Sverige: Historia (Nordisk familjebok)


Historia.
Om man låter S:s historia omfatta hela den
tid, hvarunder människor funnits i vårt land, sträcker
den sig öfver många tusen år (se sp. 1192—94). Vår
egentliga historia (se , sp. 769) går dock
ej längre tillbaka än till omkr. år 800 e. Kr. För
kännedom om de föregående tiderna ha vi hufvudsakligen
att tacka fornkunskapen (se d. o.), och hvad denna
kunnat uppdaga är ej ett i människors erinring
bevaradt eller genom skriftliga öfverlämningar
bestyrkt händelseförlopp, utan af fornlämningar
(se d. o.) karakteriserade kulturtillstånd. Ställda
i sitt världshistoriska sammanhang och belysta med
den jämförande språkforskningens och etnografiens
(etnologiens) resultat, med i de nordiska sagorna,
bevarad tradition och med den grekisk-romerska
litteraturens sparsamma notiser om de nordiska
länderna, ha dock fornkunskapen upptäckter i
någon mån möjliggjort kännedom äfven om historiska
tilldragelser i vårt land under de tider, öfver
hvilkas lefnadsförhållanden denna vetenskap spridt
ljus, och därför kunna äfven dessa tider, ehuru blott
som förhistoriska, få plats i S:s historia.

Den första hufvudafdelningen i denna omfattar då den
förhistoriska tiden (till omkr. 800 e. Kr.). Om de
stora kulturperioder, hvari fornkunskapen indelat
detta skede,  och ,
se dessa ord och . Det
viktigaste af hvad vi med någon grad af sannolikhet
kunna veta om händelseförloppet under dem är
följande. Ifall den något högre primitiva kultur,
som skiljer den yngre stenåldern från den äldre,
åstadkommits genom ett nytt folk, har S. erhållit
sina äldsta invånare genom två invandringar. Om det
äldre stenåldersfolkets ursprung veta vi emellertid
intet med säkerhet, och frågan om den dubbla
invandringen måste därför lämnas öppen. Däremot kan
det anses säkert, att från det yngre stenåldersfolket
härstammar den germanska befolkning, som gett S. dess
etnografiska karaktär. Under största delen af den
förhistoriska tiden egde ingen omedelbar beröring
rum mellan S:s invånare och de folk, som då skapade
Medelhafsländernas kultur. Från denna mottogo dock
de förre impulser genom byteshandel, som letade
sig fram öfver de mellanliggande barbarländerna,
och under inverkan däraf uppstod på bronsålderns tid
(omkr. 1800—550
f. Kr.) i S. (liksom i de öfriga nordiska länderna)
en kultur, som, om också barbarisk, höjde sig öfver
det primitiva stadiet. Af Medelhafsländernas folk
var den fullständigt obeaktad, och dessa anade ej,
att i den okända norden mognade krafter, som en gång
skulle bli dem öfvermäktiga. Redan under bronsåldern
funnos här, såsom graffynden utvisa, mäktiga
höfdingar, och Svearnas ("svionernas") konungarike,
hvilket Tacitus omtalar i sin 98 e. Kr. skrifna
"Germania" (se , sp. 1039) såsom redan då
fast grundadt, kan ej gärna ha uppstått senare än
under den s. k. förromerska järnåldern (omkr. 550
f. Kr. — Kristi födelse). Möjligen omfattade det
på Tacitus' tid blott de tre uppländska folklanden
(Tiundaland, Attundaland och Fjärdhundraland; se
vidare ) eller kanske blott Tiundaland,
men i så fall utsträcktes det därefter öfver hela
Mälardalen och de n. därom belägna utmarkerna. Därmed
blef svear det gemensamma stamnamnet på befolkningen i
hela detta område. Söder därom bodde en annan stam:
götarna, och från dessas område (särskildt de stora
öarna i Östersjön) samt från Norge hade under samma
förromerska järnålder, troligen i 3:e årh. f. Kr.,
skett en utvandring till Weichsels och Oders
mynningar, som gaf upphof till den östgermanska
folkgruppen (se , sp. 1037). Från de nya
boningsplatserna vid Östersjöns södra kust vandrade
de från S. härstammande goterna (se ) och andra
östgermanska folk under 2:a årh. e. Kr. ned till
Svarta hafvet, där de starkt påverkades af den
grekisk-romerska kulturen. Detta återverkade på S., ty
östgermanerna bevarade sambandet med stamfränderna i
den skandinaviska norden (sannolikt egde t. o. m. från
dem en partiell återinvandring dit rum i 3:e och 4:e
årh. e. Kr., som möjligen gett upphof till sagan om
Odens invandring), och denna mottog därför af dem
under sin järnålders andra skede, den s. k. romerska
järnåldern (fr. Kristi födelse till omkr. 400
e. Kr.) viktiga kulturelement, bl. a. runskriften (se
). Äfven under den närmast följande delen af vår
järnålder: folkvandringstiden (omkr. 400—800 e. Kr.),
blef detta samband af betydelse för norden. Det
var då, som östgermanerna, framför allt västgoter
och östgoter (se dessa ord), bröto det romerska
världsrikets motståndskraft och därigenom möjliggjorde
Väst-Roms styckning — hufvudsakligen dock ej till
förmån för de östgermanske segervinnarna, utan för
västgermanska folk (jfr ). Såsom
framgått af nyare arkeologiska forskningar,
ha östgermanerna vid utförandet af dessa sina
stordåd erhållit kraftiga hjälpsändningar af sina
nordgermanska stamfränder, särskildt (de svenske)
götarna. Den äldre svenska teorien om "göternas"
andel i Roms fall, hvilken ännu återljuder i
Tegnérs "Svea" ("Kring Roms besegrare"), men sedan
— liksom den gotiske historieskrifvaren Jordanes'
(se d. o.) uppfattning af Skandinavien ("Scandza")
såsom "folkens (väl egentligen östgermanernas)
verkstad och moderssköt" — betviflats, har sålunda
bekräftats af den nyare vetenskapen. Denna S:s första
insats i världshistorien inbragte ett rikt krigsbyte,
såsom de stora guldfynden inom götalandskapen utvisa,
men synes också för götarna ha medfört en ödesdiger
folkminskning och däraf
beroende kraftnedsättning. Sångerna om Beowulf (se
d. o.), en af de få på inhemska öfverlämningar
hvilande källskrifterna från denna tid, berätta
om väldiga strider på 500-talet mellan svearna
och götarna. Slutresultatet måste ha blifvit en
fullständig seger för de förre, eftersom vid den
historiska tidens början Väster- och Östergötland
med biländerna Närke och Värmland, de småländska
och blekingska områdena (om de här boende Virdarna
se  och ) voro underlagda
Sveakonungens välde, och antagligen har denna
utgång åtminstone delvis berott därpå, att svearna
ej, liksom götarna, försvagats genom deltagande i
folkvandringstågen. Götarikets undergång, hvarom
inga litterära underrättelser bevarats utom möjligen
sagorna om slaget på Bråvallahed (se d. o. och
), bör ha egt rum efter början af 500-talet,
då ett själfständigt götarike bevisligen ännu fanns,
och före 800-talet, då så ej längre var fallet. Enligt
Snorre Sturlasson (se d. o.) hörde Sveakonungarna
t. o. m.  (se d. o.), d. v. s. inpå
600-talet, till , hvars alla regenter
han uppräknar i Heimskringlas Ynglingasaga (se dessa
ord). Efter att länge ha gällt som en tillförlitlig
källa frånkändes denna konungalängd på 1800-talet
allt historiskt värde, men nyare forskningar ge vid
handen, att den delvis eger ett sådant (se härom
). Hvilken den Sveakonung var, som
fullbordade Götarikets kufvande, därom ge dock hvarken
denna eller andra källor någon visshet. Möjligen
innehålla berättelserna om Ingjald Illrådes död
reminiscenser om den stora hvälfningen, men förloppet
kan ej ha varit det skildrade. Svearikets samlande,
som äfven tillskrifves Ingjald, var t. ex. åvägabragt
redan långt förut, såsom Beowulfkvädet visar. Hvad
som berättas om konungarna under tiden närmast efter
Ynglingaätten — 
och  — tillhör sagodiktningen.

Vikingatiden, omkr. 800—1050 e. Kr.
