Korrespondent-Artikel (Freja)
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Korrespondent-Artikel.

Jag har aldrig varit med min fot i Göteborg. Såsom
pojke lärde jag med fingret utpeka dess läge på kartan;
såsom» yngling tog jag mig ofta till att peka fingret åt
dess allt mer och mer aftacklande sjöfart; såsem man
har jag mer än en gång slagit knogarne i bordet, när
jag sett, att hamdelshus derstädes gjort samma manöver
med vantarna. Om man på samma sätt, som man
bedömmer menniskan efter dess hufvad, skulle bedömma
Sverige efter dess båda hufvudstäder, fruktar jag att vårt
kära fädernesland komme att spela en högst kuriös roll
på verldsteatern. Svea är en sköldmö och således en
qvinna. Hvarföre man tänkt sig den nordiska
tapperheten under en qvinnas kjortel känner jag ej så noga,
så framt ej meningen dermed varit att på samma gång
under densamma dölja våra brister och bräckligheter,
som ej äro de obetydligaste, och hvilka således allt för
väl skulle kunna behöfva en täckmantel mot verlden.
Svea är kall som fjellens is; ej under således att
söderns hetlefrade friare, hvarje gång de försökt taga den
blonda varelsen, förkylt sina finger. Svea är mager —
mager som en utsvulten bonde från Norrlands skogar.
Det är hårdt för ett Svenskt hjerta att nödgas erkänna
denna sanning. Hur annorlunda presenterade hon sig
ej på den tiden hon pjorde sina verldsbekanta Tyska
resor: då hon klef öfver Bälten för att spänna bälte
med Danskarne i Köpenhamn och öfver Östersjön för
att klösa Ryssarne vid Narwa? Hvilken skada, att hon
blott träffade näsan i stället för ögonen! Hvilken harm,
att hon, som så väl förstod lära Polackarne dansa
Svenska polskan och så naivt klippte sjelfva Saxarne, så
snöpligt skulle förlora äran vid Pultawa! När nu
dertill kom, att hon tappade den ena vaden i Pommern
och den andra i Finland, och hon detta oaktadt, i sin
gänglighet, åtog sig bära den Norrska sillsäcken på
ryggen; hvem undrar väl då att hon svigtar på benen, att
hon andas tungt och, oaktadt iskölden i sitt hjerta, bär
ångstens svett i sin panna! O den arma qvinnan! Det
är ej för ro skull hon står lutande som en
fattigstugkäring på kartan. Vi hafva således, som ni finner
mine kärälskelige, i så mycket kommit till korta; låtom
oss äfven i korthet beskrifva hur det förhåller sig med
Sveas hufvuden, hvilka man kan antaga vara tvenne:
ett politiskt hufvud som är Stockholm, ett
handelshufvud som är Göteborg. Det förra är så underligt
organiseradt, att sjelfva Herr Gall skulle förbluffats
dervid — ja, för hvarje politisk organ han på detsamma
hade kunnat upptäckt, skulle han hafva ropat: O,
Ansigtet med saltsjövattnet i ögonen är starrblindt mot
öster, under det att nacken plaskar i Mälarens
sötvatten, och, oaktadt alla sqvalpningar till och med från
sjelfva S:t Clara-sjö, icke är klarare för det. Man säger
Stockholm vara ett litet Paris. Som man nu med det
stora Paris menar medelpunkten för stora idéer och
deras utveckling, så kan man naturligtvis med det lilla
Paris icke mena annat än den stora stadens
skuggsidor: lyxen och lättsinnet; och i sådant fall är
Stockholm onekligen ett litet Paris. Men nu till Göteborg,
Sveas handelshufvud. Det säges, att man på gatorna
derstädes blott ser ljusa hufvuden; men jag undrar just,
om man kan säga detsamma, när de hvita
kastorhattarna, som der lära vara på modet, aftagas. Till sitt
yttre skall Göteborg vara en välbygd, ståtlig stad; hvad
dess inre beträffar, påstår man att dess handel går på
styltor och att dess sjöfart ståtat ut. Jag kan
naturligtvis ej deröfver fälla ett afgörande utslag: men när jag
ser Göteborg nu och eftertänker hvad det för ej så lång
tid tillbaka var, och deremot ställer Köpenhamn för
ögonen, kan jag ej annat än falla på den tanken, att
Danskarne, när de ej förmått slita ett anda strå ur
svansen på det nordiska lejonet, åtminstone gjort allt hvad
de kunnat för att sveda vingarna på den Svenska
Mercurius, och ganska väl lyckats deruti. Man säger, att
Göteborg är ett litet London. Månne likväl
förhållandet dermed ej är detsamma som med det lilla Paris?
Att Londons kommerciella anda och lif ej mera
öfverfläktar Göteborg, lärer temmeligen bestämdt vara afgjordt.
Annat kan förhållandet vara med de Engelska
biffstekarna, och som nu oset af dem är starkare i Göteborg
än i Sveripes andra städer, torde benämningen lilla
London ganska väl vara på sin plats. Jag har nu som
hastigast sökt uppdraga en jemförelse emellan Sveriges
båda hufvudstäder och har, som ni väl finner mine
kärälskelige, lika litet skonat min egen födelsestad som min
nya bekantskap; men måste derjemte medgifva, att då
Stockholm utan Regeringens vistande derstädes med thy
åtföljande rikets förnämsta auktoriteter på intet vis
skulle bära sig, är Göteborg deremot en stad, som icke
allenast existerar genom sig sjelf; utan äfven, efter hvad
man af de 8 sednare åren kunnat förnimma, skänkt oss
förhoppningar, att vår handelsflagga åtminstone ej
djupare skall falla. Som jag nu kommer att genom
korrespondent-artiklar en gång i veckan fortsätta den
påbörjade bekantskapen, hoppas jag vara i tillfället
genom sanna taflor närmare få framställa vårt lands så
ekonomiska som politiska ställning, i förtröstan på, att
af eder, mine sötaste, med vänskap och förtroende
blifva bemött tillbaka.

På köpet vill jag meddela eder en nyhet. Här i
Stockholm har helt nyligen en större batalj varit
levererad. 'Dock förifren er icke! Den rabulistiske Göthen
behöfver hvarken ringa i stormklockan eller signalera
med svarta flaggan; ty inga kanoner, inga bäjonetter,
inga hästgardister, inga sönderslagna fönsterrutor, med
ett ord, intet af det der storartade slaget bar varit i
fråga. Ett band Smyghandlare och några
Tullbetjenter hafva till Blå Portens ära å Kongl. Djurgården
tilldelat hvarandra blå ögon, och lärer det gått
hett under — näsorna till. Strider gällde icke det så
kallade packets rättigheter, mon väl rättigheterna till en
packvaqn. Tallbetjenterne fäktade som verkliga
tullejon, — ja, vida käckare än våra besjungne Hästgardister
— men öfvermannades. Båda härarna retirerade slutligen
å ömse sidor, hvar och en med sin påpackning. Och
kan man i sanning säga, att hvilka som genom det
misslyckade lurendrejeri-försöket än gått miste om
julklapparne, var det åtminstone ej tullbetjenterne. Och
tager jag bärmedelst för denna gången afsked af eder,
önskande eder en lättsmält julgröt och bättre lycka i
edra företag!

Freja
August Blanche