej hemtar
sin föda ur magen. De löjliga försöken att bestämma en
skilnad emellan produktift och icke produktift arbete,
emellan närande och tärande medlemmar i samhället, visa
tydligast på hvilken låg ståndpunkt de statsekonomiska
lärosystemen befinna sig och måste förblifva, så länge de
göra anspråk på sjelfständighet och icke medgifva sig
endast vara underordnade delar af en högre
statsvetenskap. Produktiv är efter Adam Smiths skattning den
konst, som tillreder rusande drycker, hvilkas öfverflödiga
bruk förnedrar menniskan till det vämjeligaste ibland djur.
Närande och följaktligen nyttig statsborgare är den store
bränvinstillverkaren, som använder sitt kapital och sin
idoghet att förvilda och förfäa folket i nejden omkring sig.
Oproduktiv åter är tonkonsten, emedan dess omedelbara
produkt, välljudet, ej kan uppläggas; emedan den måste
njutas i samma ögonblick den frambringas och icke såsom
bränvinet och skinkan kan sparas till kommande fröjdedagar.
Tärande och alltså skadlig medlem i samhället är virtuosen,
emedan den känslolyftning han uppväcker icke verkar
så ögonskenligen och så länge som ett redbart rus.
Tärande, likasom lösdrifvaren, är ock efter denna teori
statsmannen, religionsläraren, vetenskapsidkaren, domaren, som
vårdar samhällets inre fred, och krigaren, som försvarar
dess sjelfständighet. De frambringa icke sådana
produkter, som kunna säljas på torgen eller i krämarbodarna,
och andra hafva ej detta bortom alstringsstunden
fortfarande bytesvärde, hvilket den materialistiska
rikedomsteorien endast erkänner. Till förvärfning af det
nationalkapital, som hon skattar och hvars förkofring hon åsyftar,
fordras också den ytterst möjliga söndring af
menniskokraften, ty genom arbetets ytterst möjliga delning
uppkommer den högsta varuproduktion, enligt det af Smith
anförda och af hans lärjungar sorgfälligt upprepade
erfarenhetsbeviset, hemtadt ifrån tillverkningen af
knappnålar. Menniskosamfunden, betraktade fordom såsom
organismer, uti hvilka hvarje lem var delaktig af det helas
lifskraft, eller såsom verldar, der hvar liten atom
afspeglade det stora systemet, blifva sålunda maskiner,
sammansatta af hjul och stänger och trissor, hvilka hvar och en
inom sin egna vidare eller trängre krets röra sig, beroende
af hvarandra så länge det mekaniska verket håller, men
om det går sönder, lediga och passande att inflyttas i
hvilket annat, som en ny maskinist framstår att förfärdiga.
Knappnålshufvudet allena sysselsätter i en väl ordnad
fabrik tre särskilda klasser af arbetare, hvar med sitt
lifstidsyrke, ifrån hvilket deras menniskoförmåga ej kan
afvika, utan att produktionen och i följd deraf
nationalrikedomen skall förminskas. Äfven till dessa värf, som anses
för oproduktiva, har kapitaliseringen och dess medel,
arbetsdelningen, utsträckt sig, befrämjade genom bruket af en
gemensam representant för bytesvärden, penningen, samt
genom upptäckter af sätt att mekaniskt söndra snillets
och mannamodets kraftyttringar. Den legde
fosterlandsförsvararen nedlägger nu icke med individuel styrka och
rådighet en eller flera af den fiendtliga hären. Krutets
uppfinning har förvandlat krigskonsten till en mekanism.
Artilleriets allt mer och mer fullkomnade verktyg uträtta
på fälten mera än den lefvande mannakraften, för hvilken
endast de bergiga landen ännu erbjuda tillfällen till en
friare verksamhet. Likaså på det öppna hafvet afgöres
segern förnämligast af skeppens byggnad och rörlighet.
Boktryckerikonsten, hotande att till oändlighet utgrena
kunskapsfördelningen, gör den lärde till arbetare på något
särskildt stycke af ett helt, som intet menniskohufvud
förmår att omfatta. En Plato, en Aristoteles, en Baco,
innehafvare af sin tids hela vishet, kunna sålunda ej uppstå
i den nyare verlden. För att likväl söka att sammanhålla
det mångfaldiga i vetenskaperna och för att bringa det
döda kapitalet deraf i omlopp förena sig dessas idkare
uti lärda samfund; men äfven de måste delas i klasser,
likasom de lägre menniskofärdigheterna äro skiftade
emellan verkstäderna för särskilda skrån.

Ur detta allt söndrande tidslynne och såsom
rönsamling för de materialistiska statsteorierna har statistiken
uppkommit. Med hjelp af de beräkningar, som den
lemnar öfver hvarje folks tillstånd och som den uppställer i
åskådliga tabeller, tror statsmannen inom sitt kabinett och
statsläraren vid sitt skrifbord sig hafva hela jordklotet
framför sig, mönstrar dess särskilda kända nationer samt
bedömer deras olika krafter, deras sällhet och makt, såsom
den råe örtletaren inom några timmar skådar och räknar
naturens rikedom, samlad och uppklistrad uti ett
herbarium. »Men», säger Heeren, »finnes det väl inom
vetenskapernas hela omfång en enda, hvilken blifvit så
förnedrad till ett tanklöst fuskareverk som statistiken. Gifver
uppgiften af menniskors och fänadens antal, gifver i
allmänhet statskroppens sönderstyckning tillräcklig kunskap
om en stat? Då vore också anatomen en
menniskokännare, emedan han dissekerar lik.»