Detta skede
hänföres stundom till den förhistoriska järnåldern
(såsom dennas sista del), men kan också räknas som
den första perioden af den egentliga historiska
tiden, hvilket här sker. För detsamma finnas
nämligen skriftliga källor: skildringar föranledda
af kristendomens införande, utländska krönikor om
vikingatågen, runinskrifterna, landskapslagarna,
som visserligen i sin bevarade form tillhöra
1200—1300-talen, men dock i mycket grunda sig på
öfverlämningar från vikingaperioden, samt i någon
mån den isländska och danska historielitteraturen,
ehuru äfven den härrör från en senare tid. — Liksom
alla germaner lefde våra förfäder i släktsamhällen,
innan de bildade stater (se , sp. 1040 ff.,
och , sp. 1028), och äfven därefter förblefvo
släktbanden länge af stor betydelse. Urspr. hade det
germanska statslifvet karaktären af ett småstatsväsen,
och äfven i S. fanns till en början ett flertal
mindre statssamhällen, hvart och ett omfattande ett
 (se d. o.). I dem handhades statsmakten dels
af folket på ting (se ), dels af konungar
— båda som organ åt rätten (se härom ,
sp. 1042). Redan före slutstriden mellan svear och
götar måste emellertid genom flera landskaps
förening under en gemensam konung två större riken:
 och , ha uppstått, och genom
svearnas seger lades i vårt land grunden till
en enhetlig stat och ett enhetligt statsfolk,
hvilka efter segervinnarna blefvo kallade, den
förra , det senare . Då denna
samling först inemot den historiska tidens början
torde ha varit mera fullständigt genomförd, kan
S:s historia i bet. svenska statens och svenska
statsfolkets först då sägas begynna, hvilket
äfven är ett skäl för att räkna den egentliga
svenska historien fr. o. m. Vikingatiden. — Den
sålunda åvägabragta statsenheten var emellertid
länge mycket svag. Den gemensamme konungen,
dess ende representant, kunde till landets
försvar uppbåda folkhären och medelst ledingen
(se d. o.) företaga plundrings- och eröfringståg,
hvarjämte han, så länge hedendom varade, hade vård
om Uppsalatemplet. Annars berodde hans maktställning
egentligen blott därpå, att han i sin tjänst hade en
större skara handgångna krigare, den s. k. hirden (om
denna i Norge se ), än andra stormän. Möjlighet
härtill beredde honom afkastningen af Uppsalaödgodsen
(se ) och de frivilliga sammanskott, som
han vid ambulerandet mellan dessa erhöll från den
kringboende befolkningen. En kunglig riksregering
och ett därmed sammanhängande ordnadt skatteväsen
existerade ej. Skattskyldighet ansågs oförenlig
med politisk frihet ("frälse"). Riket var i själfva
verket blott ett af konungens person sammanhållet
förbund af autonoma landskapsmenigheter, som under
ledning af lagmän (se ) själfva på tingen skötte
sina angelägenheter (lagstiftning, rättskipning och
förvaltning). En följd af det sätt, hvarpå riket
bildats, var, att konungavärdigheten ansågs bunden
vid svearnas konungaätt och att rätten att inom denna
välja utöfvades på tinget vid Mora stenar af de tre
uppländska folklanden, kärnan till svearnas rike. De
andra landskapen hade sedan att på "eriksgatan"
(se d. o.) hylla den rättsligt valde. I öfrigt
voro alla landskapen likställda. Samhällsskicket
var såtillvida demokratiskt, att befolkningens
huf-vudmassa bestod af politiskt likberättigade
jordegare (bönder). Men bland dessa höjde sig några
storbönder såsom mäktiga jorddrottar öfver de andre,
och en ej ringa del af befolkningen utgjordes af
trälar. Vikingatågen (se d. o.), som gåfvo perioden
dess karaktär, bidrogo säkerligen i hög grad till
att öka de förres rikedom och de senares antal. —
Under det de skandinaviska länderna blott medverkat
och detta i mycket olika grad (se ofvan) till den
folkvandring, som sprängde Romerska riket, utvecklade
sig vikingafärderna till en specifik och allmän
skandinavisk folkvandring. I de af dem, som riktades
västerut, synes det dåv. S. till en början blott föga
och sedermera endast genom att lämna soldenärer ha
tagit del. Det var framför allt i företag söder-
och österut, som den öfversvallande kraften hos
denna tids svenska folk skaffade sig aflopp. Genom
kungliga ledingsfärder till andra sidan Östersjön
ej blott inhöstades krigsbyte, utan lades skatteland
("sysslor") under Sveakonungens välde. Det märkligaste
svenska vikingaföretaget var dock sannolikt af privat
natur: ryska rikets grundläggning på 860-talet af
Rurik och hans följeslagare (se härom samt om de länge
fortbestående förbindelserna mellan detta rike och S.:
, sp. 1436—39). En med denna riksbildning och
således med de svenska vikingatågen sammanhängande
företeelse var den rekrytering af det bysantinska
väringagardet, som egde rum från S. (se
). Äfven söderut grundlades på privat väg ett
svenskt vikingarike, nämligen i Jylland omkr. 900 af
den svenske vikingen Olof, som efterträddes af sonen
Gnupa. Det blef emellertid redan på 900-talet eröfradt
af den danske konungen Gorm och hans efterträdare
(se , sp. 1291 ff.,  och ). Om
vikingatågen stått under enhetlig och målmedveten
ledning, skulle möjligen hela Nord-Europa ha blifvit
skandinaviskt. Nu löpte de ut i sanden. I de nya
genom dem åvägabragta statsbildningarna (Ryssland,
Normandie, den engelska Danelagen) förlorade de
nordiske emigranterna sin nationalitet, och för de
skandinaviska moderländerna medförde denna deras
"storhetstid" en kraftförlust, hvarigenom den
skulle ha verkat uteslutande skadligt, om den enda
behållningen varit det hemförda bytet. Så var dock
ej fallet. Att en egendomlig skandinavisk stats-
och kulturutveckling blef möjlig vid sidan af de
karolingiska storstaterna, berodde säkerligen till
ej ringa del på den skräck, "nordmännens raseri"
uppväckte. Vidare öppnades genom vikingatågen
handelsvägar, och i synnerhet svenskarna tyckas
ha förstått att utnyttja dem; därom vittna Birka,
Sigtuna och Gottland (se dessa ord). Vikingatågens
äfventyrslif framkallade vidare den romantiska miljö,
hvari den fornnordiska skaldekonsten med sina guda-
och hjältesånger utvecklade sig, och ehuru den
litteratur, som bevarat dess alster, är isländsk, så
har den bevisligen blomstrat äfven i S. Slutligen
var det genom vikingatågen, som S., liksom den
öfriga skandinaviska norden, på allvar tog sitt
inträde i den dåvarande europeiska statsvärlden,
i det deras viktigaste följd blef kristendomens
införande. Handels- och vikingafärderna spredo
nämligen den första kännedomen därom till Norden,
och behofvet att dämpa de skandinaviska folkens
hedniska krigslust förmådde det hemsökta kristna
Europa att göra dessa folk till föremål för kraftig
missionsverksamhet. I själfva verket upphörde också
vikingatågen samtidigt med kristendomens seger i
Norden. S:s apostel,  (se d. o.), hitkom
visserligen redan omkr. 830, men först bortåt 200
år därefter, sedan Olof Skötkonung omkr. 1000 låtit
döpa sig, vann kristendomen mera allmänt insteg i
landet. — De nordiska folkens starka lifskraft denna
tid tog sig uttryck ej blott i vikingatågen, utan
ock i inbördes fejder. Liksom S. var Danmark redan
vid periodens början sammanfördt till ett rike,
och i Norge åvägabragtes ett sådant enhetsverk mot
slutet af 800-talet af Harald Hårfager (se ,
sp. 1420, och , norska konungar 1). Mellan de
tre rikena kom det till väldiga kraftmätningar. Dessa
kunna anses som en oreflekterad fortsättning af
den samlingsrörelse, som låtit landskapen förenas
till riken, och så enhetlig som de skandinaviska
folkens kultur då ännu var, synes det ej omöjligt,
att resultatet kunnat bli de tre rikenas uppgående
i en gemensam statsbildning. Men rikenas förmåga af
själfhäfdelse var större än landskapens, och när
kampen mellan dem ej ledde till politisk enhet,
blef den i stället en orsak till
nationell differentiering. — Den svenska
konungalängden under början af vikingatiden är i
hög grad förvirrad, men några historiskt styrkta
konunganamn därifrån ha dock, förnämligast tack vare
den kristna missionen, bevarats, och dessa
häntyda på en och samma ätt (med visst namnskick). Vid
Ansgarius' första besök i S. hette konungen där
 och vid hans andra omkr. 852 . I isländska
källor omtalas från slutet af 800-talet en svensk
konung  och därefter hans son och
efterträdare . Denne uppges ha fört en lyckosam
regering under 50 år, men enligt Adam af Bremen
(se d. o.) skall kort före 935 S. ha sönderslitits
af inre strider, och möjligen var det under dessa,
som de af gammalt svensk-götiska områdena Bohuslän
och Nord-Halland förlorades, det förra till Norge,
det senare till Danmark. Adam vet också berätta,
att omkr. 960 en  regerat i S.,
och antagligen var denne och ej Björn, såsom de
isländska källorna uppge, fader till samkonungarna
 (se  3, sp. 780) och  (se
d. o. 3, sp. 635). Efter den senares död uppträdde
hans son  (se d. o.) som tronkräfvare och
fick understöd af den ofvan omtalade danske konungen
Gorms son Harald Blåtand (se  2, sp. 1439), som
troligen därmed åsyftade att skaffa sig öfverhöghet
öfver S., men Styrbjörn besegrades omkr. 980 vid
Fyrisvallarna af sin farbroder konung Erik, som
i stället beröfvade Haralds son, Sven Tveskägg,
Danmark och därmed gjorde S. till Nordens mäktigaste
rike. Denna ställning kunde dock ej bevaras under
Eriks son och efterträdare,  (se 
4, sp. 635—636). Sven återvann Danmark; och
en del af Norge, som Olof förvärfvade genom segern
vid Svolder öfver Olof Tryggvesson, förlorades, när
Olof Haraldsson (den "helige") 1015 återupprättade
norska riket (se , sp. 637—640). Den hotande
öfvervikt, som Danmark därefter vann under Svens son
Knut den store (se  1, sp. 417—419), förmådde
Olof Skötkonungs son och efterträdare; 
(se  3, sp. 1187), att ingå förbund med Olof
Haraldsson, men han kunde dock ej hindra Knut att
underlägga sig Norge. Den för
S. farliga föreningen af Danmark och Norge upplöstes
emellertid (fullständigt 1047), och vid periodens
slut funnos således i den skandinaviska norden tre
själfständiga konungariken med begynnande nationell
differentiering: S., Danmark och Norge. Till S. hörde
emellertid icke då de nuv. svenska landskapen Skåne,
Halland, Blekinge, Bohuslän, af hvilka de tre
förstnämnda lydde under Danmark och det sistnämnda
under Norge, och de svenska skattländerna på
andra sidan Östersjön hade i och med vikingaandans
afmattning gått förlorade. Med Anund Jakobs broder
och efterträdare  (se d. o.) utslocknade
vid periodens slut den dittills regerande konungaätten
på manssidan.

Den äldre medeltiden, omkr. 1050—1250.
