Boken om vårt land/Kapitel 59
Det mäktigaste folket bland de gamla tschuderna 
kallades bjarmer och bodde vid floden Dvina i norra 
Ryssland. Om dem läser man mycket i gamla norska sagor. 
Bjarmerna hade städer och konungar, härskade över 
många folk och voro lika tappra i krig som företagsamma i 
fredliga värv. Emedan de bedrevo en stor handel med varor 
alltifrån Indien, blevo de mycket rika. Men hos dem var 
det sed, att när en rik man dog, skulle hans egendom 
delas mellan arvingarna och den döde, vars andel 
nedgrävdes i jorden vid Dvinafloden. Kring denna plats var en 
hög skidgård med låst port, och där höllo sex man vakt 
om natten. Inom skidgården glimmade marken av guld 
och ädelstenar, och där stod guden Jumalas bild, som bar 
kring halsen en tung guldkedja och på sina knän en stor 
silverskål, fylld med guldmynt ända till brädden. 

Många hjältar drogo från Norge till Bjarmaland för 
att vinna ära och rikedomar. Stundom bedrevs en 
fredlig byteshandel men ofta landstego norrmännen för att 
plundra landet efter den tidens vilda sed. 

En gång sände norska konungen en man vid namn 
Karli att handla med bjarmerna. Karli hade 25 man på 
sitt skepp och tog med sig en annan norrman, Torer Hund, 
som hade 80 välbeväpnade män på sitt fartyg. När de 
kommo till Bjarmaland, handlade de först med invånarna, 
men när marknadstiden var till ända, uppsade 
norrmännen freden och seglade ut ur Dvinas mynning. 
Därefter höllo de råd och beslöto att om natten plundra 
Jumalas gård. 

Norrmännen gingo i land, sedan de kvarlämnat några 
män att vakta skeppen. Bjarmernas första nattvakt hade 
nyss gått hem, och den andra nattvakten hade ännu ej 
kommit. Torer och Karli höggo in sina yxor upptill i 
skidgården och drogo sig med armstyrka över hägnaden. 
Porten öppnades, alla norrmännen trängde in och begynte 
uppgräva de skatter, som voro gömda i jordhögarna. 
Torer borttog silverskålen från Jumalas knän. Karli ville 
bemäktiga sig gudens halskedja och avhögg den med sin 
yxa, men hugget blev i brådskan för hårt och träffade 
gudens huvud, som nedföll med ett förskräckligt brak. Detta 
hörde den nya nattvakten, som i detsamma anlände och 
begynte att blåsa i sina horn. Bjarmerna skyndade till 
med höga rop, från alla sidor skallade hornen, och 
norrmännen sprungo, allt vad de förmådde, tillbaka till 
skeppen. Snart blevo de kringrända och skulle varit 
förlorade, om icke Torer Hund lärt sig trollkonster i 
Finnmarken och därmed — säger sagan — förvänt 
bjarmernas syn, så att dessa ej kunde se sina fiender. Härigenom 
kommo norrmännen lyckligt ur faran och återvände till 
sitt land igen. 

Flere hundrade år senare blevo bjarmerna efter ett 
tappert motstånd underkuvade av ryssarna. Somliga 
omkommo i krigen, andra utvandrade till Finland eller 
till Norge, och en del stannade kvar under ryska väldet. 
Castrén säger, att dessa bjarmer varit de finska 
karelarnas stamfäder. Ännu i dag utmärka sig de ryska 
karelarna genom sin företagsamhet i handel. Många bland 
dem vandra i Finland från gård till gård med sina 
ränslar på ryggen, säljande nålar och dukar. Dessa 
»laukku-ryssar» äro avkomlingar av de fordom så rika och mäktiga 
bjarmerna. 

Boken om vårt land