Boken om vårt land/Kapitel 78
Sång och musik äro för människan likasom ett annat, 
heligare språk, på vilket hon gärna uttrycker sorg och 
glädje, saknad och hopp. I alla tider har det finska fol-
ket hyst en stor kärlek till sång, runo (runa), som hos folket 
är antingen visa, trollruna, lärodikt eller berättande sång. 
Till sådana folkrunor räknar man icke psalmer och 
andliga visor, ej heller sådana konstgjorda dikter, som 
herrefolk sjunger. Folkvisan skiljer sig från de senare genom 
sin enkelhet och sin levande natursanning, alldeles som 
skogen skiljer sig från den konstgjorda parken. 

I den gamla finska folkvisan är det sinnrika, innerliga 
ordet huvudsak och melodien mycket enkel, ja, så 
enformig, att de allra flesta hava samma åttastaviga 
versbyggnad och sjungas på samma melodi, den uråldriga 
runo-melodien. Den gamla visan känner icke heller det vanliga 
slutrimmet, men har i stället ett bokstavsrim, sålunda att 
minst två ord i samma versrad börja med samma 
språkljud. De nya sångerna hava däremot omväxlande 
versform och melodier, men orden äro varken så sinnrika, så 
enkla eller så innerliga som i de gamla. Det är endast i 
Karelen man ännu stundom får höra gamla runor, som 
muntligen gått i arv från släkte till släkte igenom många 
århundraden, och dessa runor dö mer och mer ut. I hela 
det övriga landet hör man endast sånger av nyare 
ursprung, några översatta från svenskan eller från tyskan, 
men de flesta diktade inom folket. Ty folkets håg är som 
en rinnande vattukälla: den måste ju beständigt utskicka 
djupets ådror i dagen. 

Den finska folksången upprinner ur två djupa källor: 
ensamheten och sorgen. I detta land bo människorna 
ofta långt från varandra, och därför söka de vänner 
och sällskap i hela naturen. De föreställa sig, att alla 
ting i naturen hava liv, känsla och talegåva. Kommer 
någon till främmande land, äro solen och vinden hans 
gamla bekanta. Flyttar den unga bruden bort från sitt 
hem och sörjer över att alla där skola glömma henne, vet 
hon, att åtminstone vidjan och gärdselstören skola 
igenkänna henne, när hon kommer tillbaka. En flicka säger 
i sin ensamhet till luftens fågel: 

»Svinga hit, du lilla fågel, 
kom till mig, du arma lilla, 
tala om för mig din längtan,

Boken om vårt land