Men derfor att hvarje stat lefver, att den icke är ett
lik, blifva de statistiska beräkningarna öfver dess krafter
alltid osäkra, oftast falska. Statistiken har likväl allt mera
och mera vunnit insteg och förtroende äfven hos oss
svenskar, hvilkas naturförhållanden samt deraf bildade
urgamla lynne och bestämda mångsidiga
verksamhetsriktning hade bort freda oss derifrån. Det är således af
vigt äfven för oss att närmare undersöka denna moderna
vetenskaps grunder samt att utstaka gränserna för dess
användbarhet.

Den har till ändamål att bringa folkens krafter,
statsbördor och förmögenhetstillstånd under aritmetisk
beräkning. Är nu detta möjligt? Eller innebär icke en sådan
afsigt, ovilkorligen uppfattad, en orimlighet?

Till all räkning fordras någon bestämd qvantitet, med
hvilken andra, kända eller okända, skola jemföras och
mätas. Men för de statistiska beräkningarna finnes ingen
enda enhet gifven. Den politiske räknemästaren adderar,
subtraherar, multiplicerar och dividerar således
oupphörligen enkelheter af skiljaktiga qvantiteter, och talen, som
derigenom uppkomma på papperet, hafva ingen motsvarighet
i det verkliga samfundslifvet. De kunna endast närma
sig till sanning i samma mån som staten närmat sig till
ett dödt maskineri, uti hvilket samhällets medlemmar
verka såsom räknebara ting och icke såsom lefvande
beståndsdelar af en frisk organism. Statistiken förutsätter
mekaniserade stater med aftynande anda och kraft, och
det värde, som denna vetenskap i nyare tider vunnit, röjer
alltså lågheten af de moderna politiska begreppen samt
de derefter bildade statsinrättningars riktning att förnedra
menskligheten.

Detta, som det synes, hårda omdöme kräfver att
bevisas. Jag vill derför med några exempel ådagalägga,
huru man i statistiska beräkningar adderar såsom
jemnlika enheter de i ett fritt och lefvande samhälle mest olika
qvantiteter, och huru dessa räkningsutslag endast då kunna
blifva approximatift riktiga, när samhället består af
slafvar, hvilka så nära som de särskilda djurslägtenas individer
likna hvarandra i förmåga, i verkningsdrift och i behof.

Ibland det första, som statistiken öfver ett rike
upptager, är dess folkmängd. Man sammanräknar de
menniskor som der lefva till ett tal, med hvilket man mäter
talen af menniskor i andra riken och derefter afgör dessas
förhållanden till hvarandra i försvarsstyrka och
produktionskraft. Antingen är nu denna addition alldeles orimlig,
eller förutsätter den, att den ena menniskoenheten skall,
åtminstone i det närmaste, vara lika med de andra. I
Indien, der under despotisk styrelse af staten hvarje man,
spärrad inom sin kast, verkar såsom hans förfäder verkat
i tusende år, kunde en sammanläggning af sådana enheter,
behörigen klassificerade, leda till någorlunda säker kunskap
om allas förenade kraft. Men inom stater, hvarest den
mångfaldiga menniskoförmågan kan fritt utveckla sig i alla
riktningar, betyder ofta en hjelte eller ett snille mera än
millioner vanliga menniskor, ibland hvilka äfven
skiljaktigheterna i duglighet och drift äro oberäkneliga. När man
vid början af revolutionen uppskattade Frankrikes
folkmängd, gälde i det hela talet, som jemfördes med andra
staters, blott för en 27,000,000:del den då obemärkte
Napoleon Bonaparte, hvilken dock några år derefter
nedtryckte med sin individuella kraft den europeiska
kontinentens manstarkaste nationer. En mantalsskrifvare bland
oss, vet han väl, då hän insätter en etta i sin längd, om
denna betyder ett onyttigt dumhufvud eller en ännu okänd
Polhem, hvars snille skall uppfinna och anvisa sätten att
utvidga näringar, som gifva försörjning åt hela folkklasser?
Äfven der det individuella värdet är mera utveckladt
finnes ingen expression derför i folkmängdstabellerna.
Samma etta betecknar grefve von Platen och den trögaste
jordgräfvaren vid Göta kanal; uttrycker en lifskraft, som
verkar för nationens ära, sjelfständighet och välstånd i
sekler, och en, som blott arbetar för sitt eget uppehälle
intill nästa dag.

På samma sätt förhåller det sig med de statistiska
beräkningarna af särskilda nationers stridskrafter. Det är
sant, att ju mera krigskonsten vunnit i mekanisk
fullkomlighet, desto mindre skiljaktiga blifva mannamodets
enheter och desto säkrare jemförelserna emellan arméers
folkstyrka. Men ännu kunna i leden eller framför de
smärre afdelningarna af sådana stå män, af hvilka en enda,
om ödet framkallade honom, skulle betyda mer än en här
af mångä tusen man, såsom de lysande exemplen ifrån
Frankrikes krigshistoria sedan 1792 utvisa. Äfven förmår
ännu en befälhafvare att genom moralisk inverkan förhöja
sin folkstyrka utöfver den efter stridsmännens antal
kalkylerade. Carl XII räknade icke blott, utan kände sina
gossar blå, då han, i stället att sträcka gevär för en tiodubbel
öfvermakt, anföll denna och segrade vid Narva. En enda
man mer eller mindre i en krigshär borde efter aritmetisk
räkning ej betyda mycket; men om vid Marathon den
ende mannen mindre varit Miltiades, eller vid Salamis
Themistokles, så skulle vi nu knappt veta, att ett Atén
funnits; så hade menskligheten saknat den kultur, som
derifrån under följande tidehvarf utgick och som ej skall
upphöra att bära frukt, så länge räknekonsten icke ur
hvarje menniskosinne utträngt känslan för det fria, det
sköna och det ädla.

