Allianstraktaten emellan Swerige och Ryssland år 1812
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Allianstraktaten emellan Swerige och Ryssland år 1812,

u längre man skrider från tidsskiften ; isynnerhet
sådana, som icke allenast burit stormar i sitt sköte, utan
äfven framfödt dem till skräck för samtid och efterverkd,
desto lugnare blifver det mellanliggande omätliga
djupets yta och i och med detsamma den deruppå färdande
forskaren. Har han helt och hållet nått utom
svallvågornas sista ringar och således kan vända blicken åt
annat än åt den hotande faran, kan han naturligtvis med
lugn skåda tillbaka på de lemnade kustlanden med dess
dalar och höjder, reflektera öfver de stormar, hvartill
han nyss varit vittne, men lyckligt undgått, och
uppskatta deras mer eller mindre olycksbringande verkningar.
Men drifves han ännu af dessa vågor, utan att äga
krafter att sjelf draga sig derur, då är det honom svårt att
skönja och urskilja de lemnade föremålen; ty mellan
honom och det lemnade ligger ännu oron, som med sig
dels lyfter, dels sänker de aflägsna, men likväl skönjbara
kusterna, och således ej gifver honom tillfälle att taga,
hvad man kallar, point de vue af hvarken det ena eller
andra. I dessa ögonblick, då de yttre sinnena så lätt
bedraga oss, är det af vigt att inom sig äga något, som
åtminstone till en del kan ersätta de förra, något som,
det må nu ske under form af blotta föreställningar eller
på hvad annat sätt som helst, gör oss möjligt att med
lugn och samvetsfrid kunna skåda tillbaka i det
förflutna, och detta något vilja vi kalla, för rättskänsla,
hvilken har den stora fördelen med sig, att, om man ej
bestämdt kan uppgifva det sanna förhållandet af en sek,
likväl akta sig för att låta passionerna fälla utslaget;
eller gifva partisinnet tillfälle att bemästra sig föremålen
för att bortblanda och vanställa dem.

Förflutna äro 27 år sedan den märkvärdiga 1812
års traktat afslöts mellan Sverige ock Ryssland. 27 år —
icke kunna vi väl ännu sägas hafva kommit ur
hvirflarna: efter denna i tidens haf nedsjunkna koloss, som vi
källa Napoleon, denna verldskraft, som, uppammad i
revolutionens blodiga vagga, bar alla dess stormar i sitt
sköte, och grep, en ny Attila, i Europas statssystem,
kanhända i tanka att en gång blifva dess yälgörare —
detta namn, som ännu i dag sätter millioner i lågor,
och kring hvilket, lik glorian kring helgonet,
sammangjuter sig en hel verlds tjusningskraft. Icke faller en
sådan «storhet, sitt tidehvarfs under och gåta, utan att
man länge har känningar deraf, utan att man länge
derefter hör dånet af de stormar, som väckte och följde
fallet och utan att man sjelf, nästan så godt som
medvetslöst, drifres af svallet mellan spillrorna af det störtade
väldet. Icke under då, om tankarna om denna man
ännu äro delade, ty hvilken har till den prad, som han,
förmått kring sig sanmanhopa elementer af de
hvarandra mest motstridiga karakterer? Hvilken, som han, har
förmått till sådan myckenhet skapa eutusiaster i hat och
kärlek, afsky och beundran? Ännu hafva de mot
hvarandra fiendtliga partierna ej tillräckligt sammanjemkat
sina omdömen och justerat sina domar; ännu har
entusiasmen å ömse sidor ej fullkonligt svalnat, att icke den
understundom sjuder förståndet öfver hufvudet. Just
derföre att det så är, tro vi det ännu ha sina
svårigheter att bestämma, antingen han, såsom Hr Geijer i sitt
Litteraturblad yttrar, var den som blott leddes och tog
råd af omständigheterna och sålunda blott »i grunden
ville en halfhet, en slags mezzo termino, och likväl
högst våldsam, — omöjlig emedan den var sammansatt
af motsatta ytterligheter», eller ville vesterlandets
eller frihetens och bildningens välde öfver Österns
despotism och derföre måste bjuda seklergamla fördomar med
alla dess lyten spetsen. Det ligger något herrligt i att
kunna tänka sig och tro detta sednare, och vi bekänna
uppriktigt, att ingen skall kunna beröfva Oss denna tro,
ehvad man än deremot må predika, hur man än må
söka bestorma den. — — Men lemnom detta ämne, till
hvars genomskådande vi för vår del på långt när ej
anse oss vara qvalificerade, och hvars ännu oupplösta
gåta kommande slägten i sinom tid nog skola tyda — vi
vilja allenast befatta oss med hvad del Sverige hade i
denna verldsskakande katastrof.

