Boken om vårt land/Kapitel 74
Räven och haren möttes. Räven sade till haren: »Dig
är då ingen rädd för!»

»Vem är då rädd för dig?» sade haren.

»För mig äro alla rädda», menade räven. »Jag har en
så lång svans, att alla taga mig för en varg, när de se mig
på avstånd. Det ger respekt, ser du; men dig, stackare,
fruktar ingen.»

»Hålla vi vad?» sade haren. »Jag skall visa, att de
nog finnas, som äro rädda för mig.»

Räven gick in därpå. De höllo vad och begåvo sig på
vandring tillsamman. Då hände det sig, att haren såg en
fårskock, som låg vid en gärdesgård. Detta tyckte han
vara ett gott tillfälle och hoppade alldeles oförväntat mitt
in i skocken. Fåren togo till fötter, allt vad de kunde, hitåt
och ditåt, så förskräckta blevo de. Detta roade haren
obeskrivligt. I sin glädje över att ha vunnit vadet begynte
han skratta och skrattade så omåttligt, att han klöv
munnen i kors, och alltsedan den dagen är harens mun på det
sättet kluven.

Så var det med den saken.

Boken om vårt land