Kongl. Teaterns närwarande tillstånd
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Kongl. Teaterns närwarande tillstånd.

Att börja med Teaterdirektion, vore visserligen i sin
ordning; men hvad detta ämne särskilt beträffar, är
vår tanka redan så tillräckligt ådagalagd, att vi för vår
del ej känna något behof af att vidare offentliggöra
densamma; ej heller kan det gerna löna mödan att strö ut
sina ord för vinden, och hvad behöfves väl för öfrigt
publicitetens dom, när publiken redan brutit stafven?
Hr Forsberg besitter, i egenskap af räkenskapskarl,
otvifvelaktigt mycken förmåga, hvilken det vore en stor
orättvisa att söka fråntaga honom; men konsten att räkna och
beräkna är i många hänseenden ej densamma, Sålunda
kan det t. ex. vara ganska riktigt räknadt, att, genom så
och så mycken förhöjning på hvarje biljett, så och så
mycket större plus inbringas af teatersalongen; men om
inga utsigter finnas till att något dermed homogent plus
från sjelfva scenen kan vinnas, så uppkommer
ovillkorligt ett streck i räkningen, som man helt enkelt kan
kalla för brist på beräkningsförmåga. Hade Hr Forsberg
haft den sistnämda, skulle han säkert hafva funnit, att,
såsom det sceniska nu handhafves, hade varit bäst
nedsätta de höga förhoppningarna på publikens frikostizghet.
Hr Backman äger utan tvifvel god vilja, men förmågan att
göra det goda, är ej allom gifvet. Den som inser,
hvilken hög grad af beläsenhet och urskillning en
Teaterdirektör måste äga, har redan insett Hr Backmans
ställning. Om man ej af en Teaterdirektör tror sig kunna
begära någon reformationsförmåga i smakens bildande
eller förädlande, fordrar man åtminstone af honom
förmåga att tillfredsställa de hos publiken för det
närvarande herrskande pretentionerna. Huruvida Hr Backman
mäktat ens det sednare, torde bäst bevisas af den tomma
repertoiren och den tomma teatersalongen. Dock, för
att, hvad den tomma salongen beträffar, ej helt och
hållet vältra skulden på Hr Backmans axlar, bidrager
dertill, som vi nyss nämde, till ingen ringa del den
förhöjda prisbestämningen. Dessa båda Direktörer ligga
således i uppenbar strid emot hvarandra. Hr Forsberg
har försvårat möjligheten för spektakelgångare, utan att
beräkna sin kamrats förmåga för scenens uppehållande;
Hr Backman har å sin sida, genom sin kamrats
kalkyler, blifvit försatt i än större förlägenhet. Detta
förhållande, som allt mer och mer förökar teaterskulden,
påskyndar det upplösningstillstånd, hviiket nu, om
någonsin, är nära sitt fallkommande. Det behöfdes derjemte
blott en stöt på Kongl. Teaterns monopolrättighet, för
att få bestämdt slag i saken, och att denna är förberedd,
känna vi af Hr Torslows öfverenskommelse med
Sällskapet Thalia i Kirsteinska huset. Något maktspråk till
häfvandet af nämde öfverenskommelse är så mycket
mindre att befara, som man har på halsen Riksdagen,
hvilken, vid frågan om den stora teaterskuldens betalande,
nog torde ha för afsigt att gå till den egentliga roten af
ifrågavarande skuldsättning, och, i följe deraf, äfven i
händelse af dennas godkännande, nog torde vilja, på
hvad sätt som helst, förebygga möjligheten af en
itererad, ett förebyggande, som alldeles icke kan tänkas i
förening med det system, som, under Kongl. Teaterns
sednaste år, städse varit följdt och hylladt. Således kan
man anse stöten för säker, och har den en gång väl
blifvit gifven, kan man vara förvissad om att den skall
följas af flera.