Hvartill gagna då räkningarna öfver producerande
eller väpnade folkmassor? Jag skall längre fram visa, huru
dessa, likasom alla andra statistiska uppgifter med
urskilning granskade och använda, kunna vägleda en högre
omdömesförmåga och sålunda vara af nytta. Men låter
man dem gälla för mera än anledningar till forskningar,
som djupare ingripa i menniskonaturen och i hvarje stats
särskilda organisation, så skola de föra till falska begrepp
och derifrån till skadliga och fega handlingar. De hjeltar,
som vågade att anse Schweiz och Nederländerna kunna
befrias från oket af den österrikiska öfvermakten, voro
icke statistiska beräknare af folkmängd och materiella
stridskrafter. Om de handlat efter våra begrepp, så hade
de i stillhet njutit sina enskilda fördelar och sökt att gagna
samhället endast genom en ökad produktion af sina gods
och sina hjordar. Allt vågsamt stort i verlden hade varit
ogjordt, om de andliga krafterna dertill blifvit skattade
efter reglerna för mätning af kroppsliga qvantiteter.

Säkrare än att utröna hvad en gifven folkmängd
förmår verka synes det vara att beräkna hvad den förtär.
I denna mera af det fysiska beroende del borde man tro,
att statistiken vore ofelbar och att man således ifrån
konsumtion skulle någorlunda säkert kunna sluta till
produktion. Men äfven såsom djur är menniskan oberäknelig,
och försöken att bestämma en ration för dess utfodring,
såsom för kons och hästens, möta dagliga motsägelser af
erfarenheten. Man har för detta ändamål med mycken
omsorg bemödat sig att utröna de särskilda andelarna
af födoämne uti olika produkter ur det animaliska och ur
växtriket. En af Frankrikes namnkunnigaste lärde, La
Grange, som användt sin utmärkta kalkylationsförmåga på
en metod att reducera till marker af säd och kött det
närande värdet af olika mat, har påstått, att
menniskokroppen fordrar för året en bestämd barlast af sådana
marker, hvilken han äfven efter franska soldatportionen,
med afdrag af en femtedel för qvinnor, ålderstigna och
barn, utsatt till 511 1/3 livres fransk vigt af säd,
förmodligen hvete, och 146 livres kött, men efter tillförseln uti
slutna franska städer till 583 1/3 livres säd och 80 livres
kött för hvar person, äldre och yngre sammanräknade,
om året, grönsaker, höns och villebråd, fisk, ägg samt
vin och andra stärkande drycker deruti ej inbegripna.
Ifrån denna beundrade upptäckt har en ibland de nyare
statsekonomerna, Ganilh, ansett de vigtigaste filosofiska,
moraliska och politiska betraktelser vara att härleda, samt
deribland den, att i ett land, »der hvarje individ icke har
för året 657 till 663 ℔ födoämne, finnes intet borgerligt
samhälle, ingen ordning, ingen moral». Men inom en
dalkarls hushåll belöper sig icke, åtminstone ej i nödår, en
sådan barlast för hvar person, äldre och yngre, ehuru de
kroppsansträngningar, som ett hårdt klimat fordrar, skulle
göra för nordbon en starkare utfodring nödig än den,
hvarmed söderländingen kunde vara belåten; och likväl
lefver dalkarlen i ett borgerligt samhälle, der ordning,
religion och sedlighet gälla troligen lika så kraftigt som
i någon fransk provins. Schlesiens idoga och sparsamma
arbetare njuta säkert icke en qvantitet af födoämne, som,
reducerad till säd och kött, svarar mot den af La Grange
beräknade. I en belägrad fästning måste ofta
soldatportionen till det yttersta möjliga förknappas. Massenas
här, innesluten i Genua, lefde sålunda flera månader uselt;
men ordning och moralitet lärer man dock icke kunna
bestrida de tappra krigsmän, som icke förminskade sina
ärofulla mödor i samma mån som deras dagliga mått af
föda måste inskränkas.

