Mitt barn, låt jämnt din omsorg vara
Mitt barn! Låt jämt din omsorg vara 
Att ro med nytta sammanpara; 
Så var den lärorika sats, 
Som slätt försvenskad från Horats, 
En far sin dotter dagligt lärde,
Till himlen, ändtelig beskärde 
Att det latinska visdomsfrö 
Tog rötter hos den fagra mö. 
En dag hon hastigt möter gubben,
Berättar andfådd, gladt och fort, 
Hur ödet henne nödigt gjort 
Att ändra linningen på stubben. 
»Ja, sade hon, min söta far: 
Se här en frukt utaf er läxa
Som snart skall komma till och växa 
Till tröst på edra gamla dar. 
Den text jag hört er jämnt förklara
Har mer och mer mig blifvit kär; 
Ni det befallt min omsorg vara; 
Att ro med nytta sammanpara — 
Och nu min lydnad synbar är:»

Flat stod nu gubben och förvånad, 
Blef mörkröd ända intill blånad; 
Men jag, berättaren, jag, som 
Blek ur naturens händer kom, 
Jag utan rodnad går till ända
Med detta äfventyr — och ler 
Åt allt det lustiga man ser 
I denna verlden dagligt hända.

Poesi
Anna Maria Lenngren
Johan Herman Wessel