Boken om vårt land/Kapitel 101
I nordlandet Pohjola bodde en ung man vid namn
Joukahainen. Han förnam ryktet om Väinämöinens 
visdom, kände avund i sitt sinne och beslöt att tävla med den
berömda sångaren. Förgäves varnade honom fader och
moder. Joukahainen svarade: ”Min fader vet mycket,
min moder vet ännu mera, men själv vet jag mest, och
sjunga kan jag förmer än de yppersta”.

Alltså spände han sin eldfrustande häst för sin guldsmidda
släde och begav sig övermodigt på väg. På tredje dagen
kom han med stoj och buller åkande fram på vägen till 
Väinölä. Här mötte han Väinämöinen, som stilla färdades
fram på vägen, och bådas slädar fastnade ihop. Mellan
dem uppstod då följande samtal:

Väinämöinen. »Vem är du, som kör så oskickligt
emot mig och söndrar min släde?«

Joukahainen. »Jag är Joukahainen. Men av
vilket uselt följe är du?«

V:n. »Jag är Väinämöinen. Är du Joukahainen, så
giv väg åt mig, ty du är yngre till åren!«

J:n. »Här är icke fråga om ungdom och ålderdom, utan
om vem som i visdom är mer än den andra. Må vi pröva
varandra i sång, och den, som vet mindre, må vika för den,
som vet mer.«

V:n. »Vad skulle jag veta, som endast har hört mitt
hemlands gökar gala? Du, som vet mera, käre, berätta för
mig, vad du vet!«

J:n. »Kanske vet jag ett och annat. Jag vet, att röken
går ut genom taket, och att lågan icke är långt ifrån spiseln.
Själhunden äter lax och sik, gäddan leker i kylig väderlek,
abboren simmar om hösten på djupet och leker på grund om
sommaren. Är detta ej nog, så vet jag, att i norden köres
med renar, i södern med hästar. Det finns tre svåra forsar,
tre stora sjöar och tre höga berg under himmelen. 
Hälläpyörä är i Tavastland, Kaatrakoski i Karelen, men Vuoksen
är förmer, och Imatra har icke sin like. Så var det.«

V:n. »Barnets joller, kvinnors sladder, ej en skäggig
hjältes visdom. Berätta för mig om tingens ursprung!«

J:n. »Bofinken är en fågel, ormen är ett kräldjur, gärsen
en fisk. Vattnet kommer från berget, elden från himmelen
och järnet av rost. Tuvan är den äldsta mark, videt det
äldsta trädslag, furan det första virket och stenen den första
grytan. Så var det.«

V:n. »Vet du kanske något mera, eller är ditt pladder
slut?«

J:n. »Ännu vet jag varjehanda. Jag minnes de flydda
tider, när jag plöjde haven, uthögg de stora djupen, där
fisken bor, och vältrade samman strandens klippor. Sjunde
mannen var jag bland de hjältar, som danade jorden, reste
luftens poster, uppburo himlens valv och ledde på sina
banor solen, månen och Karlavagnen. Så var det.«

V:n. »Detta ljuger du. Icke såg man dig, när havets
fåror plöjdes, jorden danades, himlen välvdes och sol, måne
och stjärnor leddes på sina banor.«

J:n. »Nåväl, är jag ej vis nog, så låt oss pröva våra
svärd i tvekamp.”«

V:n. »Lika litet aktar jag ditt svärd som din vishet.«

J:n. »Den, som ej vågar strida med mig, honom vill
jag förvandla med min sång till en föraktad fänad uti min
ladugård.«

Och härvid skakade unga Joukahainen hånfullt sitt 
svartlockiga huvud. Men ganska vred blev nu den gamla Väi-
nämöinen och begynte själv att sjunga sin mäktiga 
trollsång. Det var icke ett barns joller, icke kvinnors sladder:
det var en skäggig hjältes sång, för vilken sjöarna svallade,
jorden skalv och kopparbergen våldsamt skakades. Illa gick
det då den unga Joukahainen. Hans häst, hans släde, hans
loka, selar, piska, båge, pilar, mössa, handskar, bälte, allt 
förströddes och förvandlades för den väldiga sången. Men
själv blev han förtrollad intill midjan ned i det sanka kärret.

Då kom unga Joukahainen i nöd och bad om sitt liv mot
en god lösepenning. Han bjöd efter varandra två starka
bågar, två sköna båtar, två goda hästar, silver och guld,
åkrar och sädesstackar, men sjönk allt djupare, intill dess att
han stod ända till hakan i dyn och fick mossa i munnen.
Då bjöd han sin unga syster Aino till lösepenning. 
Väinämöinen löste besvärjelsen, och Joukahainen återvände 
bedrövad till hemmet.

Om Aino finnes sedan en skön saga, huru hon sörjde
att bliva den gamla Väinämöinens maka och hellre gick
bort att bliva sikens syster i havet, vilket här vore för långt
att berätta.

Boken om vårt land