För att beräkna produktionen af nyttiga ting är man
angelägen att utröna vidden af ett lands fruktbärande jord,
storleken af dess boskapsstock, antalet och arterna af dess
fabrikationsverktyg m. m. Men hvad vet man med någon
säkerhet, äfven om man noggrant känner dessa naturens
och idogheténs alstringsmedel, åt hvilka en högre eller
lägre mehniskokraft allena kan gifva en högre eller lägre
verksamhet? Det ena tunnlandet af en bördig jordmån,
sorgfälligt odladt och bearbetadt, lemnar en mångfaldigt
rikare afkastning än ett annat af svagare naturkraft eller
vanhäfdadt. En ringa hjord af godt slag, väl född och
väl ansad, producerar vida mera än en större, men dålig
till sin art och vårdslöst underhållen. I våra
bergslagsorter uträttar man med en enda stark häst flera och
tyngre arbeten än i andra provinser med ett eller annat
par af dragare. Alla sammansatta maskiner eller enklare
verktyg, till hvilken mekanisk fullkomlighet som helst
uppbragta, äro onyttiga intill dess menniskostyrkan och
menniskofliten sätta dem i rörelse. Således, när statistiken
öfver ett rike eller en provins uppgifver, att den samma
innehåller åker och äng till ett bestämdt tunnlandtal; att
der framfödas ett visst antal af hästar, oxar, kor, får och
getter m. m.; att der finnas så och så många särskilda
fabriker och verkstäder med så och så många väfstolar
och andra maskiner; så framställa de skenbart noggranna
tabellerna endast resultaten af additioner, i hvilka den ena
enheten är flerfaldigt större än den andra af de såsom
jemnlika sammanräknade, och hvar och en helt och hållet
eller mestadels utan annat värde än det, som beror af
något oberäkneligt, nämligen af de menskliga behofven
samt af den menskliga förmågan och viljan.

Tingens relativa bytesvärden uttryckas med en
qvantitet, som antingen reel eller ideel synes vara bestämd,
nämligen med penningen. De skilda betydelser, som
statsekonomerna fästat vid detta abstrakta begrepp, bevisa
likväl, att det är ett x, som i olika eqvationer gäller olika.
Penningen, säger den ene, är en vara; då måste ock dess
värde, likasom alla andra varors, bestämmas af behof och
tillgång samt följaktligen vara underkastadt samma
omvexlingar som deras värden. Den är icke nödvändigt en
vara, säger en annan, men en varumåttstock; och då
förändras denna, allt som qvantiteten af den samma växer eller
förminskas uti verlden eller särskildt inom ett land. En
tredje teorist åter påstår, att penningen endast är en
invisning på arbete, en öfverlåtélse af den rätt, som ett visst
qvantum förrättadt arbete gifver till ett deremot svarande
qvantum arbete att förrättas; och då ankommer denna
representants värde på det representerade arbetets, hvilket
likasom dess produkters är ombytligt efter ständigt
skiftande förhållanden af öfverflöd och brist. Hvilken
bestämdhet eger då penningens enhet, den må kallas
riksdaler, pund sterling, franc, gyllen eller hur som helst, den
må bestå af myntade metaller eller af papper,
föreställande sådana eller, såsom negrernas okroppsliga macuter,
vara blott ett räkningsuttryck? Alls ingen. Lika
omvexlande som allt jordiskt kan detta tings relativa värde
endast för ett ögonblick fixeras. Den samma riksdaler,
som i dag eller i Stockholm är värd en viss qvantitet af
någon vara eller af något arbete, är i morgon eller i en
aflägsen landsort värd en helt annan qvantitet af samma
föremål för menskliga begär. Men icke nog härmed;
samma riksdaler, i samma stund och på samma ställe,
gäller i förhållande till de enskilda behofven deraf mera
i den ena handen än i den andra. Den lilla summa af
riksdalrar, för hvilken den fattige arbetaren kan köpa sig
sina förnödenheter under ett år, förslår kan hända icke till
en enda middagsmåltid, som den högre embetsmannen
är, eller den rike krämaren anser sig vara förbunden att
anställa. Huru svikliga blifva då icke de beräkningar,
som i riksdalertal uppgöras öfver en nations välstånd?
Huru fåfanga de bemödanden, hvilka man använder för
att gifva åt penningen ett absolut värde, oberoende af
moraliska förhållanden? Huru orimliga alla jemförelser
emellan särskilda nationers statsbördor, då dessa
uppskattas till penningar och derigenom till vissa andelar af det
kapital, hvaruti man vanligen anser all rikedom bestå?
Huru småaktig den nidskhet vid nödiga anstalter för statens
yttre och inre försvar och för utbildningen af dess krafter,
som sorgfälligt iakttages af statshushållare med
penningeräknarens trånga begrepp och sträfva, ogina lynne.

Under det att man ansett penningen ega eller kunna
få ett fixeradt värde, gällande för mera än en gifven tid
och ett gifvet ställe, har man misskänt dess omätbara
inverkan i samfundslifvet. Man har ej betänkt, att ju friare
detta lif är, dess verksammare måste den kraft vara, som
sätter njutningsmedlen i omlopp och som förbinder en
förgången idoghet med den närvarande och den
kommande. Men blotta penningekapitalets belopp, icke dess
organiska rörelse, icke den allmänna krediten inom en
nation kunna de statistiska räknemästarne uppfatta,
likasom anatomen endast kan bestämma det döda hjertats
storlek men icke graden af det lefvandes verksamhet att
fortdrifva bloden uti alla menniskokroppens ådror.