Det måste otvifvelaktigt för oss Svenskar vara på
en gång med nationalstolthet och sorg vi fästa oss vid
1812 års vigtiga tilldragelser; med nationalstolthet öfver
att vårt fädernesland, ebvad man än under Europeisk
fred både in- och utomlands må skrika om dess
obetydliga vigt i Europas politiska vågskål, likväl, när det
gällt utslag i hufvudsaken, i något som rört hela vår
verldsdel, då, såsom fordom, varit den häfstång, som
slutligen afgjort allt; — med sorg öfver att detsamma
i detta vigtiga ögonblick af omständigheterna tvingades
— märken väl! — tvingades att göra hvad det då
gjorde. Hvad det förra beträffar, är man temmeligen
allmänt öfverens om, att så väl Sveriges eget läge, som
den personlighet, hvilken då å ena sidan ledde
händelsernas gång, bildade den kraft, som slutligen gaf allt
sin blifvande riktning. Men hvad det sednare,
nemligen den politik Sverige då följde, vidkommer, hafva
tankarna så mycket mer varit åtskiljda, och har man
troligtvis hört få ämnen så i skrift som i tal till den
grad omordas, som denna 1812 års politik, eller
allianstraktaten emellan Sverige och Ryssland. Ännu
ifrigare blefvo likväl diskussionerna derom, då Hr Geijer i
sitt Litteraturblad för December månad nästlidet år
förkunnade Allmänheten sina åsigter af ifrågavarande
politik och framlemnade, värdigt sitt stora
Häfdatecknarenamn, en lika mycket på rättsgrund, som på fakta
hvilande, ehuru kanhända något för kort, afhandling,
rörände denna för hvarje sann fosterlandsvän så vigtiga
sak. Aftonbladet och Dagligt Al,lehanda störtade sig
genast öfver detta häfte med vederläggningsförsök, lika
snillrika som ensidiga, emedan de visserligen utförligt
och alldeles oomkullstöteligt bevisade fördelarna af en
förening emellan Sveriges och Frankrikes intressen,
och sålunda fullkomligt sanningsenligt ådagalade, hur
lyckligt det i alla hänseenden skulle hafva varit, om
Allianstraktaten emellan Sverige och Ryssland aldrig
blifvit af; men deremot halkade öfver de fakta, som,
ännu lifslefvande, stå för våra ögon, förklarande den
himmelsvida skillnaden emellan hvad Sverige borde och
hvad Sverige måste göra. Hr Geijer hade olyckligtvis
så till vida gifvit hugg på sig, som han, alldeles för
kort för ett så vigtigt ämne, afhandlat saken och
kanhända något för starkt, om ej orättvist, låtit sin ovilja
mot Napoleon framlysa, hvadan han, utan att troligtvis
sjelf vilja eller ämna det, blef en slags försvarare
för den seger väldet i Öster tillkämpade sig öfver
väldet i Vester. Detta gaf naturligtvis Aftonbladet och
Dagligt Allehanda vapen i händerna, och att dessa
också efter yttersta förmåga af dem begagnades, hvarken
vilja eller kunna vi förtänka dem. Freja, lika mycket
som hvar och en annan, som är vän till sitt
fädernesland, intresserad för att Allmänhetens tankar och
begrepp om ifrågavarande tidpunkt och dess tilldragelser
icke missleddes, väntade då, att Hr Geijer, icke för
sin egen skull, ty det behöfde han ej, men för
nationens skull, ty för den både vill och bör han göra allt,
skulle upptaga den till honom af de tvenne nämde
oppositionstidningarna kastade handsken, och sålunda
blotta det ensidiga i deras argumenter. Men då detta
ej skedde — vare sig Hr Geijer antingen trodde sig
redan hafva sagt tillräckligt, eller fruktade, och kanhända
icke utan skäl, att det personliga kunde taga lofven af
sjelfva saken — beslöto vi — icke upptaga handsken,
ty till strider, hvaruti partisinnets larmtrumma blandar
sina hvirflar, hafva vi ingen lust — helt enfaldeligen,
såsom ett repertorium, för Allmänheten, och således icke
för att börja ett ordkrig med våra store och, vi erkänna
det gerna, kunnigare Colleger, framställa
nödvändigheten af Allianstraktaten emellan Sverige och Ryssland
år 1812, vägledde af intet annat, och ej heller
behöfva vi annat, än rättskänslan inom oss, och de fakta,
som utom oss skulle tala för sig sjelfva, om det ej låge
i vissa intressen att missförstå eller misstyda dem. Att
häfva detta missförstånd och denna misstydning är hvad
vi i följande artiklar skola försöka, anhållande, att våra
läsare, för det vigtiga i sjelfva saken och det
välmenande i dess framställning, ville ursäkta formens
möjliga brister!

