Boken om vårt land/Kapitel 20
(Österbotten.) 

Långt i havet utanför Finlands västra kust finnas 
klippor och grund, där fiskare sommartid fånga strömming. 
Några av dessa grund ligga under vattenytan och utprickas 
med långa stakar, som kallas remmare. Fiskaren utlägger 
om kvällen sina nät, ankrar sedan på grundet och sover i 
båten. Nästa morgon vid solens uppgång lyfter han ankar 
och upptager näten. Då är det vackert att redan långt 
under vattnet se de silverglänsande strömmingarna hänga 
i nätmaskorna, och stundom glimmar nätet alldeles vitt. 
Men Bottenhavet är aldrig att lita på, och därför måste 
alltid någon hålla vakt i båten om natten. Då händer, att 
oförväntat en storm sticker upp och sjön begynner att 
bryta mot grundet. Fiskarbåten hinner icke alltid lyfta sitt 
ankar; linan måste kapas, näten lämnas i havet, och båten 
länsar undan för stormen* vart det än bär, för att rädda 
livet. På detta sätt kunna fiskarbåtarna drivas många 
mil än mot Sverge, än mot de finska kusterna, och då 
mista fiskarna sina dyra nät och hela sin fångst. 

Andra fiskelägen bestå av kala klippor i havet, och ett 
sådant är Kallankari, som ligger utanför Kalajoki socken 
i Österbotten. Där äro två långa hälleberg i sjön, 
bebyggda med fiskarkojor och ett hus, som begagnas Som 
kyrka. Intet träd, intet gräs trives på sådana kala klippor, 
som beständigt piskas av vinden och havsvågorna. Endast 
i några gömda skrevor finner man ett grönt strå, en torva 
med gräslök eller en tvinande blomma. Runtomkring 
brusar havet, de skriande måsarna uppsnappa avskrädet 
av den rensade strömmingen och kivas om rovet med 
magra hundar, som stryka kring stränderna. 

Vintern om äro dessa klippor öde och betäckta av snö. 
Knappt har isen smultit om våren, innan den ena 
fiskarbåten efter den andra anländer och de övergivna kojorna 
åter befolkas. Då är där hela sommaren ett rörligt liv 
med ständigt arbete på det oroliga havet. Barnen bygga 
dammar vid stranden, båtar komma och fara, fisken 
insaltas i tunnor och fjärdingar. Stundom stiger ur båten en
präst för att predika Guds ord för fiskarfolket. Men i 
september, när regnet strömmar, stormen viner och 
nätterna bliva mörka, söker sig åter den ena båten efter den 
andra tillbaka till hemstranden. Kojorna övergivas, 
måsarna skria av hunger, och det öde havet stänker allena 
sitt vita skum mot de ensliga klipporna. 

Boken om vårt land