På de allmänna teorierna och derifrån på de
praktiska öfverläggningarna och besluten om nationers
statsbehof och beskattning verka förnämligast dessa räkningar,
hvilka antaga penningen till en stadig värdemätare. All
den flerfaldiga kraft, som ett folk använder eller
ytterligare behöfver använda för att underhålla och förädla sitt
samhällslif, uttryckes med en penningesumma, sammansatt
af många mindre för de särskilda statskroppens organer.
Denna totalsumma ställer den statistiske kalkylatorn i
jemförelse med andra nationers för samma ändamål
använda kraftsummor samt kvar och en af dessa med
folkmängden och med dennas beräknade produktion.
Derefter uppgöras regler, som skola bestämma, huru
mycket af sin i penningar likaledes skattade inkomst ett
folk tål att aflemna till staten; och efter sådana regler,
hvarom likväl statsekonomerna icke äro och förmodligen
aldrig blifva ense, mätes förhållandet emellan hvarje
särskild nations allmänna bördor samt förmåga att dem
draga. Man bekymrar sig icke med att undersöka,
huruvida en mera fullkomnad och derigenom kostsammare
statsorganisation gifver den tyngre beskattade nationen
ett friare och trefligare samfundslif, ty frihet och trefnad
kunna ej bringas under sifferräkning. Statsborgaren,
tänker man, njuter ungefärligen samma skydd för sitt
lif och sin privategendom i det ena landet som i det
andra; och till hvad mera behöfver han bistånd af
samhällsföreningen? Men i det ena landet, der styrelsen
icke hushållar med anstalter att försäkra framtida
slägtens sjelfständighet, välstånd och förädling, betalar han
dyrare än i ett annat sin statsborgarerätt. När då detta
moraliska lifsmedel skattas på samma sätt som det
fysiska, skall godt köp derpå blifva det mål, dit alla
patriotiska omsorger vändas; och såsom skadlig statslyx
fördömer man allt sådant bruk af nationalkraften, som
blott befrämjar de heligare ibland mensklighetens
angelägenheter. Stränga brottmålslagar och en verksam
polis skydda må hända tillräckligt den enskilda
säkerheten, och till hvad yttre ändamål behöfves då
religionen? Hvartill skön konst och högre vetenskap, då
jordbruk och slöjder dem förutan rätt väl kunna drifvas?
Hvartill nationalära, då äfven en ofräjdad nation kan
mätta och kläda sig? Statistiken visar, huru mycket allt
sådant öfverflöd kostar ett folk, och på tydliga räkningar
grunda sig de välmenta förslagen att göra det rikt och
lyckligt medelst indragning än af religionsstiftelser, än af
uppfostringsverk, än af estetiska bildningsanstalter, än
af sådana stora nationalföretag, som icke genast gifva
vanlig diskontränta på deruti nedlagda penningar —
korteligen af allt, som endast uppehåller eller stegrar
fäderneslandets moraliska pris. Värdet af mera yppiga
förfäders ideella qvarlåtenskap kan icke vägas eller mätas;
men den handgripliga vinsten af deras åker och äng
och skog och grufvor och verkstäder är beräknelig; och
intet annat fideikommiss än det, som med siffror i ett
arfskifte kan betecknas, anser man den besittande
generationen vara förpligtad att lemna oförskingradt och
förkofradt åt en kommande. Skulle väl vi svenskar, lefvande
i en upplyst tid, erkänna oss ega någon förbindelse att,
utöfver hvad staten nödtorftigast kräfver, uppoffra en
del af våra enskilda njutningsmedel för att underhålla
det svärmeri och den nationalstolthet, som ledde våra
högmodiga förfäder till så många dåraktiga statsutgifter?
Derför att de byggde kostsamma stenkyrkor, då de
kunnat nöja sig med brädtempel, och lönade ständiga
religionslärare, då de kunnat vara belåtna med bön- och
postill-läsare, hyrda för dagen, skola väl vi hålla oss
oberättigade att förvandla de förra till spanmålsbodar och
de senare till magasinsförvaltare med förknappade
inkomster? Derför att de inom fyra år erlade en skatt af
en million tunnor spanmåls värde för att dermed
återlösa ett fäste vid utloppet af Göta elf, skola väl vi vara
skyldiga att inom tjugu år utgöra en nära lika tung
gärd för att skänka våra efterkommande en kanal, som
förbinder denna elf med Östersjön och bildar genom
rikets bördigaste provinser en basis för den inre
näringsrörelsen och för våra försvarsanstalter? Derför att de
stiftade skolor, gymnasier och universitet, skola väl vi
icke blott låta dessa stiftelser bestå, försakande våra
arfsanspråk på förläningarna, utan äfven så utvidga och
förbättra dem, som vetenskapernas och folkmängdens
tillväxt det kräfver? — Nej, svara våra statshushållare,
vi förstå hvad våra förfäder icke förstodo; vi förstå att
beräkna den allmänna nyttan, ty vi hafva lärt oss att
uppgöra statistiska tabeller, hvilka äro vår
privatförmögenhets palladium mot fosterlandskänslans öfverdåd,
likasom bokslutet är köpmannens värn emot välviljans och
ädelmodets utsväfningar. I dessa tabeller stå alla våra
bördor, ifrån de mest redbara till de obetydligaste,
upptecknade och skattade. Med hjelp af dem kunna vi
omsider lösa den förtrollning, som vissa stora ord och
vissa heliga ting så länge bragt öfver nationen. Man
må nu bäst man vill hålla tal om Sveriges
sjelfständighet och urgamla krigsära; vi kalla dem för utnötta fraser.
Man må svänga framför våra ögon Gustaf II Adolfs och
Carl XII:s slitna segerfanor; vi upplyfta till bevis på vårt
jämmerligen utropade betryck ett par kasserade
ryttarebyxor, och svärmeriet faller.