Men vändom våra blickar ifrån Direktörsskapet, med
dess debet och credit, och låtom oss som hastigast taga i
betraktande sjelfva scenen och dess resurser, sådana de
nu för det närvarande sjelfmant framställa sig. På
personalen i allmänhet är väl ingenting att klaga, ty rätt
använd och begagnad, väl sammanhållen och uppmuntrad
under en god Direktörs hand, skulle mycket dermed
kunna uträttas; men det fordras äfven ett annat
reqvisitum, nästan lika nödvändigt som talangen, det nemligen,
att den högförnäma fördomen icke rynkar på näsan åt
dem, som egnat sitt lif och sin verksamhet åt denna sköna
konst. Man fordrar af en aktör eller aktris, att de skola
återgifva roller, som hafva sin motsvarighet eller sitt
original på hvarje punkt af Samhället, på samma gång
som man nästan så godt som utestänger dem från hvarje
tillfälle att deltaga i det högre samhällslifvet, hvarmed vi
icke blott förstå denna skråklass, hvars värde
hufvudsakligast ligger i namnet, kläderna och möblemanget, utan
synnerligast den, hvars kunskaper och höga
bildningsgrad utgöra det enda och sannaste adelsmärket, Vi vilja,
med förtigandet af en mängd andra exempel, blott
nämna ett, som tillräckligt stämplar löjligheten af detta
förhållande. Tvenne ynglingar mötte hvarandra en gång,
för några år sedan, på en gata i Stockholm. Den ena,
som i den han mötte igenkände en Gymnasiikamrat,
framgick och helsade med denna förtrolighet, som för
blott en eller tvenne månader förut dem emellan varit
vanlig. Den andra studsade tillbaka några steg och
förklarade öppet, att den nya ställning af
samhällsförhållanden, hvaruti de nu kommit, nu mera förhindrade en
dylik förtrolighet. Den förre var nyss blifven Aktör
vid Kongl. Maj:ts spektakler; den sednare nyss inskrifven
Kornett vid Lifgardet till häst. Detta exempel, som har
otaliga motsvarigheter äfven der, hvarest man har
anspråk på att ungdomsoförståndet skall vara utplånadt,
bevisar hela ömkligheten och dumheten i en fördom,
som lyckligtvis blott här i landet har sin varelse.
Derföre förtjena Hrr Westerstrand och Forsberg allt beröm,
för det de ej ansett sina familjer lida af umgänget med
flera af teaterpersonalen. Hr Backman äfvenså, ehuru
den öfverdrift, han deruti ådagalägger, ej alltid
öfverensstämmer med den försigtighet han är skyldig sin plats
såsom Direktör.

