Visperdalen
På Falkenborg, ett slott så präktigt, 
Hvem bodde där? 
Det var en biskop, rik och mäktig, 
Men kall och tvär. 
Han log åt andras betryckta nöd, 
Men aldrig gaf han den arme bröd. 
 
Hans dotter Klara var öm och trogen 
Sin älskare. 
Längt bort från borgen uti skogen 
Där möttes de; 
Den glada Klara så mången natt 
I dunkla kojan hos Vilhelm satt. 
 
Från vispermannen de orden ljuder 
Till dotter sin: 
"Klara, jag dig mitt slott förbjuder, 
Kom aldrig hem! 
Och innan solen sin uppgång når 
Jag genast Vilhelm i bojor slår."
 
Det hviskar i den stilla dalen, 
Hvem viskar där? 
Det är ett slag av näktergalen, 
Det bäcken är. 
Nej, bäcken stannat, tyst fågeln är. 
Det är väl annat som hviskar där. 
 
En jungfru satt med en krans i håren 
Vid Visperbäck, 
Som ängeln mild, som en ros om våren 
Så frisk och täck. 
Hon hviskar trogen: "Min natt var lång. 
Så hemsk är skogen. Kom hem en gång!" 
 
Det suckar i den stilla dalen, 
Hvem suckar där? 
Det är väl dufvans suck i alen. 
Det floden är. 
Nej, dufvan lilla ej suckar så, 
Och Rhen är stilla. Hvem suckar då 
 
En yngling inom fängselmuren 
I mörker satt. 
Han suckade och kring naturen 
Ljöd sucken matt. 
"Jag kommer Klara, men när vet Gud. 
Låt kädjan svara. Hon är min brud." 
 
Den fångne yngling dog i bojan 
På Falkenborg, 
Och vispermön i dunkla kojan 
Hon dog af sorg. 
När svanen landar på blommigt skär 
De trognas andar än mötas där. 
 
Då solens första strålar glimma 
På klippans rand 
Och tysta silfverfiskar simma 
Vid stenig strand 
En hvar, som fiskar, än höra kan, 
Att när hon hviskar, så suckar han.

Sångtexter
Skillingtryck
Karl August Nicander