Men då sålunda ordens tidehvarf försvunnit och
sakernas kommit, äro grunderna för räkningar öfver sakers
värde såsom beskattningsartiklar ingenting mindre än
bestämda. Samma skattsumma, om också erlagd i reda
penningar, kan uttagas af ett folk på ett sätt, som föga
kännes, och på ett, som förlamar dess idoghet.
Riksdalern innebär i detta fall icke någon enhet, gällande
lika för den ene statsborgaren som för den andre, eller
för mängden af dem lika vid olika tider af samma år.
Fördela en äfven måttlig penningegärd så, att den med
enahanda tyngd faller på hvarje person, på den rike
godsegaren som på hans torpare, samt utkräf den
ovilkorligen på samma dagar öfver ett vidsträckt land, der
en mängd lokala näringsyrken bereda under särskilda
årstider åt särskilda klasser af arbetare deras förnämsta
penningeförtjenster; och denna gärd, ehuru i sig sjelf
måttlig, skall bringa menigheter i armod. Förvandla
till penningar efter de i statistiska tabeller utförda
värden dessa skatter och dessa andra så kallade statsbidrag,
som våra förfäder med en högre beräkningskonst än
vår aritmetiska bestämde att utgöras af varor, afpassade
efter hvarje orts produktion eller i arbeten; och
förtryckande blifver det som nu är drägligt, emedan det
erlägges af egna förråd, dem en daglig, nästan omärklig
sparsamhet ändock kan göra tillräckliga, eller förrättas på
lediga stunder under ett klimat, hvilket lemnar i synnerhet
jordbrukaren många sådana öfriga. Hvartill tjena då de
statistiska uträkningarna öfver ett rikes eller en landsorts
eller en sockens statsbördor, värderade i penningar?
Endast att förvilla de styrande och att till knot
uppmana de styrde. Då dessa uträkningar i de flesta fall
bero af godtyckliga individuella åsigter, kunna de till
och med uppställas så, att deras resultat innebär de
synbaraste orimligheter, såsom den att skatter och onera å
en egendom skulle öfverstiga dess hela atkastning.
Omöjligheten häraf för en följd af år besinnar ej den hop af
troende, för hvilka siffran är en gudomlighet och
addition den högsta patriotiska handling. Emellertid verka
tabellerna åtminstone så mycket, att den, som sjelf njuter
trefnad och känner sig ega förmåga att bidraga till
statens upprätthållande, tviflar om mängdens krafter dertill.
En allmän misströstan intager sinnena, och gäller det
någon dag att med utomordentlig ansträngning försvara
fäderneslandet, hvartill emellertid de beredande
anstalterna i möjligaste måtto vanvårdas, så står det folk, som
fordom leddes af hjeltar men nu af räknemästare,
försagdt, fegt, färdigt att hellre bära främmande ok och
en evig vanära än att åtaga sig någon börda, hvars
tyngd, tillagd de äldres, en uppskrämd inbillning så
väger, att den skulle blifva förkrossande.

Det antagna bruket att i penningar uppskatta värdet
af alla statsbidrag härleder sig, likasom hela statistiken,
ifrån handelsbokhålleriet. En köpman, som köper och
säljer allt för penningar och som ständigt har ett kapital
af sådana liggande, beräknar med skäl sin förmögenhet
och alla sina utgifter efter penningevärdet. Men för ett
folk, hvars flesta individer hvarken ega en jemn tillgång
på detta bytesmedel eller ständiga behof deraf, är ett
sådant allmänt räkningssätt ej användbart. Då det likväl
användes, blifva resultaten deraf falska. Ett såldt
dagsverke t. ex. gäller en half riksdaler banko, men deraf
följer dock icke, att en allmän prestation, fullgjord på
lediga timmar med tio sammanräknade dagsverken af en
jordbrukare, som icke har tillfälle eller vilja att då sälja
dem, har för honom samma värde som fem riksdaler,
kontant utgifna. Nyligen kungjorda kalkyler öfver
beskattning och onera å jorden i en ort af Sverige hafva
upptagit till nära tjugufem riksdaler banko kostnaden af
den årliga väglagningsskyldigheten för ett helt hemman.
Om detta penningebelopp multipliceras med antalet af
hemman i riket, 65,000, så uppkommer en totalsumma af
1,625,000 riksdaler, hvarmed de allmänna vägarnas
underhåll allena skulle betunga landet, då likväl det såsom
förtryckande utropade anslaget till Göta kanalbyggnad
endast uppgår efter 1808 års reglering till 300,000 riksdaler.
Det må vara möjligt, att en och annan jordegare, som
sjelf icke arbetar för att lefva, verkligen betalar tjugufem
riksdaler för den väglagning, hvilken åligger hans
hemman. Men just derför att han ej med eget arbete
behöfver fullgöra denna prestation, att hans lyckliga
belägenhet i samhället föranleder honom att beräkna den
samma i penningar, just derför tål han en utgift, som
mängden af jordegare icke kunde bära. Föreslå åt dessa
öfver hela riket att förbyta vägbyggnadsskyldigheten
emot en tillökning af bevillningen, som skulle öfverstiga
jordbrukets och den jordbrukande personalens hela andel
i den nu gällande, och då skall man finna, huruvida den
allmänna känslan af de s. k. statsbidragens tyngd
öfverenstämmer med sifferräkningen.