När man nu öfverväger denna omständighet och
dertill betänker, hur föga uppmuntran den dramatiska
konstnären i öfrigt äger, då, såsom Beskow säger,
»ögonblicket är hans efterverld», torde man med skäl kunna
förundra sig öfver, att teaterpersonalen är sådan den är.
Vi hafva, först hvad den dramatiska delen deraf
vidkommer, Hrr Almlöf och Dahlqvist, talanger som, rätt
placerade, skulle kunna bepryda hvilken teater som helst.
Då den förre, i hvars spel sällan öfverdrift ingår, står
framföre i roller som ligga inom diktens område och
hvilkas karakterer sakna motbilder i verkligheten, äger
den sednare, som vanligtvis i dylika partier
öfverdrifver, en förmåga att studera sig in i gifna, med naturen
öfverensstämmande, karakterer. Då Hr Dahlqvist, efter
vårt omdöme, såsom Frans Mohr, icke skulle kunna
tillfredsställa oss till sådan grad som Hr Almlöf
verkligen det gör, skulle han deremot, såsom Wallenstein,
vara förträfflig. — Vidare hafva vi Hr L. Kinmansson,
hvars plats utom första rangens konstnärer endast och
allenast torde ha sin rot i hans alltför sena
uppträdande i betydligare roller, och Hr Svensson, denne dock i
en vida inskränktare genre. Hr Hyckert förenar med
icke ovanliga anlag mycken säkerhet på scenen; men
blef för tidigt tillbakasatt, så att det nästan synes, som
hade håg och förmåga att vidare fortskrida, nu mera
gifvit vika för liknöjdheten. Hr Stjernström är ung,
besitter mycken värma och rörlighet, förenar kärlek och
allvar för konsten, och kan, genom fortsatta studier, blifva
af mycket värde för scenen. Hr Sundberg har goda
anlag, fördelaktig figur, men röner föga uppmuntran
derigenom; att han alltför sällan får tillfälle i någon
vigtigare roll framträda. Båda dessa ynglingar sakna
olyckligtvis ledare, hvaraf de hafva verkligt behof, för att ej
genom sjelfförtroendets insteg stanna på halfva vägen.
Hr Forsberg har nyss framträdt och detta icke
ofördelaktigt. Bland fruntimmerspersonalen hafva vi i första
rummet Fru Eriksson, den enda återstående af en god
förgången skola; vidare Mamsell Högqvist, som, ifrån
att «tå på den lägsta mest förhoppningslösa ståndpunkt
af skådespelareförmåga, endast genom egen energi och
arbete gjorde ett lika lyckligt som förvånande steg; Fru
Hjortsberg, som med bortläggandet af något
sjelfförtroende och någon vårdslöshet, borde kunna höja sig vida
öfver hvardagligheten; Fru Almlöf, behaglig, naiv och
lycklig i roller af mindre utsträckning; Fru Bock,
användbar i mycket och utmärkt i vissa roller — de trenne
sistnämda konstnärer dessutom ganska nyttiga i
vaudevillen och operetten. Den Dramatiska scenen är säledes i
många afseenden lyckligt besatt, och borde en god
Direktör dermed kunna utföra mycket för konsten och
smaken tillfredsställande. — Helt annat är förhållandet
med Lyriska scenen. Väl finnes å fruntimmerssidan
ingen brist, så länge Mamsell Lindd och Fru Gelhaar, Fru
Enbom icke heller förglömmandes, finnas; men
karlpersonalen — — hvilken bedröflig utsigt öppnar sig ej för
våra ögon, när vi taga denna scen i skärskådande! Med
undantag af Hr F. Kinmanson, finnes ingen af den
manliga sångpersonalen numera mäktig att i operan med
någon utmärkelse uppträda. Hr Sällström, redan för
ifrågavarande scen förlorad, ligger nu på
dödssången, och Hr Lindström har i afton sin afskedsrecett,
Hrr Habicht och Pfeiffer äro med hvarandra på samma
ståndpunkt, men, ehuru af nytta för sångscen, kunna de
likväl ej med minsta fördel uppträda i en hufvudroll. Hr
Günther står, ehuru ung, öfver dessa sednare både i
egenskap af aktör och musikalisk bildad sångare; men
saknar röst, tillräcklig stark att fylla en större sångroll.
Hvad, under sådana förhållanden, operans Öde måste
blifva, torde vara lätt att förese, så framt ej
Dircktionen med det snaraste vidtager någon kraftigare åtgärd,
än hitintills, till nämde scens upprättande. Nog finnas
röster här i landet; men de komma ej sjelfmant fram.
Derföre skulle det ej skada, om någon af Hrr
Direktörer då och då gjorde en liten resa kring landsbygden
— — och kanhända vore mer än en Postiljon att
finna.

Det enda, som i någon mån kan mildra domen
öfver TeaterDirektionen, är att den emotagit ett svårt
regemente, hvars ordnande fordrat vida mer än vanliga
krafter och att försöket att lappa en förfallen byggnad är
lika gagnlöst som otacksamt till sina följder. Det
närvarande Teatersystemet måste derföre kullstörtas, de
murkna spillrorna undanrödjas och en ny byggnad
resas på helt annan grund än den nuvarande. Utom en
dylik revolution hjelpes Teatern aldrig; och vilja vi en
annan gång försöka yttra oss något om sättet för en
sådan.

Freja
August Blanche
Teater