Boken om vårt land/Kapitel 19
(Österbotten.) 

Det österbottniska kustlandet är längs hela sin sträcka 
genomskuret av floder, åar och bäckar, som rinna från 
sydost mot nordväst ned till Bottniska viken. Om man 
räknar från norr, äro de största bland dessa floder Torneå.

Kemi, Simo Ijo, Uleå, Siikajoki, Pyhäjoki, Kalajoki, Esse å, 
Nykarleby älv och Kyrö älv. Alla äro till följd av 
markens ojämnhet uppfyllda av forsar. Störst bland alla 
Finlands floder är Kemi; men Uleå älv är som farled den 
viktigaste för Österbotten. 

Högt i nordost strömma de strida vattnen ned från 
bergstrakterna, stupa i Ämmä fall vid Kajana och finna en 
kort vila i Uleå sjö (Oulujärvi), 122 meter över havet. 
Därifrån bryta de sig väg mellan höjderna i nordväst och brusa 
från fors till fors nedåt havsbukten vid Uleåborg. Det är 
en. skön och mäktig älv mellan kullar, klippor och sandiga 
stränder. Vintern binder med sin is denna jätte i 
lugnvattnen mellan forsarna; men om våren dricker han sig 
mätt från alla smältande drivor och kastar då av sina 
bojor med ett förfärande brak. Förgäves spjärna hans 
isstycken och stångas mot strömmen; de kastas över ända, 
malas sönder mot klipporna och flyta i spillror ned mot 
Uleåborg. Här göra de ännu stundom motstånd vid den 
sista forsen, Merikoski. De torna sig där tiil en hög mur 
och uppdämma flodens vatten, så att det^ rinner ut över 
stränderna och in på gatorna. Strandborna råka i nöd, 
man ror mellan gårdarna. Men endast för några få 
timmar hejdas den starka floden uti,sitt lopp.. Den bräcker 
med åsklikt dån den väldiga muren, vattnet på gatorna 
rinner bort, och isens slagna härar rusa i vild flykt mot sin 
grav i havet. 

Det var en djärv man, som först vågade styra sin båt 
nedför Uleås forsar. Nu ser man alla dagar om sommaren 
tjärbåtar och timmerflottar liksom dansa ned utför 
floden. I aktern av båten står styrmannen så lugn med sin 
breda styråra. Forsen kröker sig, båten rusar rakt mot en 
klippa; en sekund mer eller mindre vore en säker död. Men 
just i den rätta sekunden vänder båten, ilar snabb som en 
pil förbi det farliga stället och tyckes ett ögonblick vara 
begraven i skummet. Åskådarna på stranden hisna vid 
denna syn. Onödig ängslan! Strax därefter visar sig åter 
den smala, bruna randen av båten oskadd nedanför forsen 
och fortsätter tryggt sin bana till samma faror och samma 
räddning i nästa fors. 

Stundom kan en olycka hända, när styrmannen är en
ovan man, som litar på andras och egen tur. De gamla 
erfarna forskarlarna misslyckas icke. Och när de återvända 
staka de sina båtar med förunderlig styrka och vighet 
uppför forsarna. 

Floden är mycket fiskrik: lax, harr, sik, nejonögon och 
andra fiskarter tyckas där hava en ständig farväg. Laxen 
fångas i trekantiga pator med spetsen mot strömmen och 
sorteras sedan efter sin storlek på stranden. Den säljes 
sedan vida omkring. 

Bilden, en teckning av A. Gallén-Kallela, visar 
tjärbåtar på färd utför en fors. 

Boken om vårt land