Boken om vårt land/Kapitel 30
Två unga nybyggare, Maunu och Vilho, bo nära 
varandra i en enslig skogstrakt i Pihtipudas kapell på gränsen 
av Österbotten. En afton råka de i ordväxling om huru 
långt man kan färdas i båt från deras hemstrand, och 
slutligen hålla de vad om ett knivbälte. Maunu åtager sig att 
föra sin båt ända ned till Finska viken. 

Maunu förser sig med bröd, smör och salta mujkor, 
utrustar sin lätta båt med segel och begiver sig på väg från 
sin brygga vid Muurasjärvi sjö i bergstrakten. Han 
seglar snart in i en mindre sjö vid namn Alvejärvi och därefter 
i en tre mil lång sjö vid namn Kolima. Andra dagen ser 
han Viitasaari kyrka, färdas utför en forsande å vid namn 
Kymi och kommer så in i den praktfulla, no kilometer 
långa, 30 meter djupa sjön Keitele. Där ser han stora 
vatten inströmma från väster, men han styr söderut och 
kommer på tredje dagen till Kuhnamo sjö. Därifrån seglar 
han in i en lång, strid ström mellan branta höjder, har 
hårt arbete och måste stundom framskjuta båten i grunda 
vatten, stundom fira den utför med tåg från stranden. 
Uttröttad vilar han på fjärde dagen vid Laukas kyrka och 
förstärker sitt matförråd. 

På femte dagen seglar Maunu med gott mod vidare 
söderut och beständigt med strömmen. Han styr genom 
flere sjöar och överraskas av att se en stad vid namn 
Jyväskylä på stranden av Jyväsjärvi sjö. Men han giver sig 
ingen tid att dröja; han tror sig nu vara nära havet. På 
sjätte dagen ser han också ett så stort vatten, att intet 
land kan upptäckas rakt i söder. Maunu smakar på 
vattnet och finner det till sin stora förundran sött. Han 
befinner sig icke på havet, utan på Päijänne sjö. 

Maunu går i land vid Jämsä kyrka, och får där veta, 
att Päijänne är 120 kilometer lång samt på några ställen 
30 kilometer bred; men många av dess fjärdar äro smala. 
Och Päijänne mottager stora vatten även från öster och 
söder. Men, då dess utlopp är i sydöstra hörnet, seglar 
Maunu dit och kommer på nionde dagen genom Kalkis 
ström in i sjön Ruotsalainen. Icke långt därifrån ser han 
staden Heinola. Han seglar genom Jyränkö ström utför
stora forsar och så vidare in i en liten sjö vid namn 
Konnevesi. Vattnet begynner nu bliva ett fortgående 
strömdrag. Innan Maunu anar det, befinner han sig i 
Kymmene älv och glider i en lång båge förbi Iittis kyrka. Ännu 
flyter floden genom en mindre sjö, Pyhäjärvi. Därefter 
fortsätter Kymmene sitt lopp, än i lugnvatten, än i 
väldiga forsar. Med möda och fara nedfiras båten utför den 
ståtliga forsen vid Anjala. Maunu nalkas kusten och 
finner, att Kymmene delar sig i flere utloppsarmar, vilka 
åter dela sig i flere mindre. Hade Maunu valt flodarmen 
längst i öster, skulle han ha kommit fram till Kotka, men 
han väljer flodarmen längst i väster och närmar sig 
staden Lovisa. Där finner han äntligen, efter 14 dagars 
mödosam färd, det efterlängtade havet, Finska viken. 

Nu kan Maunu öveiräkna den väg, han tillryggalagt. 
Från Muurasjärvi till Päijänne har han rest 165 
kilometer, längs Päijänne 120 kilometer, därifrån utför 
Kymmene älv till havet 155 kilometer, vilket inalles gör 440 
kilometers båtfärd. Muurasjärvi ligger, efter lägsta 
beräkning, 106 meter över havet. Utför denna höga sluttning 
har Maunus båt drivit med strömdraget. I Päijänne var 
han ännu 78 meter över havet, men sedan blev landets 
sluttning brantare, och den sista delen av resan har varit 
den mödosammaste. Full av undran över vattnets 
förgrening och samband i detta vidsträckta land återvänder 
Maunu med ångfartyg till Gamlakarleby och därifrån 
landvägen tillbaka till Pihtipudas. Vilho tror knappt sina 
ögon, när han ser sin granne återvända från Bottniska 
viken. Han har tappat vadet, och Maunu vinner det 
präktiga bältet med dess glimmande mässingsprydnader 

Boken om vårt land