För denna
period ges också andra inhemska källor än runstenarna,
hvilkas resande fortfor under periodens början, men
kom ur bruk, då nu den latinska skriften genom kyrkans
inflytande undanträngde runskriften. Offentliga
urkunder (konunga- och påfve-bref o. d.; se )
börja finnas, landskapslagarnas upptecknande tar nu
sin början, och
i en till Västgötalagen fogad konungalängd möter
en ansats till svensk historieskrifning. Den första
svenska krönikan, "Erikskrönikan" (se ),
kom visserligen ej till förr än under nästa period,
men dess framställning går tillbaka till slutet af
den nu ifrågavarande. — Till Emunds efterträdare
valdes  (se denne), en kristen storman,
troligen från Västergötland och Emunds måg. Stenkils
ättlingar ( och  d. ä., Stenkils
söner,  d. y. och , Halstens söner) fingo
kämpa om riket med medtäflare, hvilka liksom de
synas ha på kvinnolinjen härstammat från den gamla
konungaätten. Osäkerheten i tronföljden fortfor, äfven
sedan Stenkils ätt omkr. 1130 utslocknat på manssidan
och öfvergick till en täflan mellan två konungaätter,
kallade den sverkerska och erikska efter sina första
konungar:  d. ä. (se d. o.), d. 1156, och
, "den helige", d. 1160 och sedermera,
ehuru ej kanoniserad, dyrkad som S:s skyddshelgon
(se  5, sp. 780—781). Till en början torde dessa
tronstrider ha sammanhängt därmed, att kristendomen
tidigare blef allmäntrådande i Götaland än i Svealand,
men de fortforto, äfven sedan denna motsättning
i midten af 1100-talet fullständigt upphört. Att
landskapspartikularismen i dem spelat en viss
roll, är troligt, men knappast att de inneburit en
medveten maktstrid mellan svear och götar. Deras
allmänna orsak var sannolikt, att folkets stridslust
ej längre fick aflopp i vikingafärder. Sedan genom
slumpen eller vapenlyckan de båda ätterna omväxlande
fått besätta tronen ( 1160—67,
 1167—95,  1195—1208,
 1208—16,  1216—22, 
1222—50), utdogo de 1222 och 1250. — Under denna
orostid egde en brytning i samhällslifvet rum,
hvarur medeltidens S. framgick. Den hierarkiska
påfvekyrkan, i hvars form kristendomen kom till oss,
erhöll då här fast organisation genom kyrkomötena i
Linköping 1152 och Skänninge 1248 (se ,
sp. 505), genom fullbordandet af stifts- och
sockenindelningen med Uppsala ärkebiskopsdöme som
nationell spets (1164), genom införandet af tionde
(se d. o.) och genom klosterväsendet (se ,
sp. 345 och , sp. 350—351). Därmed
fick i S. den andliga odlingen egna målsmän,
hvilket var af stor kulturell betydelse, men
därmed uppstod också en samhällsklass, som visste
förskaffa sig en både för det öfriga folket och
för staten tryckande och betänklig särställning:
det s. k. andliga frälset. Början därtill gjordes
genom ett privilegiebref af Sverker d. y. 1200 (se
, sp. 25). Å andra sidan åvägabragte kyrkan en
social utjämning, i det att genom hennes inflytande
trälarna började friges och träldomen slutligen —
ehuru först under nästa period (1335) fullständigt —
afskaffades. Själf i behof af skydd och stöd från de
kristnade konungarna, bidrog kyrkan till den svenska
konungamaktens höjande genom att på den tillämpa
åskådningar från den romerska kejsarrätten. Uppgiften
att styrka lag och rätt, som af forno ålåg konungen
liksom hvarje annan medlem af folket, men i högre
grad, eftersom hans maktmedel voro större, denna
uppgift började nu under inflytande af de nämnda
åskådningarna statsrättsligt fixeras. Konungarna
uppträdde som högsta domare, och då de därvid
stundom genomdrefvo tillämpning af från landskapens
gamla rätt afvikande rättsgrundsatser, uppkom
ett kungligt lagstiftningsinitiativ. Tillika
gjordes ansatser till utbildandet af en kunglig
förvaltning. Konungamaktens tillväxt innebar
begynnelsen till landskapspartikularismens
öfvervinnande genom en verklig riksmyndighet. Till
en början hade det dock sett ut, som om den brytning,
som tronföljdsanarkien medförde, snarare skulle verka
upplösande; bl. a. tydde Jämtlands (med Härjedalen)
affall till Norge omkr. 1111 därpå. Det var först
under den sverkersk-erikska tiden, som frukterna
af omdaningsarbetet visade sig vara konungamaktens
och rikstankens stärkande. Då fick också riket
en yttre makttillväxt, i det att Erik den helige
återupptog vikingatidens svenska Östersjöpolitik,
nu med Finlands förvärfvande som mål och genom att
iklädas korstågsformen (se ) lämpad till
den nya tidens åskådningar. Uppkomsten af ett från
det öfriga folket (lekmännen) afskildt prästestånd
(klerkerna) och början till träldomens försvinnande
voro ej de enda sociala förskjutningarna under denna
period. Ehuru ej feodaliserade, utan odalmän (se
 och ), började storbönderna på
1100-talet efter feodaladelns förebild sammansluta sig
till en aristokratisk krigarklass. Genom vikingatågens
upphörande främjades jordens odling, men samtidigt
minskades därigenom och genom frigifningarna
tillgången på trälar. Till följd häraf uppstod eller
tillväxte vid sidan af de själfegande bönderna
landböndernas klass (se , sp. 1087), och
särskildt bedrefs arbetet på storböndernas gods genom
sådana. I olikhet med i feodalländerna blef emellertid
landbondeförhållandet i S. aldrig förenadt med
lifegenskap (se d. o.). Under striderna om tronföljden
i riket, i hvilka storbönderna togo liflig del,
utvecklade sig ur deras krets en riksaristokrati,
och i denna, förstärkt med kyrkans prelater, erhöll
konungamakten medhjälpare vid sin verksamhet i
riksenhetens tjänst. Som stormannaklassens ledare
framstod jarlen (se ), hvars ställning påminte om
den frankiske rikshofmästarens (se ),
och under den siste erikske konungens omyndighet
utöfvades riksstyrelsen af ett flertal stormän. De
betitlades i en handling, troligen från 1225,
konungens "råd" (lat. consiliarii), hvilken titel
då för första gången förekommer i bevarade svenska
urkunder.

Folkungatiden, 1250—1389.
Efter Erik Erikssons
död gafs konunganamn åt hans systerson 
(1250—75) af  mäktiga stormannasläkt (se
), men den unge konungens fader, jarlen
 (se , sp. 443—444), var den verklige
regenten till sin död (1266). Sonens krona värnade
han framgångsrikt mot andra pretendenter, men till
kommande strider mellan sina egna ättlingar utsådde
han ett frö, då han enligt utländskt feodalt bruk gaf
hertigdömen åt yngre medlemmar af konungasläkten (se
). Valdemar störtades 1275 af sin broder,
hertig  (1275—90), som konung hedrad med
namnet  (se , sp. 499—500),
och den
ohyggliga brödratvisten mellan hans son konung 
(1290—1318) samt hertigarna Erik och Valdemar
resulterade i "Nyköpings gästabud" (se d. o.), som
kostade de senare lifvet och Birger kronan. Hertig
Eriks son,  (1319—64; se ,
sp. 500—503), som nu valdes till konung, hade ej några
svenska hertigar till medtäflare, men störtades af
ett mäktigt stormannaparti, som på tronen uppsatte
 (1364—89; se ,
sp. 494—495). Genom sin moder, Magnus Erikssons
syster, tillhörande Folkungaätten, kan han räknas som
den siste af denna ätt på S:s tron. — Folkungatiden
bragte till mognad den omdaning af samhällsskicket,
som förberedts under föregående period. Birger jarl
och Magnus Ladulås, de förste svenskar, om hvilkas
verksamhet något med visshet är kändt, som förtjänar
namn af verkligt statsmannaskap, fastslogo för all
framtid rättsordningens vård som hufvuduppgiften
för svenskt konungadöme. Genom deras edsöreslagar
gjordes inskridande mot fridsbrott inom hela riket
till en plikt för konungen och riksaristokratien
(se ), och i anslutning härtill organiserades
under perioden räfsteting (se d. o.) som form för
den kungliga domsrätten. Äfven andra frukter af det
kungliga lagstiftningsinitiativet än edsöreslagarna
(t. ex. Birger jarls arfslag) bidrogo till dettas
statsrättsliga betryggande. Det fick jämväl betydelse
för landskapslagarnas kodifiering, som var ett
af denna periods stordåd, i det att Upplands-
och Södermannalagarna utarbetades på kungligt
uppdrag (se , sp. 1020—21). Då
