Boken om vårt land/Kapitel 194
Vad är kommunikation? 

Det är allt slags samfärdsel och meddelande människor 
emellan; det är alla de medel, varigenom man kan komma 
till varandra eller skicka något till varandra. Emedan 
välstånd och bildning ^å väsentligen bero av en sådan 
förbindelse, brukar man bedöma ett lands framsteg efter de bättre 
eller sämre kommunikationer, det lyckats förskaffa sig. 

Här i vårt avlägsna larid, med dess vintrar och 
ödemarker, visste människorna länge föga av varandra. 
Deras vägar voro om sommaren sjön, om vintern isen. De 
hade gångstigar över bergen, ridvägar över mon. Katolska 
kyrkan lät göra de första landsvägarna, broarna, färjorna, 
härbärgena. På femtonhundratalet fick landet 
gästgi-verier och skjutshästar, på sextonhundratalet posten, än
senare de första utprickade farlederna. I vagn åkte för 
hundra år sedan endast kungar och höga herrar. De många 
sjöarna tycktes liksom utsträcka armarna efter kanaler. 
Men först i vår tid fullbordades Saima kanal, som var 
påbörjad för 350 år sedan. 

I mars månad år 1826 kommo 13 bönder från 
Savo-laks till kejsar Nikolaj med en böneskrift, vari de begärde 

en kanal från Saima. Kejsaren lät undersöka saken, fann 
den utförbar, och år 1845 begynte det stora arbetet. 
»Forsarnas baron», Karl von Rosenkampf, började verket, 
svenske översten Nils Erikson utförde det.*) Det var 
icke ett lätt arbete, ty kanalen är över 2 1/2 meter djup, 

12 meter bred i bottnen och 5 1/2 mil lång, varav 3 mil 
grävda. Åar och bäckar måste ledas ur vägen, djupa kärr 
fyllas, berg genomsprängas och 28 slussar muras av 
huggen granit. Utan dem skulle Saimas vatten, som ligger 
76 meter högre än havsytan, ha strömmat ut genom 
kanalen och fördränkt hela nejden. Men alla hinder 
över-vunnos, och den 7 september 1856, samma dag som kejsar 
Alexander II kröntes i Moskva, blev Saima kanal 
högtidligen invigd. Det var ock en glädjedag. Kanalen hade 
kostat över 12 miljoner mark, men så har den ock öppnat 
för stora sjöar och många mil strand en farled till havet. 
Numera utsända Kuopio och Nyslott sina fartyg till 
Finska viken. 

Bilden visar oss ett fartyg, som går genom en sluss och 
upplyftes av det i slusskammaren inströmmande vattnet. 

Huru bråttom man än hade, var man förr beroende av 
god eller dålig vind på en sjöresa. Mitt i sommaren 
till-bragte resande ofta flere veckor mellan Åbo och 
Stockholm. Men år 1830 hade ångans väldiga kraft hunnit även 
till Finland. I)å lät brukspatron Arppe bygga ett litet 
ångfartyg »Ilmarinen» för att bogsera lastbåtar på Saima. 
Nu röka de finska ångfartygen på Saima, Näsijärvi, 
Päijänne, vid alla våra havskuster och på världshaven. 

Ett ångfartyg måste dock ofta lägga sig för ankar i 
storm, dimma och nattens mörker. Ett bantåg hindras 
knappt av någon väderlek, icke ens av vinterns drivor, 
som endast sällan för några timmar fördröja dess färd. 
Den 17 mars år 1862 öppnades Finlands första järnväg 
för allmänheten. Den över 12 mil långa landsvägen 
mellan Helsingfors och Tavastehus, förut en dags resa, hade nu 
minskats till 11 genom järnvägens rakare sträckning 
och upptager 3 timmar. Än viktigare var järnvägen 
mellan Helsingfors och Petersburg, invigd den 11 september 
1870. En färd mellan dessa städer hade förut tagit 3 
eller 4 dagar; nu åtgå därtill 10 timmar. Båda dessa första 
järnvägar byggdes av finska kronan: den första för 
12,000,000, den andra för 27,500,000 mark, vartill ryska 
kronan bidrog med ett lån på 10 miljoner, som sedan 
betalats. Statens nyare järnvägar förena Fredrikshamn, 
Kotka, Lovisa, Borgå, Hangö, Åbo, Nådendal, Nystad,

Raumo, Björneborg, Kaskö, Kristineslad, Jyväskylä, 
Tammerfors, Vasa, Jakobstad, Brahestad, Uleåborg, 
Torneå, Rovaniemi, Kajana, Nyslott, Sordavala, Joensuu 
och Nurmes med de äldre banorna; enskilda bolag bygga 
korta bibanor, och om en mansålder skall hela landet 
sannolikt vara genomkorsat av järnvägar 

Medan människor och varor så ila framåt med ångans 
kraft, flyga budskap med blixtens hastighet fram genom 
telegrafen. När kejsar Nikolaj I dog den i mars 1855, visste 
man detta viktiga budskap samma dag genom telegrafen 

i	nästan hela Europa, men i Helsingfors fick man veta det 
först på tredje dagen därefter. Vårt land hade då under 
kriget fått »optisk telegraf» med signaler på höga stänger 

vid kusterna, men denna vägrade ofta sin tjänst i mörker 
och tjock luft. Den elektriska telegrafen inrättades i 
landet år 1856 och sprider nu sina snabba budskap kring 
avlägsna bygder. 

Telefonen, ljudtråden, är en telegraf för det muntliga 
ordet, och genom radion kan numera den avlägsnaste 
torpare i ödemarken njuta den hörbara konstens skapelser 
och få del av de senaste världsnyheterna. I stället för att 
utskriva ordet med vanliga bokstäver, skriver stenografen 
ett tecken med blyertspenna, och detta går så hastigt, 
att han vid riksdagen eller andra tillfällen uppskriver ett 
tal lika fort som det talas. Och tidningarna skynda sig 
att utsprida alla nyheter samt alla enskilda 
tillkännagivanden (annonser). 

Det var många omgångar förr, när man ville skicka 
ett brev med posten. Nu lägges breven med sina frimär- 
ken på kuvertet i postlådan, och samma avgift eller porto 
gäller för hela landet; ett brev till utlandet kostar litet mera. 
Vill man skriva några rader på öppet, stämplat kort, kostar 
det mindre. Med posten kan man ock skicka paket, 
böcker i korsband, penningar m. m. Under senare år har den 
snabba flygposten blivit allt oftare anlitad. Den första 
flygförbindelsen med utlandet inleddes 1923 och redan 
följande år öppnade ett inhemskt bolag regelbunden 
post- och passageraretrafik mellan Finland och utlandet. 

Genom de snabba kommunikationerna har vårt land 
trätt ut ur sin sekellånga isolering och står nu i daglig 
förbindelse med den stora vida världen. Allt detta, den 
snabba postgången och de många nya postanstalterna, 
gör, att posten nu avsändes långt mera än förr. År 1912 
avgingo omkring 126 miljoner postförsändelser, d. v. s. 
40 stycken för var invånare i landet. Och detta är ännu 
litet, ty i flere länder räknar posten långt flere försändelser 
om året för varje invånare. 

) På uppmaning av landshövdingen Ramsay undersökte 
ingenjör Claes Henrik Nyberg åren 1826 — 34 på egen bekostnad 
möjligheten av en kanalanläggning mellan Saima och Finska 
viken, vilket arbete han år 1836 fortsatte på befallning av 
strömrensningskommittén och fastslog därunder den riktning, 
kanalen nu följer.

Boken om vårt land