äsaren torde, af hvad vi i föregående avtikeln
erinrade, finna, att här blott kan bli frågan om att i förening
med det, som vi ur Litteraturbladet för December
månad reproducera, meddela några andra upplysningar,
för att gifva dem af våra läsare, som möjligtvis vilja
hafva en kort öfversigt af saken, någon vägledning
deruti. Några andra veflexioner, än sådana, som i och
med sjelfva ämnet af sip sjelfva kanna föranledas, vilja
vi ej tillåta oss, dels derföre att vi beslutit i vår
afhandling vara så korta som möjligt, dels bära en viss
fruktan för all slags kannstöperi, hvilket, isynnerhet när
det figurerar kring ett redan skedt faktum, alltid måste
förefalla oss lättfärdigt, i detta ords vidsträcktaste
betydelse. Vi hafva redan i det föregående låtit förstå, hur
lyckligt det i alla hänseenden hade varit, om Sverige
kunnat förena sitt intresse med Frankrikes. Men borde
väl Sverige ingå en sådan förening utan att, å sin sida,
genom säkra garantier, se denna förening både för det
närvarande och tillkommande betryggad? — Och
hurudana voro de garantier, som Napoleon erbjöd oss? —
Denna är hufvudfrågan, kring hvilken också hela vår
afhandling måste sluta sig.

Napoleon var missnöjd med revolutionen i Sverige
1809. Det är en af autokratiens hufvudprinciper att
icke tåla andra hvälfningar, än sådana, som sprungit ur
dess eget varde. Derföre, när vår Ambassadör anhöll
om hans intercession hos hans dåvarande intime
vän, Kejsar Alexander, för att bereda oss åtminstone
bibehållandet af Åland, svarade han, densamme, genom hvars
kraftbud Finland rycktes ifrån oss, kallt: »Adressez vous a
l'Empereur Alexander, il est grand et genereux». Hans
missnöje med Sverige minskades ej genom Prinsens af
Ponte Cervo val till thronföljare. »Jag hade önskat att
han ej mottagit valet», yttrade han till en af sina
förtrogna. Hans dubbelhet, det är förgäfves vi eftersökt
en mildare benämning, så väl emot Prinsen som emot
Svenska Regeringen började genast visa sig.
Kontinentalsystemets antagande var, som man vet, hans Hobby
horse, villkoret för all fred med honom. Han gjorde
för Prinsen ingen hemlighet af att han äfven skulle
fordra dess antagande af Sverige; men han lofvade
Prinsen vid afresan, att ej göra anspråk derpå förr än i
Maj det följande året (1811).  Knappast hade likväl
Prinsen kommit till Sverige, förrän Napoleons
Minister Alquier derstädes i en ton, som liknade en
Prokonsuls, fordrade, att Sverige skulle förklara England krig.

Nu börjades emellan Kronprinsen och Napoleon en
brefvexling, i många afseenden märkvärdig, hvaruti man
finner, under alla former reproduceradt, den förres lifliga
ihärdighet att förmå den sednare sätta Sverige i tillfälle
att göra gemensam sak med Frankrike — en ihärdighet,
som någon gång till och med gränsade till glömska af
den värdighet han var skyldig icke allenast den nation,
i hvars namn han talade, utan äfven sin egen ställning.

Vi veta, att Sverige nyss hade slutat ett olyckligt
krig, som försatt detsamma i stor skuld och beröfvät
det tredjedelen af sitt område. Detta oaktadt erbjöd det
sig att följa Napoleons fana, om han lemnade det
subsidier. Huru svarade Napoleon? — Den 13 Nov. 1810
förelade Herr Alquier Konung Carl XIII en not,
deruti han fordrade krigets förklarande mot England inom
fem dagar, med hotelse att annars resa utan att taga
afsked. Hans fordran beviljades. Den 17 och 19 i
samma månad utfärdades krigsförklaringen mot England
samt hur förhållas skulle med de Engelska varorna.

Engelska Ministèren (som man finner af Prem.
Ministern Cannings Tal i Parlamentet) betraktade med ett
mera medlidsamt än fiendtligt öga detta Sveriges steg.
Men att England ej bekrigade oss, ej blockerade våra
hamnar eller uppbrände Göteborg, likasom att vi ej
kunde hindra Engelska krigs- och handelsskepp att
samlas eller uppehålla sig vid Wingasund, sex mil ifrån
Svenska kusten, samt att våra kanoner ej kunde skjuta
så långt, räknade Napoleon oss till ett oförlåtligt brott.
Han fordrade att på den långa vestra kusten ingen båt
med Engelska varor skulle kunna smyga sig i land, och
då sådant ej var möjligt hindra, lades äfven detta oss
till last. Nu började demonstrationerna och
trakasserierna för vår passivitet.  Förgäfves svarade vi, att,
utblottade som vi voro, vi omöjligen kunde mäta oss med
Europas största sjömakt, att vi, till förandet af ett
aktivt krig, behöfde flottor och arméer, och att vi, till
bådas uppsättande, saknade penningar, dem vi af
Napoleon begärde. Han lät genom sin Minister svara: »Att
han ville först å& vår sida se handlingar
öfverensstämmande med sitt system, hvarefter det vore möjligt att
fråga kunde uppstå hos Hans Kejserliga Majestät att
göra något för Sverige.» Detta var ju, om ej ett nytt:
»Guds fred? - Yxskaft», likväl ett högst
otillfredsställande svar, ty hvad säkerhet erbjöd väl detta: »vore
möjligt» och detta: »göra något för Sverige?»

