Boken om vårt land/Kapitel 151
Strid för sanningen intill döden, 
 så skall Herren Gud strida för dig. 

 Syr. 4: 28. 

I september månad år 1631 hördes ett stort nödrop i 
det luterska furstendömet Sachsen i Tyskland, Städer 
och byar uppgingo i lågor, ty kejsarens fältherre, den 
gamla, fruktansvärda Tilly, härjade landet. Konung 
Gustav Adolf ryckte då fram för att undsätta Sachsen, och 
den 7 september, gamla tideräkningen, möttes de båda 
härarna på en stor slätt norr om staden Leipzig, icke långt 
från byn Breitenfeld.

Båda härarna voro ungefär 33,000 man starka. I 
kejsarens här tjänade 20 olika folkslag; härdade, tappra, 
rovlystna krigare, stolta av sina segrar och vissa om att 
förjaga de djärva nordborna tillbaka till deras snöland. I 
konungens här stridde svenskar, finnar, skottar, 11,000 
sachsare och andra tyska trupper. 

Nu var det brukligt att uppställa en krigshär i två 
flyglar eller sidoavdelningar, en på vardera sidan om centern 
(mitten), och vanligen var det högra flygeln, som avgjorde 
segern. Därför ställdes alltid de tappraste där, och nu 
stodo ytterst på högra flygeln 700 finska ryttare under 
Torsten Stålhandske. Mellan dem hade konungen 
uppställt skarpskyttar av fotfolket. Finnarna redo på små 
oansenliga hästar, som tyskarna föraktligt kallade 
trosshästar; men dessa hästar voro mycket uthålliga och 
tröttnade icke så snart som de tyska. Bland svenska fotfolket 
stridde 380 karelare. 

När hären var uppställd, red konungen framför lederna, 
avtog hatten, sänkte värjspetsen emot jorden och bad med 
hög röst: »Allsmäktige Gud, som bär i din hand seger och 
nederlag, vänd ditt huldrika ansikte till oss, dina tjänare! 
Från fjärran länder och fridsamma boningar hava vi 
kommit hit att strida för frihet, för sanning, för ditt evangelium. 
Giv oss seger för ditt heliga namns skull! Amen.» 

Nu sändes efter gammalt bruk en trumpetare att 
utmana fienden. Tilly svarade: »Jag har aldrig undvikit 
striden, och konungen vet, var han skall finna mig.» — 
Vid middagstiden begynte kanonerna dundra. Det stora 
fältet insveptes i rök. Då var där bland de kejserliga en 
oförlikneligt tapper hjälte vid namn Pappenheim. Han 
ställde sig i spetsen för 3,000 ryttare, allesamman klädda 
i järn från huvud till fot och ridande stora, starka hästar. 
Med denna övermakt kastade han sig som ett stormväder 
över finnarna. Dessa mottogo honom med sina pikar och 
med skarpskyttarnas mördande eld; de järnklädda 
studsade och vände om. Pappenheim samlade dem åter och 
förnyade anfallet från sidan. Strax lät konungen lederna 
svänga åt höger, så att de åter stodo med bröstet mot 
fienden. Där blev den hårdaste strid, man mot man, men 
ingen vek från sin plats, och det svenska rytteriet kom
finnarna till hjälp. Sju gånger stormade Pappenheim, 
sju gånger blev han tillbakaslagen. För varje gång 
betäcktes fältet av hans stupade leder, och slutligen 
skingrades hans folk i en hejdlös flykt. 

Under tiden hade Tilly först anfallit centern av svenska 
hären och därefter sachsarna. Dessa voro uppställda 
skilt för sig, de kunde icke uthärda det våldsamma 
anfallet, deras leder brusto sönder, de flydde med sin furste. 

och Tilly skickade segerbudskap till kejsaren. Nu kastade 
han sig med sitt segervana fotfolk emot den vänstra 
svenska flygeln, och denna hade varit förlorad, om den icke 
varit så tapper, så väl övad och anförd av en så skicklig 
fältherre, som finnen Gustav Horn. Han och hans folk 
försvarade sig med hjältemod, till dess att konungen 
skickade honom hjälp. Och så kämpade två de bästa och 
krigsvanaste härar i Europa länge med stort raseri mot 
varandra utan att vika. Då varseblev konungen, att 
Tillys kanoner på höjden lämnats utan tillräckligt 
beskydd. Strax lät han en avdelning av högra flygeln 
anfalla höjden, och åter voro de finska ryttarna främst.

Tillys kanoner togos och vändes emot hans eget folk. 
Oväntat och fruktansvärt härjade kulorna de kejserligas 
täta leder. De kunde icke länge uthärda, de stupade 
eller förskingrades i en vild flykt och drogo med sig den 
gamla Tilly, som grät av förtvivlan. Endast fyra av hans 
tappraste regementen stodo trotsigt kvar vid 
skogsbrynet och försvarade sig ända till mörkrets inbrott. 

Den segrande, men uttröttade svenska hären 
uppställdes under kvällens mörker åter i slagordning; man var 
ännu icke säker om segern. Först när morgonsolen 
uppgick över det blodiga slagfältet, fann man Tillys dittills 
aldrig besegrade här, som i så många år varit Tysklands 
förskräckelse, slagen och nästan tillintetgjord. Nio 
tusen sårade och döda betäckte fältet. Bland dem voro 

2,000 sachsare samt 700 svenskar, finnar och skottar, 
resten kejserliga. Konungen red framför de 
krutsvärtade lederna och tackade alla, men hans hjärta 
ödmjukade sig inför härarnas Gud och prisade honom för segern. 

Aldrig skall Breitenfelds namn förgätas av 
efterkommande släkten. Där vanns en härlig seger för Guds 
evangelium, för människors samveten och för folkens frihet. 
Det finska folket räknar det i alla tider som en ära att där 
hava stritt sin rättfärdiga strid. 

Boken om vårt land
Trettioåriga kriget