Boken om vårt land/Kapitel 98
I många år bodde Väinämöinen på den namnlösa
udden. Jorden var öde och ofruktbar; intet träd växte,
ingen fågel sjöng i de vida ödemarkerna.

Då eftersinnade Väinämöinen, vem som skulle befrukta
jorden. Åkerns unga gosse, Sampsa Pellervoinen, gick ut
att så. Han sådde tallar på moarna, granar på kullarna,
ljung på hedarna, och lövträd uti de fuktiga dalar. 
Väinämöinen gick ut att skåda Sampsas verk, och se, alla växter
frodades härligt, men gudarnas heliga träd, eken, ville ej
växa vid flodstranden.

Efter en vecka uppstego fem av vattnets unga tärnor på
stranden och begynte att bärga hö på den dimmiga udden.
Då steg jätten Tursas ur havet, tände eld i tärnornas hö
och nedlade i askan kärlekens blad, ekollonet. Härav växte
en ek, sköt hastigt i höjden, nådde himmelen med sin topp,
hämmade med sina grenar molnens flykt och bortskymde
sol och måne, så att de icke lyste på jorden.

Nu blev ett sådant mörker, att människorna på jorden
och fiskarna i havet ledsnade att leva. Ingen man var
nog stark att fälla denna ek, och Väinämöinen nödgades
anropa sin moder Ilmatar om bistånd av vattnets makter.

Ur det djupa havet uppsteg en liten man. Icke var 
han en av de största, icke heller en av de minsta: lång som
en mans tumme. Han bar hjälm och handskar, bälte, skor,
yxa, alla av koppar. Väinämöinen tyckte mannen vara
nog karlavulen, men nästan för liten. ”Varifrån är du,
pyssling?” frågade han. ”Vill du anses för hjälte, du?”

”Man är jag så väl som andra”, svarade pysslingen.
Och i samma stund växte han jättestor, så att hans hjässa
uppnådde molnen. Han lyfte sin gnistrande yxa, elden
sprakade under hans hugg, och vid tredje hugget fällde han
eken. Den, som fick en kvist av gudarnas heliga ek, fick 
därmed beständig lycka. Av dess topp ficks trollmedel, av dess
löv tjusningsmakt och av spånorna blevo skepp på havet.

Nu lyfte åter sol och måne, molnen duggade, träd och
örter frodades, fåglarna sjöngo, och blomster betäckte fälten.
Kornet allena ville ej gro i jorden.

Väinämöinen gick tankfull vid havets strand och fann
där sju olika sädeskorn. Dem lade han i ett ekorrskinn och
gick ut att så. Då kvittrade bofinken: ”Fäll skogen! Bränn
sveden! Annars växer ej Osmos korn, annars frodas ej
Kalevas havre.”

Väinämöinen fällde skogen, men en enda björk lät han
stå. Luftens örn kom flygande. — ”Varför har du
kvarlämnat björken?” — ”För att luftens fåglar må hava ett
viloställe.” — ”Däri har du gjort väl”, sade örnen. Varpå
han lånade eld från blixten och antände sveden.
Väinämöinen utsådde i askan de sju sädeskornen och nedkallade
över dem jordens kraft, himmelens regn. Ukko hörde hans
bön, den första sveden bar rika ax, och vårens fågel, göken,
inbjöds att sjunga i den ensamma björken rikedom åt
Finland.

Boken om vårt land