Boken om vårt land/Kapitel 184
Rysslands kejsare Alexander I härstammade från 
Peter den store genom dennes dotter Anna, Alexanders fars 
farmor. Hon var förmäld med hertig Karl Fredrik av 
Holstein, som var en dotterson av konung Karl XI. Alltså 
härstammade Alexander I och det till år 1917 regerande 
kej-sarhuset både från Rysslands tsarer och Sverges konungar, 
men på fädernet från de tyska hertigarna av Holstein. 

Kejsar Alexander I var mild och människoälskande. 
Han hade, ännu ganska ung, bestigit tronen efter sin 
fader, kejsar Paul, i en mycket orolig tid och blev mot sin 
vilja indragen i de stora krigen och omstörtningarna efter 
franska revolutionen. Kn kejsare kan mindre än andra 
följa sitt hjärtas önskningar. Han måste följa sitt rikes 
ärvda statskonst och bevara eller utvidga dess makt, även 
när han helst ville ägna sin omsorg åt folkets lycka. 

När Alexander I erövrat Finland, beslöt han dock att 
icke i allt följa den förra statskonsten. Han hade kunnat 
alldeles införliva detta land med Ryssland och ställa det 
under rysk lag, såsom hans företrädare gjort med de 
delar av Finland, vilka tillföllo det ryska riket åren 1721 och 
1743. Därtill fattades honom icke makten. Men 
eftersom Finlands nuvarande statsförfattning gav regenten 
den mesta makten i landets styrelse, medan folket behöll 
det mesta utav sin gamla frihet, föredrog kejsaren att låta
detta fria land behålla dess svenska lag, dess särskilda 
statsförfattning och dess egna förvaltning vid sidan av 
kejsardömet, med vilket det i övrigt skulle vara 
oupplösligt förenat. Så ringa, fattigt och maktlöst Finland än var 
i jämförelse med det stora, rika och mäktiga 
Ryssland, hade det dock 
en äldre bildning och 
en längre delaktighet 
i det nya Europas 
framsteg. Kriget 1808 
hade övertygat kejsaren 
om det finska folkets 
tapperhet och trohet 
emot dess lagliga 
överhet. Han ansåg med 
rätta, att ett sådant 
folk borde bliva en lika 
pålitlig gränsvakt för 
ryska riket som förr 
för det svenska, allenast 
det funne sig lyckligt 
uti sin nya ställning. 

Därför blev han en mild 
segrare och ville hellre 
vinna ett fritt och 
lyckligt folks ärliga 
tillgivenhet än ett kuvat folks	Kejsar Alexander I, 
falska underdånighet. 

Redan i slutet av 1808 kallades ombud för de fyra 
stånden i Finland till Petersburg för att hos kejsaren 
föreslå de åtgärder, som nu voro närmast behövliga. Och när 
denna »deputation» (beskickning) på ett varsamt, men 
fosterländskt sätt fullgjort sitt uppdrag, kallades 
Finlands ständer att den 10 mars 1809 sammanträda till en 
lantdag i Borgd. Där samlades då enligt förra 
riksdagsordningen 60 adelsmän, 8 präster, 19 borgare och 30 
bönder, för vilka fyra stånd kejsaren utsåg talmän, såsom 
konungen förr hade gjort. Den 27 mars anlände 
kejsaren själv till Borgå och lät då kungöra följande försäkran, 
vilken hans efterträdare sedan förnyat:

»Vi Alexander I med Guds nåde Kejsare och 
Självhärskare över hela Ryssland, Storfurste till Finland etc. 
etc. göre veterligt: att, sedan Vi efter Försynens skickelse 
tagit Storfurstendömet Finland i besittning, hava Vi 
härmedelst velat bekräfta och stadfästa landets religion och 
grundlagar samt de privilegier och rättigheter vart och 
ett stånd inom berörde Storfurstendöme i synnerhet och 
alla dess inbyggare i gemen, så högre som lägre, hittills 
enligt konstitution åtnjutit: lovandes att bibehålla alla 
dessa förmåner och författningar fasta och oförryckta i 
deras fulla kraft. Till yttermera visso hava Vi tecknat 
denne försäkrings akt med vår egenhändiga underskrift. 
Givet i Borgå den 15 (27) mars 1809. 

Alexander.» 

Den 28 mars öppnade kejsaren lantdagen med ett 
trontal på franska språket, tolkat till svenska av landets 
förste ryske generalguvernör, den sedan Gustav III:s 
tid ryktbare general Sprengtporten. Den 29 mars 
mottog kejsaren ständernas hyllning på finska folkets vägnar 
samt varje stånds trohetsed, sägande sig med öm rörelse 
mottaga dessa bevis på ett aktningsvärt folks frivilliga 
tillgivenhet. 

De finska ständernas hyllning i Borgå var i själva 
verket — icke ur maktens, men ur rättens synpunkt — en 
frivillig hyllning enligt kejsarens ord. Ty dessa ständer 
kunde icke vara kejsarens lagliga undersåtar, innan 
Sverges konung senare, i september samma år, avträtt 
Finland till ryska riket och frikallat det finska folket ifrån 
dess första trohetsed. Därigenom blevo kejsar Alexander 
I:s regentförsäkran och finska ständernas hyllning i mars 
1809 ett ömsesidigt, frivilligt och rättsgiltigt fördrag, som 
var grundvalen för Finlands beprövade trohet mot 
Rysslands kejsare, Finlands storfurste. 

Borgå lantdag arbetade raskt på de få, men svåra 
och viktiga frågor, dem kejsaren förelagt. Ständerna 
föreslogo, att landets indelta krigshär skulle upplösas för 
minst 50 år för att möjligen därförinnan behöva strida 
mot Sverge. I stället för att uppställa soldater skulle 
jordägaren betala »vakansavgift» till kronan, och en fram-
tida finsk krigshär skulle ej tjäna utom landets gränser. 
Kejsaren stadfäste upplösningen och vakansen. 

Därefter rådslogo ständerna om landets utskylder till 
kronan och om landets mynt, som nu blev den ryska 
silver rubeln .*) Slutligen rådgjordes om landets nya 
styrelse. Det högsta ämbetsverket blev »regeringskonseljen» 
som sedermera kallades kejserliga senaten för Finland. 
När allt detta var rådplägat, återkom kejsaren till Borgå 
och avslutade lantdagen den 19 juli. Sedan han hälsat 
ständerna med nådiga ord, yttrade han: »Detta ädla och 
redbara folk skall välsigna den Försyn, som stadgat 
sakernas närvarande ordning. Upphöjt för främtiden bland 
nationernas antal, under sina lagars skydd, skall det 
ihåg-komma sin forna styrelse blott för att så mycket fastare 
underhålla de vänskapsförbindelser, som freden skall 
återföra.» 

Boken om vårt land