kodifieringen började åtföljas af kunglig
stadfästelse, kom konungens andel i lagstiftningen
nu äfven att omfatta sanktionsrätt (se
). Därjämte utvecklade sig en själfständig
kunglig förordningsrätt, som väl närmast afsåg
reglerandet af den kungliga förvaltningen och
domsrätten, men äfven användes för att supplera de
folkliga lagarna. Det stora slutresultatet af denna
konungamaktens lagstiftande verksamhet blef den på
Magnus Erikssons initiativ åvägabragta landslagen
(se d. o.), som omsider förenade landskapen under
en gemensam rättsordning. En rikstankens seger
öfver landskapspartikularismen var jämväl, att
hela riket fick deltaga i konungavalet vid Mora
stenar, hvilket, enligt Magnus Erikssons landslag,
skulle förrättas af lagmännen jämte tolfmannanämnder
från hvar lagsaga. I sammanhang härmed förklarades
S. vara ett valrike. Folkungatidens betydelse för
svensk rättsordning visade sig också däri, att det
var då, som sådan blef rådande i det nu fullständigt
eröfrade Finland. Den starka statsmakt Folkungarna
upprättade innebar emellertid ej envälde. Afsedd att
tjäna rätten, var den själf underordnad rätten, var
lagbunden. I landslagens konungabalk (se d. o.) erhöll
S. sin första skrifna författning, och genom att i
föreskriften om konungens och folkets ömsesidiga eder
starkt häfda dualismen mellan konung och folk (jfr
, sp. 1042) har den gett riktlinjer åt hela
vår följande statsrättsliga utveckling. Utan folklig
medverkan, som landslagen ännu förutsatte skola ges
på landskapstingen, fick konungen ej införa nya lagar
och skatter, och i ordalag, som ännu återljuda i §
16 af 1809 års R. F., betryggade konungaeden
personlig frihet och rättssäkerhet (jfr
). Å andra sidan förband
sig folket genom sin ed till trohet och hörsamhet
mot konungens lagliga påbud samt till utgörande
af de stående skatterna. Sådana hade nämligen nu
blifvit nödvändiga, då en stor del af Uppsala ödgodsen
förskingrats under de oroliga tiderna, men också till
följd däraf, att riksstyrelsen medförde kostnader,
som ej kräfts af landskapsförfattningens primitiva
statslif. Men med afseende på rättigheternas
utöfning och bördornas bärande rådde ej längre
likställighet inom folket. Folkungatiden var nämligen
också ståndsbildningens tid. För en själfstyrelse
på riksenhetens grund hade småbönderna ännu ej
sinne, och den politiska makten tillföll därför
de andlige och världslige stormännen. Ett i
lag stadgadt organ för deras maktutöfning blef
genom Magnus Erikssons landslag konungens råd
(se ), hvilken institution sannolikt fått
fastare form genom att handha riksstyrelsen
under konungarna Birgers och Magnus Erikssons
omyndighetsår. Jarlämbetet upphörde med Birger jarl,
men i stället framträdde som aristokratiens ledare
drots och marsk (se dessa ord). Jämte rådsmötena
förekom äfven en allmän riksförsamling af stormän,
sedermera kallad  (se d. o.), som
visserligen ej blef i landslagen erkänd som organ
för skattebevillning och lagstiftning, men som fick
stor politisk betydelse och hvaråt (troligen 1284)
Skänninge stadga (se d. o. och , sp. 328)
i någon mån gaf fast form. Aristokratien, sålunda
den egentliga bäraren af hvad som skulle kunna
kallas denna tids konstitutionalism, organiserades
som två privilegierade stånd. Fullständigt skedde
detta hvad den kyrkliga angår genom Magnus Ladulås'
privilegiebref af 1281 och konung Birgers af 1305,
och till en privilegierad adel lades grunden genom
Alsnö stadga 1279 (se  och ). Det senare
sammanhängde med, att den medeltida omgestaltningen
af det europeiska krigsväsendet (jfr  1,
sp. 194 ff.) nu sträckt sina verkningar också till
S. Vårt på ledingsskyldighet och allmän värnplikt
hvilande gamla krigsväsen behöfde ersättas med ett
tungt beväpnadt rytteri, och för att erhålla sådant
beviljade Magnus skattefrihet åt alla, som stredo
till häst. Detta var fallet med stormännen, bland
hvilka riddarväsendet nu fått insteg (se ),
och deras hirdar, men äfven andra jordegare
funno sedan med sin fördel öfverensstämmande att
utbyta skattebetalning mot krigstjänst till häst,
s. k. rusttjänst (se d. o.). Skattefrihet (frälse),
som förut följt af den allmänna personliga statliga
tjänsteplikten, förbehölls härigenom ett till
konungstjänst förbundet exklusivt krigarstånd, och
därmed uppdelades den gamla odaljorden i frälse- och
skattejord (se ). Innehafvarna af den
senare blefvo ett oprivilegieradt, från inflytande
på riksangelägenheterna så godt som uteslutet,
skattetyngdt bondestånd. Vid sidan af detta och
de båda frälsestånden uppstod emellertid under
Folkungatiden äfven ett fjärde stånd. Den svenska
handeln hade efter vikingatågen råkat i förfall till
förmån för den då uppblomstrande tyska Hansan (se
). För att upphjälpa den läto Birger jarl
och de följande Folkungaregenterna tyska handlande
och handtverkare bosätta sig i för handeln välbelägna svenska
orter, såsom Stockholm, hvilka under namn af
städer genom privilegier fingo egen förvaltning och
jurisdiktion, och dessa privilegier sammanfattades af
Magnus Eriksson till en gemensam stadslag. Härigenom
afsöndrade från bönderna, men liksom dessa
skattskyldiga, kommo städernas invånare, borgarna, att
bilda det andra ofrälse ståndet. En mellanställning
mellan dem och bönderna intog bergsmännens klass,
hvartill bergshandteringen (se d. o., sp. 1490), hvars
utveckling äfven tillhör Folkungatiden, gaf upphof. —
Till en början hade stormännen varit konungarna
behjälpliga vid riksenhetens uppbyggande och därför
af dem gynnats, men under Folkungarnas släktfejder
erhöllo de en ställning, som blef farlig lika väl för
statsmakten som för de ofrälse stånden. Särskildt
berodde detta därpå, att den nu utbildade kungliga
lokalförvaltningen till följd af naturahushållning (se
d. o.) äfven i S. antagit formen af ett länsväsen. I
större delen af riket fingo handhafvarna af denna
förvaltning — fogdarna, länsinnehafvarna — åtnjuta
konungens inkomster från sina områden mot att de
underhöllo beridet krigsfolk, hvaröfver de själfva
förfogade ("län på tjänst"; se  2, sp. 204
f.). Härigenom erhöllo de en sådan makt, att de kunnat
karakteriseras som "konungar hvar i sin landsända"
och frestades till olaga, bönderna betungande
skatteförhöjningar. Ej underligt då, att erhållandet
af län, i synnerhet slottslän, som medförde makt
öfver rikets fästningar, blef det förnämsta föremålet
för stormännens diktan och traktan. Visserligen
var medeltidens svenska länsväsen ej såsom dess
utländska motbild ärftligt, enär konungen enligt
landslagen egde fritt förfoga däröfver, hvilket
bevarade S. från att bli fullt feodaliseradt,
men denna förfoganderätt sökte aristokratien göra
beroende af rådets samtycke, hvilket innebar,
att rådsherrarna mellan sig och sina vänner skulle
godtyckligt kunna fördela nästan hela riket. Den
kungliga förvaltningen, som upprättats för att häfda
riksenheten emot landskapspartikularismen, hotade på
detta sätt att själf urarta till partikularism, men
i stormannaväldets tecken. Under sådana förhållanden
hade den aristokratiska utvecklingens stäfjande
bort vara ett gemensamt intresse för konungen och
de ofrälse folkklasserna, och möjligen var det i
känslan häraf, som Magnus Eriksson 1359 kallade
ombud äfven från dessa till en herredag. Huruvida
något så sammansatt riksmöte då kom till stånd, är
emellertid ovisst. Följden af de försök han i alla
fall gjorde att mot aristokratien värna kronans och
hela folkets intressen, blef hans afsättning, och
hans efterträdare Albrekt måste genom handfästningar
(se ) 1371 och 1383 — de första
i vår historia — i strid med landslagens tydliga
bestämmelser till rådet afstå förfoganderätten öfver
länen och hela regeringsmakten. Begagnande sig häraf,
lyckades den mest tilltagsne bland stormännen, drotsen
Bo Jonsson (se d. o.), slå under sig största delen
af riket såsom län.

Unionstiden 1389—1521.
