Boken om vårt land/Kapitel 187
Åbo akademi flyttades år 1828 till Helsingfors och 
blev då kallad »Kejserliga Alexanders Universitetet i 
Finland». För dess behov fullbordades år 1832 en 
huvud-byggnad, stor, ljus och lätt, värdig och vacker, sådan 
den här synes avbildad. Därtill kommo sedan andra 
vackra och rymliga byggnader: för biblioteket, där mer 
än 200,000 böcker och handskrifter förvaras; för 
obser-vatorium, där himlakropparnas gång undersökas med 
stora kikare; för många vetenskapliga samlingar; för 
laboratorier, där naturkrafterna utforskas; för växter från 
alla världsdelar; för stora lasarett, där läkarkonsten in-
läres. Ty detta landets högsta läroverk med dess mer än 
160 lärare och tjänstemän samt 2,400 inskrivna studenter 
har i nyare tid blivit omhuldat både av regenter och folk 
såsom landets skötebarn. Ett litet folk utan annan makt 
eller rikedom måste ju söka sin välfärd i nyttiga 
kunskaper och grunda sitt anseende därpå, att det står i 
bildning, dygder och alla goda framsteg jämnhögt med 
världens mest upplysta folk. 

Kejsar Nikolajs äldste son, tronföljaren Alexander, 
var universitetets kansler allt ifrån sitt åttonde år och 
fattade därigenom tidigt en välvilja för detta läroverk och 
för Finland. Universitetet medförde från Åbo gamla 
berömda lärare, men det kände sig i början efter sin 
flyttning främmande i sin nya omgivning. Först efter år 1840 
blev det mera hemma i Helsingfors, och från samma tid 
begynte ett nytt liv i en ny fosterländsk riktning röra sig 
inom detsamma, spridande ljus och värme kring hela landet. 

Universitetet, som ju dock blev en fortsättning av 
Åbo akademi, var nu tvåhundra år gammalt. Detta 
minne firades med en stor jubelfest i Helsingfors den 15 
juli år 1840. Då inbjödos ombud från ryska, svenska 
och andra universitet; från hela landet tillströmmade 
otaligt många gäster och resande. Där var biskop 
Franzén, där var kejsarens och landets trotjänare, greve 
Rehbinder; allt vad Finland hade skönt och utmärkt 
samlades här för att glädjas åt den goda gåva av ädelt ljus, som
Gud nu i två hundra år låtit dagas här i den avlägsna 
norden. I stadens gamla kyrka hölls gudstjänst. Den stora 
nya stenkyrkan var nästan färdig, men ännu icke invigd. 
Där var på altarets plats en stor talarstol; många 
bildstoder, kransar och dyrbara kläden prydde det höga 
templet. Klockorna ringde, kanonerna dånade, sköna sånger 
prisade Gud för hans nåd genom seklerna. Talarna utlade 
dagens betydelse på latin, svenska och ryska: det finska 
språket väntade sin tid. Och så fortgick festen i fem 
dagar. Där fingo nya doktorer i den heliga skrifts kunskap, 
i lagfarenhet, i läkarkonsten och i vishetsläran sina 
doktorshattar. Där bekransades 96 unga magistrar med lager. 
Efter dessa högtidligheter voro middagsmåltider och andra 
festliga samkväm; gatorna voro fyllda av 
högtids-klädda folkskaror. Kejsaren gav universitetet två nya 
löner för avskedade gamla lärare;’ andra gåvo understöd 
åt fattiga studenter; vetenskapsmän utsände lärda arbeten 
och skalderna sköna dikter till att förhöja festens 
högtidlighet. 

När vi minnas den första festen vid Åbo akademis 
instiftande (sid. 306), kunna vi förstå, varför det finska 
folket 200 år därefter tackade Gud. Allt, som år 1640 
var stort och lysande: rikens makt, segrars ära, furstar, 
hjältar, människoverk, människolycka, det var allt 
förgånget, allt vordet till stoft. Tidernas skiften hade gått 
över landet, glänsande fröjder, djupa sorger, förkrossande 
olyckor. Guds beskärmande hand allena var oförändrat 
utsträckt i nåd över detta land och detta folk; han hade 
låtit dem tillväxa i sin visdom, och när allt annat förgåtts, 
stod detta läroverk, fastän härjat av krig och lågor, 
oförstörbart kvar genom tidevarven för att ödmjukt vittna 
om sanningens seger. 

Boken om vårt land