Boken om vårt land/Kapitel 72
De språk, som mest talas i Europa, höra till tre stora 
avdelningar: de latinska språken (franska, italienska, 
spanska m. fl.), de germanska språken (svenska, tyska, 
engelska m. fl.) och de slaviska språken (ryska, polska 
m. fl.). Men finskan hör icke till någon av dem, utan står i 
främsta ledet av en egen stor avdelning, de finska 
språken. Dessa äro mera besläktade med turkiskan och andra
österländska språk än med de rådande språken i Europa, 
ja, det är en större skillnad mellan svenska och finska 
än mellan svenska och ryska. Till de finska språken 
räknas ungerskan, lapskan och de språk, som talas av våra 
stamförvanter i Ryssland. Estniska språket är en med 
finskan nära besläktad munart. 

Inom Finland talas också olika munarter. Ostfinskan 
eller talspråket i Savolaks och Karelen är mjuk och rikare 
på vokaler än den hårdare och kraftigare väst finskan, som 
talas i Tavastland och de västliga bygderna. Ostfinskan 
har lånat några ord från ryskan, medan västfinskan lånat 
flere från svenskan. Många omflyttningar av 
befolkningen hava gjort, att ostfinskan och västfinskan flerstädes 
inträngt på varandras områden, och på några orter äro de 
likasom sammanvuxna. Därför hör man olikheter i 
språket på olika orter, dock icke större, än att alla förstå 
varandra. I det inre och norra Finland talas ett renare språk 
än vid kusterna. Några mena, att den vackraste finskan 
talas i nordöstra Tavastland; men detta vilja icke 
nord-österbottningarna och savolaksarna medgiva. 

Det är nu mer än tre hundra femtio år, sedan finska 
språket först började begagnas i skrift och tryck. 
Därigenom att bibeln översattes i västra Finland, blev 
västfinskan grunden för det egentliga skriftspråket och fick 
en tidigare utbildning. Nu har man också begynt rikta 
språket med det bästa från alla dessa munarter, och många 
flitiga forskare hava rannsakat språkets egenheter, så att 
den finska språkläran snart skall bliva en av de bäst 
utredda i världen. 

Och finska språket förtjänar väl för sin egen skull all 
den stora kärlek och omsorg, man därpå använder. Det 
finnes icke många språk, som så klart och i så rika, så fina 
skiftningar förmå återgiva tankarnas mångfald och 
känslornas stämning. Det finnes icke heller många, som lyckas 
att med en så beundransvärd fyndighet avspegla naturen. 
En främmande, ojävig man, en berömd dansk 
språkforskare vid namn Rask, beskriver detta språk med följande 
ord: 

»Finskan är ett av de mest naturfriska, regelrätta, lätt 
utbildade och välljudande tungomål på jorden. Det har
den skönaste samklang mellan konsonanter och vokaler, 
vari det liknar italienskan. Det har intet av de 
obehagliga väsljuden och de hårt utandade ljuden i de slaviska 
eller lapska språken. Det har ett alldeles bestämt tonfall 
likasom franskan. Det har flere former och färre 
böjnings-sätt eller avvikelser än latinet, det vill säga större fördelar 
med mindre ofullkomligheter. Det är oändligt rikt på 
ordens utgreningar och sammansättningar likasom 
grekiskan och tyskan. Det tyckes således hava utsökt och 
förenat det bästa av alla andra språk i Europa; men då 
intet är fullkomligt under solen, saknar finskan det, som 
tyckes vara viktigare än alla inre förtjänster, nämligen en 
stor användning i böcker, en vid utsträckning, ett 
närmare samband med syskonspråken och äran att talas vid 
ett lysande hov.» 

Sedan Rask skrev dessa ord (1820), har en ansenlig 
mängd böcker på finska språket utkommit, och detta har 
blivit mera jämfört med syskonspråken. Det är även känt 
och högt aktat av utländska språkforskare, men furstar 
och hov tala icke finska, och för Europas öviiga folk är 
detta språk så obegripligt som fåglarnas kvitter. Endast 
stundom lyssnar en främling med undran till de finska 
folkvisornas melodiska prd. Och när han läser dessa sköna 
dikter, översatta till andra språk, vet han icke, huru 
mycken innerlighet där går förlorad i översättningen. Ty det 
finska språket är likasom ett genomskinligt flor, där 
folkets själ överallt lyser igenom. Det är ännu ett hittebarn 
i Europa, lindat i silke, men utsatt i ödemarkerna. När 
detta barn växer upp och kan bestyrka sin härkomst, 
skall man i det igenkänna en konungadotter. Det skall 
en dag bliva lika rikt på stora tankar, som det nu är rikt 
på oskyldig fägring. Det skall kunna utsäga det bästa 
och ädlaste, som någonsin uppstigit i ett människohjärta. 
Ty därtill har Gud givit det kungliga gåvor och detta barn 
skola vi bära på våra armar ut i världen.

Boken om vårt land