Boken om vårt land/Kapitel 7
Nu förstår jag det.

Detta land är mitt fädernesland. Antingen jag på
finskt språk kallar det Suomi (Suomenmaa), eller jag på
svenskt språk kallar det Finland, är det dock alltid samma
land. Alla dess söner och döttrar bilda ett folk, vad språk
de än tala. Gud har i många hundrade år förenat dem i
samma hembygd, under samma lagar och överhet. Vad
gott eller ont, som har vederfarits den ena, det har ock
vederfarits den andra. De hava vuxit, levat och dött
vid varandras sida, i samma höga nord, under samma
himmel, i samma stränga arbete för livets bärgning. De
hava samma kristna tro, samma undervisning, samma
rättigheter, samma skyldigheter, samma fördel, samma
skada, samma frihet, samma kärlek och samma hopp. Så
äro de landsmän, bröder och systrar för alla tider. De
hava icke två, utan ett fädernesland. Icke heller äro de
två folk, utan ett folk. Gud give oss alla ett endräktigt
hjärta! Vad Gud har sammanfogat, det skall människan
icke åtskilja.

I några främmande länder är mycken tvedräkt. Folk
av olika härkomst och språk bo bredvid varandra, men
kunna icke förlikas. De tvista om sina språk och
förmåner: det ena vill undertrycka det andra. Stundom
utgjutes blod; alltid uppkommer mycken ofärd. Om alla hölle
tillsamman, vore de starka, men oenighet gör dem svaga.
Då kommer ett främmande folk och underkuvar dem. De
som kunnat vara fria och lyckliga, mista då allt, emedan
de icke kunnat sämjas om det, som de hade.

I andra främmande länder hava folken bättre förstått
sin egen välfärd. De hava från början varit olika till
härkomst, seder, språk och legat i strid med varandra.
Men under tidernas lopp hava de lärt sig att akta och älska
varandra, att dela sitt goda och unna varandra jämlika
förmåner. Då hava de vuxit sig starka tillsamman och
blivit ett folk, en nation, som ingen främling har vågat
förfördela. Alla stora och mäktiga nationer hava på detta sätt
uppvuxit av flere folk, som från början varit främmande
för varandra. Det gemensamma fäderneslandet och långa tiders gemensamma öden hava gjort dem till ett. Det
finns icke något folk av så oblandad härkomst, att det
icke haft främlingar bland sina förfäder; icke heller med så
oblandat språk att det icke lånat ord av andra.

Guds visa vilja är, att folken beständigt skola lära
någonting av varandra. Och alla folk äro arbetare i
människosläktets stora samfund, som delar sig i många
grenar. Det är liksom en väldig gammal björk: lövet
är du och ditt lilla hem, grenen är ditt folk, stammen är
mänskligheten.

Boken om vårt land