Visserligen lät Napoleon, i glidjen öfver
krigsförklaringen mot England, Alquier tillkännapifva, att han
befallt, det Svenska skepp och deras laster skulle
emottagas i alla Franska och alla under Kejsarriket lydande
hamnar, äfvensom att Sverige skulle från Frankrike få
hämta all den spannmål det behöfde emot blott 1/10:del
af den tull andra nationer betalte. Han fästade dervid
likväl ett litet villkor — för att ej nämna det förnämsta,
neml. så vida våra skepp under ett krigstillstånd med
England kunde komma till Frankrike — att Konungen
skulle skicka honom 2000 matroser till bemanningen af
4 Krigsskepp i Brest; och tog ganska illa, att Sverige
hade en Konstitution, som nekade Monarken att förse
honom med chair à canon på sin örlogsflotta. Det var
blott »par manvaise volonté.»

Harmen öfver att England icke ville göra oss krig,
och att vi icke kunde göra England krig, ökad af
Danskarnas rapporter om de stora Engelska handelsflottor,
som i Svenska hamnar tömde sina laster och medtogo
Svenska varor i återlast, gjorde emedlertid att Napoleon
sjelf beslöt, att, under det vi trodde oss med honom
hafva fred, bekriga oss på alla möjliga sätt. Skymfliga
artiklar mot Sverige och dess Regering i Franska och
af Franska agenter i Tyskland styrda blad afvexlade
med de oförsyntaste uppbringningar af Svenska
handelsfartyg icke blott af Franska, utan äfven af Danska
kapare — till den grad att sjelfva vår kusthandel icke
mera kunde med säkerhet drifvas. Förgäfves beklagade
vi oss öfver beggedera; förgäfves återförvisade vi
Franska tidningarnas beskyllningar; förgäfves
återfordrade vi våra handelsskepp. Äfven i de fall då
Franska prisdomstolarna vågade fridömma dem, lät Napoleon
deras domar hvila overkställda.  Äfven mot
Kronprinsen personligen tillät sig Napoleon handlingar af hämd,
som voro lika opolitiska som ovärdiga. Ej nog att han
i Pariserbladen lät mot honom införa sårande artiklar,
han satte sig äfven i besittning af hans utländska
dotationer, utan att för dem bestämma någon ersättning.

Den 8 Mars 1811, 13 dagar före Konungens af
Rom födelse, skref han till Kronprinsen ett långt bref,
hvaruti han ingick i förklaringar öfver sin politik och
andades ett slags mauvaise honte öfver hvad som skett
och ett slags hemlig benägenhet att närma sig Sverige.
Han yttrade deruti, att han ville gifva Sverige
kolonialvaror för 20 millioner Francs (10 mill. R:dr B:ko), dem
han hade i Hamburg, men nb. Sverige skulle betala
dem med sitt jern. Huru detta jern skulle komma
till Hamburg eller Frankrike, derom täcktes Napoleon
ej yttra sig, eller trodde han verkligen att
Engelsmännen skulle låta det passera, som likväl var lika
omöjligt, som att det skulle kunna passera genom luften?

Under allt detta fortfor kaparekriget, i synnerhet
på den tid af året, då Engelska krigsskepp aflägsnade
sig från våra farvatten. Medan man här som bäst
hoppades att se Frankrike återkomma till vänskapliga
tänkesätt, spordes, att Prinsen af Echmüht höstetiden
1811 låtit förstå, det han den följande våren skulle
besätta Pommern och Rügen, hvilket också skedde. Men
ej nog dermed: Svenska Embetsmännen derstädes
arresterades och affördes till Hamburg, der de insattes i
fängsligt förvar; Pommern och Rügen pålades ofantliga
kontribotioner; de Svenska skeppen i dessa provinsers
hamnar tvingades af mot dem vända kanoner att
qvarblifva, hvarefter de utrustades till kaperier på Svenska
handeln; alla offentliga Embetsmän afsattes och
remplacerades af Fransmän; 2:ne Svenska regementer
förklarades för krigsfångar och affördes till Frankrike;
Svenska posterna qvarhöllos i Hamburg, och forskningar
anställdes der, till utrönandet af det penningebelopp, som
Svenskarne der kunde bafva placeradt, o. s. v.