Efter
Bo Jonssons död 1386 såg det ut, som om Albrekt
skulle kunna göra sig fri från beroendet af rådet,
men därigenom hotades landet med exploatering af
hans tyska gunstlingar i stället för af de inhemske
stormännen. Dessa sökte då hjälp hos Danmarks och Norges
regentinna  (se d. o.),
och 1389 kom hon i besittning af S. Priset för hennes
hjälp blef emellertid den svenska konungamaktens
fullständiga återupprättande, men hennes planer gingo
längre: hon ville förena de tre rikena hon vunnit
till en för all framtid bestående union. Hennes
försök att i Kalmar 1397 få till stånd en bindande
öfverenskommelse härom misslyckades emellertid
(se ), och hon fick nöja sig med, att
unionen tillsvidare betryggades därigenom, att hennes
designerade efterträdare  (1396—1439,
se vidare , sp. 783—784) kröntes till konung i
alla tre rikena på en gång. För S. blef denna union
ej lyckosam. Att den kungliga lokalförvaltningen ej
längre fick vara ett medel för de svenske stormännens
exploateringslust, utan sköttes genom verkliga
ämbetsmän, Margaretas och Eriks räkenskapsskyldiga
fogdar, skulle ha inneburit ett stort framsteg,
om det skett till fördel för svensk statsmakt,
men nu betydde det S:s läggande under ett danskt
envåldsregemente, och detta kunde dessutom inom
det aflägsna S. ej behörigen kontrollera sina organ,
fogdarna. Därför blef dessas förvaltning ej mindre
tryckande för S:s skattdragande befolkning än det
aristokratiska länsväsendet varit, ja, det blef ännu
olidligare, ty unionsregentens fogdar i S. voro i
allmänhet utländska lycksökare utan någon som helst
samhörighetskänsla med den befolkning, som prisgafs
åt deras godtycke. Under sådana förhållanden skulle
unionens fortbestånd ha medfört undergång ej blott
för S:s nationella själfständighet, utan ock för
dess bondefrihet. Räddningen kom genom
 (se d. o.), som 1433—36 ledde en
segerrik resning mot konungen. Hvad han åsyftade var
unionens upplösning och upprättandet af en svensk,
folkfriheten betryggande statsmakt, och då han härför
lyckades intressera folkets djupa led, kunde
själfstyrelsen på rikets grund nu erhålla ett hela
folket representerande organ: riksdagen (se härom
d. o. sp. 327). Engelbrekts stora tanke vann dock ej
omedelbar fullbordan. Ett stormannaparti uppstod,
som i sitt intresse sökte på sådant sätt utnyttja det
af honom väckta nationella själfständighetskrafvet,
att den i Danmark residerande unionskonungen
genom handfästningar skulle nödgas öfverlämna
regeringsmakten i S. åt dettas rådsaristokrati (jfr
, sp. 933), och på sådana villkor
blef unionen tidtals återställd under 
(1440—48),  (1457—64),  (1497—1501)
och  (1520—21). Handfästningarnas
inskränkningar i konungamakten lagfästes dock ej i den
nya redaktion af landslagen, som kom till stånd under
Kristofers regering och bär hans namn (se ,
sp. 1039). Borgare och bönder höllo emellertid
fast vid Engelbrekts program, och detta vann
äfven anhängare inom aristokratiens egen krets. Så
uppstod mot det rent aristokratiska unionspartiet ett
fosterländskt demokratiskt parti under aristokratiska
ledare, hvars mål var upprättandet af ett nationellt
konungadöme till värn både mot danskt
och inhemskt förtryck. Det försök härtill, som gjordes
under  (VIII)  ledning (1448—57, 1464—65,
1467—70; se vidare , sp. 944—947), utföll dock
ej lyckligt, men Sturarnas riksföreståndarskap
( 1470—97 och 1501—03,
 1504—12 och  1512—20; se
vidare  och ) förberedde den
svenska kungstankens seger, och på aristokratiens
unionsvänlighet, som varit det förnämsta hindret
därför, gjorde Stockholms blodbad (se d. o.) ett
slut. För den katolska kyrkan i vårt land blefvo
unionsstriderna ödesdigra, ty den ofosterländska roll,
som flera hennes förnämsta män — en Jöns Bengtsson
(Oxenstierna) och en Gustaf Trolle (se dessa ord) —
i dem spelade, undergräfde hennes anseende och banade
väg för reformationen. Genom grundläggandet af Uppsala
universitet 1477 främjade hon dock äfven under denna
tid svensk odling. I olikhet med kyrkan ådagalade
städerna, särskildt Stockholm, en trohet mot den
fosterländska saken, som sammanhängde med, att deras
borgerskap nu blifvit nationaliseradt. Betecknande är,
att efter segern på Brunkeberg (se d. o.) upphäfdes
stadslagens stadgande, att städernas råd skulle till
hälften bestå af tyskar. Genom sin fosterländska
hållning rättfärdigade och betryggade
borgarståndet också sitt deltagande i riksdagen. För bönderna
medförde deras insats i frihetskampen ej blott en
politisk betydelse, hvartill motstycke ej fanns
i något annat land, utan ock bevarandet af deras
odalsrätt, som säkerligen ej kunnat bestå, vare sig
det unionella fogderegementet fått fortfara eller ett
aristokratiskt länsväsen i stället fått utveckla sig
utan motstånd. I rikets område medförde unionstidens
förvecklingar en förminskning, i det de ledde till,
att Gottland (se d. o.) gick förloradt för S. (Se
kartan "Svenska väldet 1521".)

Nydaningstiden 1521—1611.
Fullbordaren af hvad Engelbrekt
åsyftat blef  (rikshöfvitsman och
riksföreståndare 1521—23, konung 1523—60; se vidare
, sp. 651—658). Unionen upplöstes fullständigt
genom befrielsekriget. Reformationens införande hade
ej blott den mest djupgående betydelse för vårt folks
andliga utveckling, utan blef också ett medel till den
svenska statsmaktens stärkande. Den beredde nämligen
ett fast ekonomiskt underlag härför (se 
6, sp. 1146) och tryggade tillika svensk statsmakt
mot öfvergrepp af tilltagsna prelater, som hos ett
öfverstatligt påfvedöme kunde finna och hade funnit
stöd för ofosterländska sträfvanden. Men slut behöfde
också göras på den exploatering af rike och folk, som
unionstidens rådsvälde och länsväsen inneburit. Det
sätt, hvarpå Gustaf Vasa löste denna uppgift,
var sådant, att han med rätta betecknats som den
moderna svenska statens grundläggare. Fäderneslandets
befriare, som måste bedjas mottaga regeringen och
som ej skulle komma att sköta den från ett främmande
land, honom hade man ej möjlighet eller förevändning
att affordra en handfästning såsom trontillträdets
villkor, och Gustaf kom därför i besittning af den
makt, som enligt landslagen var konungen ämnad. Den
fria dispositionsrätt öfver länen, som denna gaf,
blef i hans
händer en murbräcka mot själfva det
medeltida länsväsendet, och på dettas ruiner
började han i stället upprätta en verklig
ämbetsförvaltning. Vanligen uppdelade han de förut
af stormän "på tjänst" innehafda stora länen i smärre
omedelbara områden och skötte dessa genom mindre
högättade, honom underdåniga fogdar, som uppburo
kronans inkomster ej för egen, utan för statens
räkning. Men äfven när stora län fortfarande gåfvos
åt förnäma herrar, skedde det på sådana villkor, att
dessa fingo nöja sig med att vara kungliga ämbetsmän i
st. f. själfrådiga vasaller och att kronans ekonomiska
intressen äfven då tillvaratogos (jfr 
2, sp. 206). För allmogen medförde denna effektiva
kontroll öfver lokalförvaltningen oskattbara fördelar,
och dock rönte den förstärkning af statsmyndigheten,
som var förutsättningen därför, motstånd från dess
sida. Ur bonderesningarnas rikshöfvitsmannaskap hade
den nya konungamakten, denna statsmyndighets bärare,
uppstått, men resningarna hade också hos bönderna
alstrat en benägenhet för upprorisk själfrådighet,
som nu vände sig mot samma konungamakt, när dennas
verkningar stötte deras vanor eller fördomar
för hufvudet. Genom kufvandet af dalupproren (se
) och Dackefejden (se ) häfdade dock
Gustaf äfven mot detta arf från unionstidens anarki
den nya fasta statsordningen. Krönet på denna satte
arfrikets införande. Konungavalet på Mora ting hade
blifvit blott en tom formalitet. I verkligheten hade
valriket betydt, att stormännen disponerat öfver
kronan och därigenom fått tillfälle att medelst
konungaförsäkringar bemäktiga sig riksstyrelsen för
att exploatera denna till egen vinning. Arfriket
var egnadt att sätta en bom för en sådan trafik,
och dess betydelse var alltså att äfven för framtiden
mot obehöriga privata intressen skydda statsmaktens
nyskapade själfständighet. På olika områden gjordes
denna statsmakt under konungens personliga ingripande
fruktbärande. Lag och rätt vårdades; den svenska
handeln frigjordes från Hansans förkväfvande
öfvervälde; näringarna, framför allt jordbruket,
främjades; en stående här af fotfolk, som den nya
tidens krigsväsen gjort behöflig, började upprättas
på nationell grund; kraftigt arbetades på att
skaffa riket en örlogsflotta i st. f. den förfallna
ledingen, och genom inkallade konstnärer mottog
det aflägsna S. några, om ock svaga, impulser från
renässansens (se d. o.) konst. För dess litterära
odling hade emellertid den store rikshushållaren
föga intresse. Detta berodde nog också på, att
bildningslifvet i S. ännu var i hög grad bundet vid
den bekämpade gamla kyrkan, och dennas skapelse,
Uppsala universitet, fick därför förfalla. Men genom
studier vid utländska protestantiska högskolor och
genom de svenske reformatorernas (främst Olaus Petri;
se d. o.) skrifter, som tack vare boktryckarkonsten
(se d. o.) spriddes till vida kretsar, tillgodosågs
dock i någon mån det bildningsintresse, som
reformationen äfven hos oss kallat till lif. Den
starka konungamakt Gustaf I skapade blef ej identisk
med det byråkratiska envälde, som denna tid i de
flesta andra europeiska länder växte sig starkt. En
viss benägenhet för ett sådant röjde han visserligen,
då han med tillhjälp af tyskar, en Pyhy,
en Georg Norman (se dessa) m. fl., försökte
