Boken om vårt land/Kapitel 135
Det fanns en ung svensk adelsman, som hette Gustav 
Eriksson Vasa. Han hade blivit fången med svek hos 
Kristian tyrann och rymde ur fångenskapen. Hans håg 
stod till fäderneslandet, som då var i hårt betryck, och 
han återvände hemligt till Sverge. 

En stor belöning var lovad åt den, som lyckades gripa 
honom. Danskarna sökte honom överallt, och han måste 
fly som ett jagat vilddjur. I november månad år 1520 
kom han, förklädd till bonde, till landskapet Dalarna. 
Där låg han över natten hos en rik bergsman. Denne var 
en förrädare och sände bud till danskarna, men hans hustru 
lät Gustav fly genom fönstret. Så kom Gustav till en 
jägares stuga och värmde sig vid spiseln. Strax efter 
honom inkommo danskarna i stugan. Jägarens hustru 
gräddade bröd i ugnen, slog Gustav med brödspaden på 
ryggen och sade till honom: »Packa dig strax till rian att 
tröska!» Gustav fick gå. Jägaren gömde honom i ett 
halmlass och körde lasset därifrån. På vägen mötte han 
danskarnas utskickade. De misstänkte, att någon var 
gömd i lasset, och stucko in sina spjut genom halmen. 
Gustav blev rispad i benet, och blod rann ned på vägen, men 
jägaren skar sin häst i foten för att bedraga förföljarna. 

Längre fram kom Gustav till en bonde, som hette 
Tomte Matte. Där gömdes han i en källare under 
golvet, och strax därpå trädde danskarna in i stugan. Tomte 
Mattes hustru bryggde julöl och ställde bryggkaret över 
källarluckan, så att ingen misstänkte gömstället. Gustav 
kom undan, men var i beständig livsfara. Flere dagar 
och nätter låg han, mitt i vintern, gömd under broar 
eller kullfallna gamla furor i skogen. Han talade till 
dalkarlarna, berättade för dem om Stockholms blodbad, där 
hans fader blivit halshuggen, och bad dem försvara 
Sverges frihet. I början ville de icke tro honom. Gustav måste 
fly genom ödemarkerna ända till gränsen av Norge. Då 
ångrade sig dalkarlarna, skickade skidlöpare efter 
flyktingen och uppreste sig mot det danska väldet. 

Från denna tid blev herr Gustav de svenska 
böndernas anförare. De reste sig över hela landet, slogo 
danskarna och fördrevo kung Kristian ur riket. Snart blev den 
grymma konungen fördriven även från Danmark och 
irrade sedan fridlös omkring i Europa. Efter några år 
försökte han återvinna sina riken, men då blev han fången. 
Tolv år satt han, som varit konung över tre riken, 
inmurad i ett trångt fängelse, där maten räcktes honom 
genom en smal öppning i muren. Först när han blev en 
gråhårig gubbe, mildrades hans fångenskap, och sedan 
levde han ännu länge som ett varnande bevis på Guds 
rättvisa dom. 

Annorlunda gick det Gustav Vasa. Han, som varit 
så fattig och övergiven, upphöjdes av Gud till stor ära 
och liknade sig själv vid konung David, som en gång 
varit en fattig herde. Svenskarna valde Gustav Vasa först 
till riksföreståndare, sedan till konung (1523). Han blev 
en stor och berömlig konung samt stamfader för den 
vittfrejdade vasaätten på Sverges tron.

Boken om vårt land