»Om sådant var vänskap, hvad är da fiendskap?»
fråga vi med Geijer. — Hvad man af föregående
således finner, är att Napoleon för så godt pris som
möjligt ville förvärfva sig Sveriges vänskap, hvilket kom
honom att glömma möjligheten af den hufvudroll Sverige
snart nog kunde spela i det stora, snart till sin
upplösning fortskridande, dramat; och när Sverige, till följe
af dessa hushållsprinciper, icke kunde bära
martyrkronan för denna vänskap, sökte han genom sitt vanliga
skräcksystem imponera på detta i hans tycke så
obetydliga land. Men detta obetydliga land hade, med all
respekt för Napoleons, sina egna intressen att bevaka,
intressen, som måste stödja sig på annat än på det
blinda så ofta besvikna förtroendet till Autokraten.
Året 1812, till hvars vidare tilldragelser vi i nästa
nummer skola komma, inträdde. — 1812! Dess vårsol
belyste Napoleons middagshöjd. Hvarföre hviskade ej
i hans öra någon svartbevingad aning, att bakom dess
vintermoln hans aftonrodnad skulle sjunka!

1812 var nu inne. Allt mer och mer sammandrogo
sig på Europas politiska horisont de moln, i hvars
sköte de blixtrar smiddes, som snart skulle ljunga öfver
Vesterns och Österns trotsigt hotande Kejsarspiror. Ju
mörkare och mer olycksbådande atmosferen
sammanträngde sig öfver vestern och östern, deste klarare och
vigtigare började nordstjernan framtindra, och Napoleon,
som i lyckans och framgångens solsken ej märkt dess
vänliga ljus, fästade nu vid densamma en allvarlig blick,
för att, om möjligt, ännu fånga dess strålar. Men
emellan denna blick och denna stjerna sväfvade mörka
skuggor, hvilkas vissnade anletsdrag buro pregeln af
flydda dagars politik. Napoleon igenkände väl de dystra
dragen; ty den pregel, de buro, var ett outplånligt afdrag
af hans eget Kejsaresignet. Dock var ej utsigten helt
och hållet förmörkad; ty Norden, eller rättare sagdt
Sverige, fordrade af Napoleon blott en förklaring öfver de
mellanliggande fiendtligheterna, en förklaring
visserligen öfverflödig, der fakta talade så tydligt.
Napoleon, likasom mången annan, svag för egna fosters
lyten, såg de skedda fiendtligheterna med blida ögon och
trodde; att det land, mot hvilket de blifvit begångna,
skulle göra detsamma; ty genom Svenska Chargé
d'Affairen Signeul, som i Mars 1812 ankom till Sverige,
gaf han den äskade förklaringen. Men hurudan
förklaring? — Sverige skulle afgifva en ny krigsförklaring
mot England, hindra all kommunikation med Engelska
kryssare, förse Sundet med batterier och utrusta en
flotta, med ett ord, börja ett aktivt sjökrig mot
England; men ej nog dermed: Sverige skulle uppsätta en
armé af 30 à 40,000 man för att anfalla Ryssland,
så snart fiendtligheterna emellan Frankrike och detta
land började. För detta skulle Sverige i ersättning få
Finland, possessioner i Tyskland och penningebidrag till krigets fortsättande.

En hvar, som icke rent af är förblindad af
Napoleontisk entusiasm, måste inse, att mot uppfyllandet af
dessa propositioner reste sig den hårda omöjligheten
både i fysiskt och moraliskt afseende. Sveriges
belägenhet gjorde det till det första vapen, som kunde användas
mot Ryssland, hvarföre det var naturligt, att detta land
och dess allierade, innan de började kriget emot
Frankrike, skulle söka slita detta vapen ur Napoleons hand.
Och ingenting hade för dessa förenade länder, England
och Ryssland, varit lättare. I samma ögonblick Sverige
gjort min af att anfalla Ryssland, hade detta till lands
med hela sin styrka kastat sig öfver Sverige (man
besinne, att kriget, då Frankrike gjorde dessa förslag, ej
ännu var förklaradt); och till sjöss hade England
blockerat eller uppbränt dess sjöstäder samt helt och hållet
tillintetgjort dess handel, så att icke ett fartyg hade
kunnat komma till någon Svensk hamn. Var Sverige
verkligen i det tillstånd att kunna uthärda alla dessa
förenade anfall med dess följder, under ett år, då det,
hemsökt af den svåraste missväxt, som på lång tid
existerat, ej kunde umbära en stor import af spannmål
från just det land, emot hvilket det skulle Förklara
krig? — Och, om traktater mellan sjelfständiga
nationer anses betyda något, med hvad skäl skulle Sverige
förklara krig mot en makt, som troget uppfyllt sina
förbindelser mot detsamma och deremot gynna en annan,
som under de förflutna åren icke allenast visat
likgilltighet, utan, som vi nyss hafva visat, den uppenbaraste
ovilja emot det land, hvars biträde nu anropades? —
Kunde väl Sverige i Napoleons sist afgifna löften finna
säkrare garantier, än i hans föregående? — Dessutom
fordrade de af Frankrike begärda rustningarna en
utgift af vida större belopp än de 10 millioner, för
hvilka han ville köpa kolonialvaror. Ponera derjemte, att
det lyckats Sverige att föra till Danzig och Lübeck den
ifrågavarande qvantiteten, men att kriget mot Ryssland
för oss ej aflupit efter Napoleons önskan, utan våra
arméer blifvit slagna, hvad hade väl då kunnat hindra
densamme, som under Sveriges krigstillstånd med
England på det mest sårande sätt behandlade oss, för det
vi, utan allt biträde, ej kunde med England föra ett
aktivt sjökrig, äfven då antingen konfiskera varorna eller
betala dem vida under värdet, i betraktandet af den
mindre nytta han förment sig haft af oss? Detta må nu
vara hur som helst, Sverige skulle i alla fall dels legat
i förskott till utgifternas bestridande, dels af egna
tillgångar skaffa sig medel, och huru skulle inkomster
dertill fås? Jo, genom kontributioner i ett af ett
föregående krig utblottadt och under en stor utländsk skuld
suckande land, som till på köpet hotades med hungersnöden.