inpassa den nya världsliga och kyrkliga
förvaltningsorganisationen i fasta former, men varnad
af det häraf framkallade och särskildt i Dackefejden
framträdande missnöjet, återgick han snart till det
också med hans eget skaplynne mera öfverensstämmande
personliga regementet. Med rötter i urgammalt svenskt
statsskick bevarade hans konungadöme i stort dettas
dualistiska kynne, om ock med kraftigare ledarskap
för konungen. Försvagad genom Stockholms blodbad,
beröfvad möjligheten att spela ut unionen mot konungen
och i behof af dennes stöd mot befrielsekrigets
demokratiska efterdyningar, måste rådsaristokratien
på hans tid finna sig i att ej längre få regera,
men konungen kräfde i stället dess flitiga medarbete
vid riksstyrelsen, och med de demokratiska krafter,
som förhjälpt honom till kronan, behöll han ständigt
känning. Särskildt togs riksdagens medverkan i anspråk
till den stora nydaningen, t. ex. i Västerås vid
nedbrytandet af katolska kyrkans makt 1527 och vid
arfrikets grundläggning 1544, och härigenom fick
det "nya riket" äfven en fast folklig grund. Det
statsskick, hvarmed S. ingick i den nya tiden, var väl
ej en modern konstitutionalism, men innehöll starka
element, hvarpå en sådan kunde byggas. Tronstrider
förmådde arfriket emellertid ej hindra. Gustaf
Vasas äldste son,  XIV (1560—68; se ,
sp. 784—790), var en äkta renässanskaraktär, som
genom sin lidelsefullhet förlorade kronan till sin
broder  III (1568—92; se , sp. 1431—36),
och dennes son och efterträdare  (1592—99;
se d. o.), tillika konung i Polen, beröfvades sitt
svenska rike af sin farbroder  IX (1600—11;
se , sp. 947—953). I viss mån torde arfriket
t. o. m. ha bidragit till dessa slitningar. En då
vanlig uppfattning däraf var, att det innebar ett
slags privaträtt till riket och att detta liksom
annan jordegendom därför borde gå i arfskifte. För
denna patrimoniella uppfattning af konungadömet (se
), som fick stöd af det i utlandet rådande
apanagebruket (se ), synes Gustaf Vasa ej
ha varit främmande, och troligen har man häri —
om också syftet att skapa en stark dynastisk
familjemakt som motvikt mot adeln spelat in —
att söka anledningen till, att han gaf sina yngre
söner ärftliga furstendömen (se 
och kartan "Gustaf Vasas söners hertigdömen"),
hvilket lade grunden till brödratvisterna. Åtgärden
medförde också vådor för rikets enhet, som var en
förutsättning för den af Gustaf upprättade starka
statsmakten. Genom ödets skickelse skulle emellertid
hertigdömesinstitutionen bli räddningen för hans
storverk, ty det var därigenom, som Karl IX fick
maktmedel till dettas värnande, då Johan III:s
liturgiska sträfvanden och Sigismunds katolska
fanatism blottställde S. för motreformationens (se
d. o.) stämplingar och då unionen med Polen å ena
sidan åter bragte rikets nationella själfständighet
i fara, å andra sidan syntes öppna möjligheter för
den nya, starkare adelsgeneration, som nu uppvuxit,
att återställa Kalmarunionstidens stormannavälde. Vid
räddningsverket sökte och fann Karl emellertid också
stöd hos riksdagen, och
därigenom stärktes ytterligare det moment af folklig
själfstyrelse, som från början ingått i den nya
statsordningen. — Under unionstiden hade S. ej haft
andra utrikespolitiska intressen än de unionella
konflikterna med Danmark och skyddandet af den
svenska kulturen i Finland mot ryska eröfringsförsök,
men den nya svenska nationalstaten ställdes inför
utrikespolitiska uppgifter af större räckvidd. Ehuru
Gustaf Vasa ej intresserade sig för sådana, måste
han dock deltaga i Grefvefejden (se d. o.) för att
värna handelsfriheten mot Lübeck, och under den stora
kampen mellan kejsar Karl V och Frans I i Frankrike
fann han sig föranlåten att 1542 träda i förbindelse
med den senare, emedan kejsaren såsom Kristian II:s
svåger gynnade restaurationsplaner till förmån för
denne eller hans släkt. Några politiska följder
af betydelse medförde dock ej detta, och bortsedt
från Grefvefejden och ett ryskt gränskrig (1555—57),
undgick det befriade S. under hans regering utländska
krig. Erik XIV ansåg sig däremot böra bevaka S:s
intressen i Svärdsriddarordens (se d. o.) dödsbo och
bemäktigade sig Estland, därmed — om ock omedvetet —
återupplifvande vikingatidens Östersjöpolitik. Detta
korsade Danmarks utvidgningsplaner på samma håll, och
till följd såväl häraf som af Danmarks nu förnyade
anspråk på unionens återställande uppstod 1563
Nordiska sjuårskriget (se d. o.). Det afslutades
1570 efter Eriks fall, men i stället invecklade
Estlands besittningstagande Johan III i ett ryskt
krig, som fortgick, tills Ryssland genom freden i
Teusina 1595 af stod anspråken på detta land. Hvad
som framför allt förde S. ut i utrikespolitiska
förvecklingar var emellertid det genom Sigismunds
afsättning (1599) framkallade kriget med Polen, som
blef ett led i protestantismens stora försvarskamp
mot den katolska reaktionen. Det medförde (1609)
också inblandning i de ryska tronstriderna, som
Sigismund sökte utnyttja på ett för S. farligt
sätt (se , sp. 1455), och då den gamla
motsättningen till Danmark nu äfven ledde till ett
danskt krig (1611), befann sig riket vid periodens
slut i tredubbelt krigstillstånd.

Storhetstidehvarfvet 1611—1718.
De svårigheter, som värnandet af S:s
politiska och religiösa själfständighet medförde,
framkallade hos vårt folk en kraftutveckling,
hvartill endast vikingatiden erbjuder ett motstycke
och som under ledning af snillrika och målmedvetna
höfdingar för en tid förskaffade oss en verklig
stormaktsställning. Grundläggaren af denna var Karl
IX:s store son och efterträdare  II 
(1611—32; se vidare , sp. 658—671). Sedan han,
ännu blott en yngling, under stora svårigheter och
mot en oerhörd penningutbetalning (se )
lyckats åvägabringa freden i Knäred 1613 med Danmark
och därmed bevarat rikets integritet, fullföljde han
den ryska fejden med sådant resultat, att äfven den
sydöstligaste delen af Finland, Kexholms län, jämte
det dittills äfvenledes ryska Ingermanland 1617 blef
svensk. Hans kamp för afvärjandet af Sigismunds kraf
på S:s krona ledde till, att Polen 1629 tillsvidare
måste afträda Livland och en del för Östersjöhandeln
viktiga preussiska hamnar. Genom dessa ryska och
polska förvärf togs ett stort steg till, att
Östersjön skulle bli ett svenskt innanhaf — en tanke,
som ej innebar en orimlighet på en tid, då hafven
till följd af kommunikationsväsendets beskaffenhet
snarare förbundo än skilde länderna och då
nationalitetsprincipen (se d. o.) ännu ej fått
en bestämmande betydelse för statsbildningen. Men
Sigismund hade ej uppgett sina anspråk, och om den
katolska reaktionen segrade i det 1618 utbrutna stora
religionskriget i Tyskland, kunde han påräkna dess
understöd till S:s kufvande. Detta var orsaken till
Gustaf II Adolfs deltagande i Trettioåriga kriget
(se d. o.). De för eftervärlden ännu delvis i dunkel
höljda planer med afseende på S:s blifvande ställning,
som han anknöt till sitt segerlopp, blefvo till följd
af hans förtidiga död ofullbordade, men tack vare dem,
som fortsatte verket
— Axel Oxenstierna (se d. o.) och de store
fältherrarna ur hans krigarskola, en Johan Banér,
en Lennart Torstenson (se dessa ord), m. fl. —
vanns i alla fall det, för hvars skull han sett sig
nödsakad att ingripa i världsstriden: betryggandet af
S:s nationella själfständighet. I och med
detsamma vanns också det, som var villkoret härför
och som Gustaf II Adolf kände som en nådegåfva för
sig och sitt folk att få kämpa för: räddandet åt
mänskligheten af protestantismens andliga frihet.
Äfven landområden (en stor del af Pommern, Wismar,
Bremen och Verden) tillföllo S. i den fred,
den Westfaliska, som under hans efterträderska
 (1632—54) 1648 bragte den stora kampen till
slut. Deras besittning medförde ej den politiska
maktställning, som Gustaf II Adolf kanske,  om han
fått själf föra det tyska verket till afslutning,
skulle förskaffat vårt land, men då S. genom dem
blef medlem af Tyska riket och tillika i freden
förklarades som en af garanterna för Tysklands i
denna fastslagna ordning, var det nu erkändt som en
af det europeiska statssystemets mera framstående
medlemmar. Två af de tyska landförvärfven —
Pommern och Wismar
— hade också betydelse för det svenska
Östersjöväldets utveckling och gåfvo en ersättning
för det tillbakasteg med afseende på detta, som
genom de preussiska hamnarnas uppgifvande 1635 måst
tagas för att bereda möjlighet att efter Gustaf II
Adolfs död fortsätta tyska kriget. En vinst af
stormaktsställningen, som skulle komma att öfverlefva
denna, var, att därigenom tillfälle bereddes att
inom naturliga gränser mot Danmark-Norge
konsolidera det rent svenska området. En medelbar
följd af framgångarna i tyska kriget var nämligen
freden vid Brömsebro (1645), som återgaf S. Gottland,
Jämtland och Härjedalen, och den i kriget förvärfvade
militära öfverlägsenheten blef förutsättningen för
de bragder, genom hvilka Kristinas efterträdare
 (1654—60; se , sp. 954—961)
sedan framtvang Roskildefredens dyrbara förvärf af
Skåne, Halland, Blekinge och Bohuslän (1658).
Hans storslagna plan att fullborda Östersjöväldet — på
Polens bekostnad med anledning af de polske Vasarnas
ej uppgifna svenska tronkraf, och sedan genom ett
nytt danskt krig med hela Danmarks eröfring som mål —
blef visserligen ej realiserad, men till följd af
det polska kriget skaffades dock — efter hans död
— genom freden i Oliva (1660) det nämnda krafvet
fullständigt ur världen och blef S:s rätt till
Livland definitivt erkänd.