I sjelfva naturen af samhälle ligger nödvändigheten
af ständiga skatter, hvilka icke tåla att sammanräknas
med de utomordentliga, som för tillfälliga allmänna
behof måste åläggas statens medlemmar. De lärde hafva
uträknat atmosferens tryckning och visat, att på en
vanlig menniskokropps yta ligger deraf en vigt af omkring
36,000 skålpund. Men hvad annat för statsborgaren äro
de ovilkorligen nödiga offentliga anstalterna, religionen,
regeringen och lagskipningen, fosterlandsförsvaret,
uppfostringsverket o. s. v. än atmosferen för den enskilda
menniskan? En stat kan ej mera lefva utan dem än
någon fysisk organism utan luft. Den oförskämdaste
lätting vågar ej, då det fordras, att han skall lägga på
sina axlar en tillfällig måttlig börda, säga: »Jag tål
omöjligen att bära henne, ty jag är redan belastad med 90
skeppund af luftens allmänna tyngd.» Men den sträfve
patrioten tror sig pligtig att oupphörligen klaga öfver
tyngden af de inrättningar, hvarförutan staten icke vore
stat och han sjelf ej annat än ett i skogarna irrande
oskäligt djur. Beräkningar deröfver har han alltid att
framställa emot hvarje ny statsanstalt, huru nödig, huru
nyttig den ock vore, huru lätt den ock kunde utföras af
en ständigt växande nationalkraft, hvars utveckling den
i sina följder skulle befrämja.

Vore det min afsigt att granska de vanliga statistiska
kalkylerna i alla deras delar, så skulle jag med många
flera exempel bevisa, huru falska de äro och måste vara,
emedan de söka att utföra en orimlighet, den nämligen
att beräkna det oberäkneliga. Lifsqvantiteten af någon
organism, äfven den lägsta, kan ej så bestämmas, som
man bestämmer rymden, vigten och rörelsen af en död
materie. Jag kan mäta det nakna trädets stam, men
derför vet jag dock icke, huru löfrik i sommarens dagar dess
krona blifver eller i höstens huru ymnig dess frukt.
Utan aritmetik säger mig likväl mitt förnuft och lär mig
min erfarenhet, att detta träd skall borttvina, om jag
undandrager dess rot en behöflig näring eller dess
grenar ett nödigt skydd mot stormarna. Är då en stats
organiska sammansättning mindre konstigt invecklad än
ett träds? Står i den lefvande naturens ordning plantan
högre än menniskan?

Nej, det är med den klara och öfvade blicken, med
den lifliga känslan, med det moraliska omdömet, icke
med det tröga mekaniska räkningssinnet, som
menniskosamfundens tillstånd och krafter fordra att uppfattas
och pröfvas. Man må icke blott efterforska, huru rik
på ting, utan äfven och förnämligast huru rik på anda
en nation är, för att derefter bedöma dess välstånd; icke
blott räkna antalet af lif, utan känna det helas lifskraft
för att inse hennes styrka. Men kropp och själ äro hos
menniskan förenade, och fastän det djuriska ej må anses
utgöra hennes öfvervägande element, hvilket de
statsekonomiska lärorna förutsätta, bör man likväl icke glömma,
att hon såsom djur behöfver näring af jorden samt
endast genom bruket af sina kroppskrafter kan förvärfva
sig den och försvara sitt timliga lif. Hon trampar gruset,
men emellan det och himlahvalfvet bär hon upprätt sitt
tänkande hufvud och sitt känsliga hjerta. Hvarken
tillhör hon endast jorden eller blott det öfverjordiska. Hon
är en mellanvarelse emellan de högre okroppsliga
väsendena och de låga, endast kroppsliga djuren; hon är icke
bestämd att svärma i det tomma ofvan molnen, men ej
heller att kräla i det redbara af smutsen.

Hvad den enkla menniskan är äro ock
menniskosamfunden — organiska sammansättningar af materia och
anda. Begge dessa element ingå i en stats lif, hvilket
dör bort, då någotdera söndras ifrån det andra. Man
skulle alldeles missförstå denna lilla kritiska afhandling,
om man trodde den syfta derhän att förneka värdet af
det materiella goda, som ett folk har af nöden och
besitter, eller att ringa skatta idoghetens sträfvande att
förkofra det. Deraf att jag finner begreppet om rikedom
böra omfatta flera njutningsmedel än dem, som
tillfredsställa de sinliga begären, följer dock icke, att jag skulle
såsom lycklig prisa en nation af svärmare, hvilka,
försakande allt jordiskt, samt lefvande i lätja och elände,
sökte att med andeligt högmod ersätta sin brist på fysisk
kraft. Det är derför att jag anser denna kraft hos
ett folk, då den förhöjes och riktas äf en lefvande
anda, uppstiga till ett omätligt värde, som jag bestrider
deras anspråk, hvilka tilltro sig att med siffror det
beräkna.

Men, ehuru icke ensamma, kunna sådana räkningar,
om de sins emellan förståndigt sammanbindas samt
underordnas högre moraliska forskningar, leda till närmare
kunskap om en stats tillstånd. Varsamt och med urskilning
använda äro de ej förkastliga. Såsom en absolut grund
för statsteorier är statistiken efter min öfvertygelse osäker
och skadlig. Såsom ett biträde till fullständigare
undersökningar och en ledning för sådana kan den deremot
blifva ganska upplysande och nyttig.