Den fysiska och moraliska omöjligheten att ingå i
Napoleons allians var alltså gifven. Men Sverige gjorde
ännu ett försök, att bringa honom till medgifvande af
någon ersättning, motsvarande de uppoffringar han
fordrade. Det är Er, sade det, som vi ha att tacka för
förlusten af Finland. Ni inser nu det stora politiska
misstag ni begått, då ni tillät en sådan spoliation; men
den är nu skedd och det är troligt att äfven ni får
plikta för edra misstag. Finland har varit för Ryssland,
hvad Skåne, Halland och Blekinge voro för Sverige,
under dess förening med Danmark, ett ständigt föremål
för dess eröfringsbegär, och historien har visat, att en
possession, skild från moderlandet af ett haf; ej i
längden kan af det bibehållas, då den har till granne en
större makt, som gjort till villkor för sin existens att
äga det. Vi förutse ett krig med Ryssland för Finland
hvart 10:de eller 20:de år — och till detta pris är det
oss för dyrt betalt, äfven om vi kunde återtaga det,
och en skuldsättning af 20 à 30 millioner är, i ett
fattigt land som Sverige, icke så lätt utplånad, att den
bör så der periodiskt förnyas: Sverige är trött af att
se sig blottställdt att ständigt inblandas i fasta landets
strider, af att se sig betraktadt som den tång, hvarmed
än Frankrike, än England vill rycka sina brända
kastanier ur elden; det vill till och med vara beröfvadt
frestelsen till en sådan inblandning. "Det vill vara en
verld för sig, der frihet och lycka i fred få utveckla
sig. Gif oss Norrige — och vi äro det. Ni kan det.
Ni har eller får tillräckliga medel i edra händer att
hålla Danmark skadeslöst. Norrige är — för att nyttja
ert eget argument, då ni införlifyade Holland och
Belgien med Frankrike — af naturen oss ämnadt. Gif
oss det: vi blifva då en makt i stånd att försvara oss
mot yttre anfall, en på visst sätt insulär stat, en Ö i
Norden, för en liten stat, som vill bibehålla sin
sjelfständighet, den bästa belägenhet, som kan önskas; så
ungefär svarade Sverige på Napoleons framställningar.
Det behöfdes för den höga person, som då ledde
Sveriges politik, blott en blick på kartan, för att inse både
det nödvändiga och naturliga i dessa rikens förening —
blott en blick i Sveriges historia, för att finna hur
många fruktlösa ansträngningar Sverige, äfven under sina
mest glänsande tidsskiften, gjort för att till sig sluta
detta land. — Napoleon åberopade nu folkrätten, som
förut icke så sällan fått stå tillbaka för hans kraftvilja,
och svarade, att som han vore Konungens af Danmark
bundsförvandt och vän, så kunde han aldrig samtycka
till detta förslag. England och Ryssland erbjödo sig
deremot att garantera Sveriges och Norriges förening,
ja till och med Ryssland, i händelse af nederlag, äfven
Finland.

Den 24 Mars 1812 skref Kronprinsen ett bref till
Napoleon, som kan anses för hans sista försök att
stämma Napoleon till blidare tänkesätt mot Sverige.

Napoleon lät genom Österrikiska Ministern, Grefve
Neipperg, göra ett nytt försök att förmå Sverige till
en krigsförklaring mot Ryssland. — Svenska
Kabinettet svarade: att det såg sig ur stånd att föra något
krig med sina egna tillgångar, utan ville förblifva
neutralt, om Napoleon ville erkänna dess väpnade
neutralitet, med den deruti grundade rättigheten att få öppna
sina hamnar för alla länders fartyg, samt återställa
Pommern; i fall af vägran dertill, ville Konungen,
men blott i detta fall, antaga Kejsarnes af Ryssland
och Österrike bemedling. Detta svar lemnades utan
allt afseende liksom Hr d'Ohssons, vår Charge d'Affaires
i Paris, den 28 Maj samma år inlemnade protest emot
Pommerns ockupation och kaperierna, samt begärda
förklaring deröfver.