 XI (1660—97; se vidare , sp. 961—968)
betryggade genom sina vapenbragder 1676—79
besittningen af de från Danmark förvärfvade
provinserna, som råkat i fara, då riket genom hans
förmyndares okloka politik indragits i ett europeiskt
krig, som ej berörde dess intressen, och så länge han
regerade, behöll S. sedan sin europeiska maktställning
utan krigiska förvecklingar. — 1600-talet blef
för S. en storhetstid ej blott i yttre, utan ock i
inre hänseende. Då löstes en uppgift af den allra
största betydelse för statsskicket: skapandet af
bestämda former för utöfningen af den själfständiga
statsmyndighet Gustaf Vasa grundat och Karl IX
räddat. Äfven detta storverk knyter sig i främsta
rummet till Gustaf II Adolfs namn. Den enda rättsliga
representanten för denna statsmyndighet hade under de
äldre Vasarna varit konungen. Riksrådet, såsom varande
en i landslagen lagfäst riksinstitution, skulle väl
också ha kunnat betraktas som en representant därför,
men till följd af de minnen, som knöto sig till
dess maktutöfning under medeltiden, fick det, såsom
redan antydts, till en början endast en undanskjuten
ställning i det "nya riket". Häraf vållades emellertid
den ofvan omtalade aristokratiska opposition mot
konungamakten, som framträdde efter Gustaf Vasas
död. I dess program, hvars förnämste målsman var
riksrådet Erik Sparre (se d. o., sp. 571—574), ingick
en ordnad ämbetsförvaltning, men under rådet såsom
statsmaktens egentliga innehafvare. Detta skulle
antagligen ha medfört en återgång till medeltidens
regerande aristokrati med dess följd den af Gustaf
Vasa undertryckta aristokratiska anarkien. Hans söner
förhöllo sig därför reserverade mot de högadliga
organisationsförslagen, och sedan Karl IX i blod
kväft rådsaristokratiens restaurationsplaner
(bl. a. i Linköpings blodbad 1600), fortsatte han
i det stora hela det rent personliga regemente,
hvari Vasarnas konungadöme, frånsedt några ej
fullföljda ansatser, dittills förmått finna
sitt enda uttryck. Men Gustaf II Adolf försonade
aristokratien med den på monarkisk grund hvilande
nya statsordningen och kunde så göra tjänstbar åt
denna den politiska duglighet, hvaraf adeln mer
än någon annan klass då var mäktig. Rusttjänsten
förlorade härigenom sin konstitutiva betydelse för
adelskapet, och detta erhöll genom riddarhusordningen
(se d. o.) en ny grund. Adeln blef därmed den
samhällsklass, som framför allt skulle egna sig åt
högre statstjänst, ej blott militär, utan ock civil,
och för att befrämja detta gaf Gustaf II Adolf den
ökade privilegier. Det var från dessa förutsättningar
han tillsammans med den svenska aristokratiens
största personlighet, Axel Oxenstierna, utförde det
organisatoriska storverk, som fick sin afslutning
i 1634 års regeringsform (se Regeringsform). Den
föregående Vasatidens sekreterarregemente (se
d. o.) upphörde, och det högadliga riksrådet
blef en verklig regeringskonselj, ej egenmäktigt
beslutande, ej parlamentarisk, men genom sin sociala
maktställning egnad att utgöra ett konstitutionellt
band på konungamakten. Den kungliga domsrätten fick
ett permanent organ i Hofrätten (se ), och
riksrådet började få tjänstgöra äfven som en högsta
instans därför. En fast centralförvaltning upprättades
i kollegiala former (se
). Gustaf Vasas stora reform af lokalförvaltningen
fullbordades på sådant sätt, att fogdarna
underordnades landshöfdingar, hvilka i olikhet
med medeltidens stora läntagare blefvo, äfven de,
verkliga ämbetsmän (se
 och 
2). Visserligen mäktade den gamla folkliga
själfstyrelsen i landskap och härad ej bibehålla sig vid
sidan af den sålunda planmässigt organiserade kungliga
ämbetsförvaltningen, men i stillhet lades grunden till
en ny kommunal styrelse genom den själfförvaltning
sockenmenigheterna utöfvade under prästerskapets
ledning, och städernas själfstyrelse undertrycktes
ej, utan ställdes endast i organiskt sammanhang
med den kungliga lokalförvaltningen. Emellertid
förlade Gustaf II Adolfs och Axel Oxenstiernas stora
organisationsverk ingalunda statsmaktens utöfning
blott till konung, råd och ämbetsverk; det var
tvärtom det, som gjorde också ståndsriksdagen till
ett effektivt och lagfäst organ därför (se härom
, sp. 329 ff., och , sp. 353
ff.). Ordnad samverkan af alla nationella krafter till
statsändamålets realiserande var grundtanken i Gustaf
II Adolfs statsskick, och därför ha kommande tider
däri kunnat söka en ledning äfven för sitt statslif. —
Jämväl om den andliga och materiella kulturen
inlade storhetstidehvarfvet förtjänster, som gjort
det värdigt sitt namn. Hvad som med afseende på den
förra försummats under reformationstiden godtgjordes
nu. Gymnasier inrättades, Uppsala universitet, till
hvars återställande en svag början gjorts 1595,
fick utvecklingsmöjligheter och ekonomisk trygghet
genom Gustaf II Adolfs storartade donation 1624 (se
, sp. 702), Åbo universitet
grundlades 1640 och Lunds 1668 för främjande af
svensk odling i Finland och de skånska provinserna,
och det folkbildningsarbete på protestantisk grund,
som denna tids svenska kyrka utöfvade, kan ej skattas
nog högt. Deltagandet i Trettioåriga kriget förde
visserligen med sig rätt mycken förvildning och
öfverdåd i lefnadssättet, men det var å andra
sidan därigenom, som S. öppnades för inflytanden
från andra europeiska länders rikare och mera
förfinade kulturlif. Först nu kan det bli tal om
svensk konstpoesi och svensk vetenskap (se
). I båda röjde sig nybörjarskapets
famlande, men också den storvulna patriotiska kraften
hos den tid, hvars barn de voro. Äfven med afseende
på den materiella kulturen blef storhetstidehvarfvet
epokgörande. Genom åtgärder i merkantilsystemets (se
d. o.) anda och genom inkallande af utlänningar med
större affärsvana eller yrkesskicklighet, än dåtidens
svenskar egde, sökte Gustaf II Adolf och Kristinas
förmyndarregering befordra densamma. S. började
nu få ett ordnadt kommunikationsväsen; införandet
af nya metoder i järntillverkningen grundlade den
stormaktsställning vi sedermera länge intogo i
denna bransch; de första ansatserna till svensk
fabriksindustri gjordes; handeln och i sammanhang
därmed stadsväsendet rönte storartadt uppsving, som
i synnerhet kom Stockholm till godo; först därigenom
och genom styrelsens centralisering blef denna plats
rikets verkliga hufvudstad. Ej ens
för tanken att göra S. till en kolonialmakt var man
främmande, hvarom särskildt kolonien Nya Sverige (se
d. o.) i Amerika vittnar, men den kraftutveckling,
som skulle fordrats härför, togs i anspråk af
den europeiska stormaktsställningens kraf. —
Storhetstidens svenskar älskade sammanställa
sina egna bedrifter med de svenske "göternas"
deltagande i folkvandringarna, hvarom tidens
okritiska historieforskning gett dem förvirrade
föreställningar. Om, såsom den moderna arkeologien
gjort troligt, detta deltagande verkat upprifvande
på de inre förhållandena (se ofvan), så skulle
sammanställningen äfven i detta hänseende få en
sanningskärna. Under den äldre Vasatiden hade
ett nytt förläningsväsen uppkommit. Det innebar —
frånsedt hertigdömena samt gref- och friherreskapen
(se  och ) — ej som medeltidens
ett utskiftande af själfva statsmyndigheten, utan
var rent ekonomiskt, bestod i bortförläning af
kronogods eller rätt att inom ett område uppbära
de å skattejorden hvilande räntorna (= skatterna),
men det var, i strid mot landslagen, ärftligt. Till
följd af naturahushållningen funnos ej nödiga
penningtillgångar till kostnaderna för den nya
riksstyrelsens ökade behof af statstjänst, och då
tillgreps det ekonomiska förläningsväsendet och
gjordes ärftligt i analogi med adelns privilegier,
som ju också betraktades som en ersättning för
statstjänst. En riksfördärflig utsträckning af
detta förläningsväsen blef följden af den abnorma
kraftansträngning, som vårt deltagande i Trettioåriga
kriget gjorde nödvändig. Det användes ofta till
att belöna adelns fosterländska offervillighet,
hvarförutan de stora uppgifterna ej kunnat lösas,
men det användes också, under form af förpantning
och frälseköp (se d. o.), för att skaffa statskassan
medel till kriget. Det ena som det andra var att för
stundens behof offra själfva inkomstkällorna, och
då drottning Kristina, blifven myndig, äfven under
freden (och på det mest öfverdrifna sätt) fortsatte
med hvad som under kriget kunnat vara berättigadt som
en nödfallsutväg, blef rikets finansiella ställning
förtviflad. Men gods- och ränteafsöndringarna verkade
också socialt förryckande. De senare inneburo en
fara för böndernas odalfrihet, och båda gåfvo åt
högadeln, som vunnit mest genom dem, en öfvermakt på
samhällslifvets skilda områden, som väckte ovilja och
farhågor ej blott hos de ofrälse stånden, utan ock
hos den lägre ämbetsadeln. Yrkandet på en reduktion i
kraft af landslagens förbud mot ärftliga förläningar
blef samlingstecknet för den sociala oppositionens
olika element, och med Karl X Gustafs trontillträde
fick detta yrkande äfven stöd af konungamakten,
för hvilken det öppnade en möjlighet att råda bot på
rikets finansiella nödläge. Den reduktion, som 1655
härigenom kom till stånd (se  9, sp. 1148),
fullföljdes dock ej så, att detta mål vanns, och
följden häraf var, att Karl XI:s förmyndare drefvos
till en äfventyrlig subsidiepolitik och därigenom
störtade riket i ett krig, som utan den unge konungens
kraft och hjältemod skulle ha beröfvat oss frukterna
af Karl X Gustafs segrar. Äfven själfva styrelsesättet
rönte inverkan af den aristokratiska förskjutningen
inom samhällslifvet. Hos den nu socialt dominerande
högadeln framträdde tendenser att låta dess politiska organ,
riksrådet, undantränga konungen från den plats
Vasatiden gett honom inom riksstyrelsen. De båda
förmyndarregeringarna (Kristinas 1632—44 och Karl
XI:s 1660—72) hade inneburit ett konungslöst
stormannaregemente, och tanken låg nära att
göra ett sådant i sak, om också ej formellt,
permanent. Förutsättningen för, att den fasta
förvaltningsorganisation, som trädt i st. f. de
äldre Vasarnas personliga regemente, skulle på ett
tillfredsställande sätt fungera, var emellertid en
kraftig regeringskontroll. Att åstadkomma en sådan
var konungens uppgift, och om han ej kunde eller fick
handha den, hänvisades förvaltningsorganisationen till
själfkontroll genom sina egna till rådsregeringen
hörande spetsar. Tack vare Axel Oxenstiernas
exceptionella ledaregenskaper utföll experimentet
ej illa under Kristinas omyndighetstid, men under
Karl XI:s ledde frånvaron af kontroll utifrån
öfver administrationen till en förvaltningsanarki,
hvars riksvådlighet kriget i början af Karl XI:s
egen regering bragte i öppen dag. Därmed ramlade
planerna på ett själfständigt rådsvälde, men deras
fall drog med sig det på maktfördelning och samverkan
mellan konung, råd och ständer grundade statsskick,
som, rotadt i uråldrig svensk statsuppfattning, af
Gustaf II Adolf bragts till större fulländning än
någonsin förut. Med hjälp af riksdagsoppositionen mot
den aristokratiska utveckling, som både i socialt
och politiskt hänseende visat sig så betänklig,
samlade konungen, fäderneslandets räddare, i sin hand
hela statsmyndigheten (se härom , sp. 386,
, sp. 1106, och , sp. 332
o. f.), och så uppstod det karolinska enväldet
l. suveräniteten (jfr d. o.) — en monistisk,
d. v. s. af statsmyndighetens koncentrering på ett
enda statsorgan utmärkt styrelseform, som var en
nyhet i svenskt författningslif, men då hade ett visst
berättigande såsom en tillfällig diktatur till lösande
af viktiga samhällsuppgifter. Dess verk blefvo en ny
vidsträckt reduktion (se d. o. 10, sp. 1150 f.), som
räddade den svenska bondefriheten och möjliggjorde,
att förvaltningskostnaderna tillgodosågos genom en
fast aflöningsstat i stället för genom förläningar (se
); skapandet af en ny härordning genom
indelningsverket (se d. o.) och åvägabringandet af
reda och plikttrohet i förvaltningen. Denna beröfvades
därvid sin aristokratiska själfständighet och erhöll
karaktären af en kunglig byråkrati, men Karl XI lät
den arbeta i former från Gustaf II Adolfs och Axel
Oxenstiernas reform och gaf åt dessa ännu större
fasthet. — De nya krafter, som Karl XI ingöt i riket,
förmådde dock ej rädda S:s stormaktsställning. I
18 år kämpade  XII (1697—1718; se vidare ,
sp. 968—985) en förtviflad kamp för denna, skoningslös
både mot sig själf och sitt folk. Det var tillika
en kamp för germanskt statslif mot det framryckande
ryska väldet, men i st. f. att däri understödjas
af stambesläktade folk måste han strida äfven mot
sådana. Trots sagolika bedrifter blef den ojämna
kampen slutligen hans folk öfvermäktig, och genom
de freder, som 1719, 1720 och 1721 afslutade Stora
nordiska kriget (se ), sammanstörtade
det
svenska stormaktsväldet. Af de landförvärf, på
hvilka det uppbyggts, återstodo sedan endast: i
Tyskland en remsa af Pommern samt Wismar och i S. de
från Danmark-Norge vunna provinserna.