Om jag med kännedom af ett folks historia
någorlunda säkert bedömer den grad af kultur, hvartill det
hunnit; om jag, en längre tid lefvande bland detta folk,
uppfattat det allmänna i dess lynne och dess seder samt
varit vittne till dess idoghet och dess derigenom
förvärfvade trefnad; om jag fullständigt förstår hvad
naturbeskaffenheten af dess land fordrar — då kan jag ock
approximatift bestämma, hvad en individuel
menniskokraft der betyder samt beräkna de nödiga fysiska och
moraliska medlen att underhålla och vidare utveckla
denna kraft. Sammansatta beräkningar af folknummern,
af näringsfången och deras sannolika produktion, af
penningestocken och dess omlopp, af kreditrörelsen samt
af beskattningen kunna då föra mig till en djupare
insigt i samma folks organisation samt utvidga och
beriktiga mina begrepp om dess behof och om dess
förmåga att dem uppfylla. Så äfven, när jag känner den
allmänna andan inom en här och hos dess stridsmän
den vanliga kroppsstyrkan att uthärda mödor, få
mönsterrullorna för mig en helt annan och säkrare betydelse, än
de eljest skulle ega, och jag kan med någorlunda
sannolikhet bedöma hvad en sådan här, väl anförd på en för
den samma naturlig lokal, må uträtta. Siffrorna stå i
dessa fall icke döda; de beteckna något lefvande, som
jag förut i dess allmänna förhållanden uppfattat och
värderat.

Af alla slutsatser, som dragas ifrån de isolerade
räkningssummor, dem vanliga statistiska tabeller
framställa, äro också de minst osäkra, för hvilka de
grundläggande siffrorna uttrycka omedelbara följder af
moraliska orsaker. Folkmängdens tillväxt i allmänhet och i
synnerhet tillväxten af äktenskapens och de föddas
antal bevisar en nations stigande välmåga, vida
tillförlitligare än räkningarna öfver behållen inkomst af
åkerbruk, boskapsskötsel och andra näringar eller de ännu
sviksammare handelsbalanserna. En nation, som går
framåt i tillverkning af några varor, kan gå ännu längre fram
i förderf och förtär då i stället att öka sitt kapital. Men
der äktenskapen i en någorlunda jemn progression
tillväxa, der står ock nationalförmögenheten ofelbart i
tillväxt; ty efter allmän regel, hvarifrån ett eller annat
undantag ej betyder något, gifter sig ej den, som icke ser för
sig möjligheten att försöija hustru och barn. Skulle ock
lättsinnigheten att åtaga sig en husfaders förbindelser
utan medel att dem fullgöra någon tid blifva rådande,
så kunde den icke länge fortfara. Minskade äktenskap
och en ökad dödlighet ibland de svältande och
vanvårdade barnen komme snart att urskilja en sådan, endast
möjlig, men förmodligen aldrig såsom allmän inträffad
yra ifrån den moraliska ordning, som en progressiv
folkökning utmärker.

Således, om statistiken skall kunna upphöjas till
något vetenskapligt värde, måste den uppställas på
moralisk grund. Dess beräkningar förlora väl då den
matematiska bestämdhet, som de nu synas ega, men i sjelfva
verket aldrig ernå. Ehuru icke till absolut visshet kunna
de dock bringas till en hög grad af sannolikhet, tjenande
att leda, men icke att fängsla statsmannens sinne. Deras
resultat blifva helt andra än dessa, hvarmed de orimliga
försöken att förstena det rörliga lefvande för att kunna
mäta dess vidd och väga dess tyngd nu förvilla
regeringarna och folken.

I andra afhandlingar torde jag komma att vidare
utreda mina begrepp om särskilda föremål för statistiken
och om sättet att efter moraliska åsigter dem behandla.
Endast såsom ett exempel på skilnaden emellan detta
sätt och det rent mekaniska vill jag här nämna stora med
maskiner drifna fabrikers produktion. Uppskattas denna
endast efter dess penningevärde, så står den kan hända
högst ibland en nations rikedomskällor. Men betraktar
man dess inverkan i hela samfundsorganisationen,
öfverskådar man eländigheten af ett lif, som ifrån den spädaste
åldern stänges inom fyra väggar och fjettras vid en enda
liten del af ett konstverk, hvilket dag ifrån dag och år
ifrån år med samma oförändrade rörelse kringlöper,
besinnar man, huru menniskan, förnedrad till ett bihang åt
maskinkraften, skall derigenom förlora tillika med sin
moraliska förmåga sin fysiska, som också blott genom
mångsidig öfning utvecklas; förutser man ändtligen och
beräknar de aflägsnare följderna af detta nya
slafverisystem och af det öfvervälde att förtrycka en spridd
idoghet, hvilket maskinproduktionen gifver åt ett
inskränkt antal af stora penningekapitalister inom ett land
— då skall man icke afundas engelsmannen den s. k.
nationalrikedom, som vidsträckta och koncentrerade
fabrikers beprisade mekanism åt några individer bereder.
Då skall man deremot, högre än man det nu gör,
värdera den allmännare trefnad, som svensken åtnjuter
under en friare utöfning af sin lefvande menniskokraft,
fastän den sammanräknade produktionen deraf icke uti
statistiska tabeller uppgår till en lika summa af
penningevärde som de döda maskinernas varualstring. Och då
skall man omsider medgifva, att det gamla, som den
nordiska naturens egna förhållanden bildat och
vidmakthållit, äfven ifrån denna sida skärskådadt förtjenar
uppmärksamhet och aktning.

Hans Järta
1820-talets verk
Tidningsartiklar
Statsvetenskap