Kriget förklarades mot Ryssland, och Napoleon
uppbröt mot detsamma med en fruktansvärd här, som
genom en kedja af segrar banade honom vägen ända
till Moskwa. — Men Moskwas brand och Asiens
dödande vindar satte för evigt en gräns för Napoleons
örnar.

en icke blott Moskwas brand och Asiens vindar
voro de, som gåfvo de första stötarna åt Napoleons thron.
Det fans ena annan vida fruktansvärdare makt, som
redan, innan hans tåg mot Ryssland, förklarat sig mot
honom, upphöjande sina otaliga hufvuden och armar
till hans fall, det var allmänna opinionen, och dess
lösen var: strid mot Universalmonrarkien! — Den
beundran, som förr så troget följde hans segrande fanor
öfver Afrikas brännande hedar och Alpernas snöklädda
fjäll, som så entusiastiskt yttrade sitt bifall till
störtandet af Tysklands murkna konstitutioner, förbleknade
och förstummades allt mer och mer för
herrskareblicken och herskare-ordet, när dessa, icke erkännande
någon annan gräns, än herrskareviljan, allt djerfvare öch
djerfvare flögo härjande och förstörande kring Europa.
Hvad en efterverld kanhända skulle hafya insett,
kunde de närliggande stunderna naturligtvis ej fatta. De
sågo visserligen många onda utväxter, många giftiga
tistlar brytas och falla under den väldiges hand; men
jemte dessa äfven en och annan ädlare planta, hvars
rot låg djupt i mensklighetens hjerta, uppryckas och
förtrampas. Svedan af ett enda blödande sår döfvade
för ögonblicket känslan af det goda, som för öfrigt
skett, och med denna minnet af de många brister, som
blifvit häfna. Man insåg ej det förlåtliga, för att ej
säga det nödvändiga, i att samma hand, som uppryckte
ogräset, medvetslöst kunde medtaga den späda
blommans stjelk. Emellertid jemrade sig patienterna högt,
och deras klagoskri fördes med mångdubblade återljud
till de orter, der den bårdhändte läkaren ej ännu varit.
För den möjliga vinsten, som var det ondas
fördrifvande, vågade man ej ännu sätta det lilla goda, som man
ännu hade, på spel. Man kände visserligen oket af det
förra, men hade vänt sig att bära det; man ryste vid
blotta tankan på att förlora det sednare.  Derföre såg
man sig, vid hvarje närmande från Napoleons sida, ännu
ett steg närmare Despotismens jerngissel, kände redan
verkningarna af hans fruktansvärda Polis och hörde
tätt invid sig Tryckfrihetens döende stämma, utan att
man ens reflekterade öfver, huruvida dessa tyranniets
grundpelare; hvarpå Frankrikes kejsarethron då stödde
sig, voro uppresta af nödvändigheten eller icke; man
såg i de länders öden, hvilka förenades med Frankrikes,
allt mer och mer uppskjuta denna feodal-aristokrati,
som på ruinerna af den gamla murkna och grusade
snart nog skulle famna hela Europa, för att, med
Frankrike till medelpunkt och stöd, växa mationernas
och folkens intressen öfver hufvudet, en
feodal-aristokrati, visserligen i sin början hvilande på verkliga
förtjenster, men som, i likhet med den: sedan sekler
grundade numera döende, icke derföre just kunde bjuda
någon prisvärd varaktighet. Hvad Rom varit för
kyrkan, skulle Frankrike blifva för staten — i början den
sanna storhetens och bildningens källa — och sedan
kanhända förtryckets och slafveriets, till hvars häfvande
otaliga reformationer och strider vore att förvänta. —
Sålunda bildade sig denna opinion, som såg i
Napoleon mindre tidehvarfvets störste hjelte, än
tidehvarfvets störste våldsinkräktare, och lika mycket, som den
förut beundrat den förre, nu mera hatade den sednare.
Derföre, när Napoleon tågade mot Ryssland för att
störta denna makt, var det knappt någon, med
undantag naturligtvis af dem, hvilkas öde helt och hållet
sammanhängde med hans, som icke önskade, att denna
expedition måtte misslyckas, en önskan, som icke en
gång det s. k. rysshatet förmådde afsvalna. — Hvad
skäl hade väl Sverige för att kunna räknas till
undantagen, eller icke tro, att Napoleon, sedan han krossat
Ryssland och sålunda blifvit berrskare öfver Östersjöns
och Bottniska vikens östra stränder, äfven skulle
sträcka sin hand icke allenast öfver de vestra, utan ock
öfver hela Skandinavien, för att från någon af Norriges
hamnar och sjöstäder, t. ex. Trondbjem, enligt några
Fransyska författare, kunna beherrska hela
verldshandeln? — Månne väl tanken på denna möjlighet helt
och hållet kunde vara främmande för Sveriges
dåvarande statsmän? Minne icke äfven denna lade sin
betydliga vigt i den vågskål, som vägde Rysslands och
Frankrikes intressen? — En annan fråga blir den, hvad
verlden derpå hade vunnit; men att svaret måste blifva
högst problematiskt, bafva vi nyss sökt antyda.

Att omnämda opinion nått sin mognad, såg man
genast efter Napeleons återkomst från det olyckliga Ryska
kriget, då de fleste af hans bundsförvandter reste sig
mot honom. Dock stod det ännu i hans makt att diktera
för Europa en fördelaktig fred och rädda icke blott
sina lagrar, utan äfven sin Kejsarekrona; men han,
den ende bland alla, vägrade freden, för att på ännu
flera otaliga offer slutligen blifva sitt eget.

Bland alla de tvisteämnen, som, med anledning af
1812 års politik, uppstått, utmärker sig äfven, och
kanhända isynnerhet, det, om hvad Sverige egentligen
vunnit på Norrige. Vi bekänna uppriktigt, att vi äfven
äro bland dem, som icke tro vinsten vara sådan att den
i någon mån kan uppväga förlusten af Finland, hvilket
bestämdt kan till en del tillskrifvas skillnaden
emellan brödrafolkens Konstitutioner. Men kan väl
någon påstå, att man år 1812 anade möjligheten af denna
skillnad, eller trodde på annat, än på Norriges
fullkomliga förening med Sverige? — Visserligen ingen.
Men hvarföre skedde ej denna förening? — Vi
känna, att Norrige med vapen i händerna satte sig emot
föreningen, uppmuntradt dertill af Danska partiet. Men
det är oss ej heller obekant Englands intriger i denna
fråga. England, som nyligen ganska kännbart fått
erfara, hvad Sverige under ett allmänt Europeiskt krig
betydde, såg naturligtvis in i en framtid, hvad Sverige
och Norrige förenade, såsom motvigt, å ena eller andra
sidan, kunde vara. Det skulle derföre ligga i dess
intresse att på något sätt försvaga unionsbandet; också
ser man af Lord Durhams och andra Engelska
Statsmäns åtgärder den tiden, genom hvilken sked den
Engelska diplomatiens trådar gingo. För att förekomma
ett krig, som möjligtvis för Sverige kunnat blifvit lika
kostbart som mödosamt, gafs då åt Norrige dess ännu
gällande konstitution. Efteråt har man insett misstaget,
som troligtvis länge får stå qvar, helst Norrmännen
nog äro så kloka att de ej så snart släppa ur händerna
hvad de fått.

Och Åland — det är med blödande hjerta vi sett
äfven denna Ö ryckt från Sveriges krona.
Fosterländska vågor slå ej mer mot dess stränder. Ifrån dem resa
sig immerfort fästningsverk, hotande vårt sjelfbestånd
och vår frihet. Men då det skedda ej kan ändras,
höfves det åtminstone att, medan tid dertill ännu är,
bereda vårt sjelfförsvar, på det ej en framtid måtte
kunna säga, att vi med korslagda armar stått och sett de
första länkarna af våra bojor smidas. Det ligger något
antingen högst oförlåtligt enfaldigt, eller också rent af
antinationelt i att höja sin röst mot bidragen till
försvarsverket, och att ej begagna sig af det innevarande
tillfället, medan ännu det närvarande Europas störste
krigare sitter på Sveriges thron. Vi förstå ej meningen i
den opposition, som, på samma gång den tadlar vår
Regering för dess vänskapliga förhållande till den Ryska,
nekar henne medel att betrygga vårt försvar. — Dock
vi erkänna gerna, att vi ej äga nog skarpsinnighet att
kunna skönja roten, hvarutur alla dessa lösa skott
skjutit — ja, vi till och med glädja oss åt vår okunnighet
deruti!

Och bärmedelst hafva vi slutat vårt repertorium af
1812 års politik. Vi hafva dermed blott velat uttala
våra åsigter af denna vigtiga tilldragelse, icke
förmenande andra att tänka derom hvad de vilja. Således
hvarken, såsom Dagligt Allehanda mot oss insinuerat, för
»att taga Geijer under armarna», en åtgärd, som Geijer
icke torde behöfva af någon och aldraminst af oss,
eller för att »erbjuda tjenst» på grund af någon slags
inställsamhet, alldenstund vi, trygge af vårt eget
sjelfmedvetande, föga bekymra oss antingen dennur »tjenst»
blifver hållen till godo, eller »försmådd.» Och att
»försvaret är 1 sanning klent», såsom Aftonbladet, innan
dess fulländande, yttrade, medgifva vi gerna af det
skälet, att vi äro öfvertygade, det mången redan gjort
det bättre och troligtvis kommer att ännu pöra det. —
Till Dagligt Allehandas och Aftonbladets »utförliga
Recensioner» skola vi, i sammanhang med vårt
omdöme öfver den i dessa dagar från trycket utgifna
skriften: Bidraq till Sveriges Historia efter den 5
November 1810, komma. Till dess farväl!

Freja
August Blanche