Frihetstiden 1718(19)—72.
Då de tunga offer till stormaktsväldets
bevarande, som Karl XII utkräft, väsentligen
möjliggjorts genom enväldets maktmedel, hade ett
allmänt missnöje uppstått mot detta styrelsesätt,
framför allt bland ämbetsmännen, hvilkas klass
efter aristokratiens fall och genom den af Karl XI
genomförda fasta byråkratiska ordningen blifvit den
inflytelserikaste beståndsdelen i det dåv. svenska
samhället. Hvad man här i synnerhet harmades
öfver var, att denna ordnings former medelst
enväldet genombrutits af konungen och Goertz
(se d. o. 1), då formerna ställde sig i vägen för
offrens utkräfvande. När Karl XII:s död och
 (1718—20) omtvistade tronföljdsrätt gett
den af ämbetsmannaintresset behärskade riksdagen
fria händer, nedbröts därför i grunden genom 1719
och 1720 års grundlagsstiftning enväldet. Den
monistiska statsuppfattning, hvaraf detta varit
ett uttryck, gjorde sig dock därvid fortfarande
gällande, men nu till förmån för riksdagen. Oinskränkt
lagstiftningsrätt tillerkändes denna. Konungadömet
bibehölls, men blott som en dekoration, och till att
det så förblef, bidrog också, att det fick så svaga
representanter som  I (1720—51) och
 (1751—71). Det egentliga regeringsorganet
skulle vara riksrådet, som kunde öfverrösta
konungen, men det tillsattes enligt riksdagens
förslag, och från 1738 tog sig riksdagen äfven
rätt att afskeda för det härskande riksdagspartiet
misshagliga rådsherrar (se ). Riksråden
blefvo därför blott ständernas "fullmäktige" —
exekutorer af deras vilja. Så aflöstes det kungliga
enväldet (suveräniteten) af ständerenväldet
(riksdagssuveräniteten). Detta innebar lika väl som
det förra ett afsteg från den inbördes samverkan
och kontroll af flera maktfaktorer, som af ålder
karakteriserat svenskt statslif, men var dock ett
verk af en statsuppfattning, som byggde på nationell
historisk erfarenhet, om också folksuveränitetsteorier
— monarkomakiska (se ) och naturrättsliga
(se ) — medverkande till dess uppkomst
och sedermera framfördes till dess försvar. Af de
gamla maktfaktorerna hade konungamakten förlorat
förtroendet genom olyckorna under Karl XII:s tid. Som
garanti däremot åsyftades på aristokratiskt håll 1719
en betryggad byråkratisk förvaltningsorganisation
enligt mönstret af 1634 års regeringsform under ett
själfständigt regerande riksråd, och såtillvida
realiserades tanken, att det nya statsskickets
hufvudurkund blef kallad regeringsform (se d. o.,
sp. 1208) och att däri ämbetsverkens organisation
grundlagsfästes till värn mot alla ingrepp. Men Karl
XI:s omyndighetstid hade bragt äfven en själfständig
rådsregering i misskredit, och detta omintetgjorde
förverkligandet af denna punkt i det aristokratiska
programmet. Om några maktmissbruk eller felgrepp af
riksdagen — den tredje maktfaktorn — hade man ej någon
erfarenhet; därför tedde sig denna som ett ofelbart
värn för "gammalsvensk rätt", och därför intogos i
den nya regeringsformen bestämmelser, som på både konungs och
råds bekostnad samlade hela statsmakten hos
riksdagen. Genom denna anordning fingo också
nationella krafter ett större spelrum än någonsin
förut, och goda verkningar däraf uteblefvo ej. Den
nya friheten — efter hvilken tidehvarfvet fått
sitt namn — blef föremål för hänförd beundran, och
under inflytande af denna entusiastiska stämning
utvecklades på olika områden — näringslifvets,
vetenskapens och litteraturens — en, i enlighet med
den rådande tidsriktningen, på det nyttiga riktad
patriotisk verksamhet, som läkte många den gångna
olyckstidens sår och i mycket blef grundläggande
för den följande tidens kulturarbete. Äfven inom
statslifvet åstadkom frihetstiden erkännansvärda
resultat. Formerna för riksdagens verksamhet,
särskildt utskottsväsendet, utbildades genom grundlag
(1723 års riksdagsordning) och praxis, hvarjämte
riksdagens befogenhet att ensam ge rättsligt uttryck
åt folkviljan samt att sammanträda på viss tid —
hvart 3:e år — grundlagsfästes (se , sp. 334,
och , sp. 354). Bestämd skillnad
gjordes nu först mellan grundlagsstiftning och
vanlig lagstiftning (se , sp. 406—408),
och på den senares område bragtes till fullbordan
ett under föregående period förberedt storverk:
1734 års lag. Men om frihetstiden sålunda vittnade
om fördelarna af ett fritt statsskick, så gaf den å
andra sidan påtagliga bevis på, att den politiska
maktens fullständiga samling på ett enda håll
.är egnad att verka skadligt, äfven om det sker i
frihetens namn. Den oinskränkta riksdagsmakten kom
att innebära en oinskränkt och okontrollerad makt
för det tillfälliga majoritetspartiet inom riksdagen
och utnyttjades af detta på det hänsynslösaste,
stundom på ett riksfördärfligt sätt. Därigenom
möjliggjordes hattpartiets (se d. o.) äfventyrliga
utrikes- och näringspolitik. Den förra blef blott
en karikatyr af storhetstidens krigiska statskonst,
då förutsättningarna för denna nu saknades, och den
kostade riket (1743) en del af Finland. Den senare,
ett öfverdrifvet merkantilistiskt understöds-
och skyddssystem (se ), var
väl också till sitt syfte patriotisk och hade
en ej ringa andel i tidehvarfvets ekonomiska
lifaktighet, men den användes till att gynna
enskilda intressen på det allmännas bekostnad och
bragte i förening med den dyrbara krigspolitiken
statsverket i fullständig förvirring. Å andra
sidan använde det 1765 segrande mösspartiet (se
d. o.) förfoganderätten öfver riksdagens envåldsmakt
till ett ekonomiskt strypsystem, som ytterligare
ökade förvirringen i penningväsendet. Icke ens den
personliga rättssäkerheten respekterades af dem,
som behärskade riksdagsmaskineriet. Riksdagen
hade också tagit domsrätten i sin hand och ansågs
vid dess utöfning ej bunden af lagen, ty, menade
man, lagstiftaren står öfver denna. Häruti voro
bägge partierna medskyldiga. Men ej nog med att
riksdagsenväldet brukades illa eller missbrukades till
rättskränkningar och förtryck; det verkade också
upprifvande på själfva statsmyndigheten. Riksdagen
intog nu till förvaltningsorganisationen samma
öfverhöghetsställning som förut konungen, och
möjlighet till yttre kontroll saknades således ej,
men innehafvarna af riksdagens kontrollmakt, de
egentligen maktegande stånden: adel, präster och
borgare, och det blott af medlemmar från dem bestående
allsmäktiga sekreta utskottet (se d. o.), utgjordes
själfva till största delen af ämbetsmän, och därför
blef den skenbart utifrån verkande kontrollen i
verkligheten blott byråkratisk själfkontroll;
hos de yngre mössorna framträdde visserligen
antibyråkratiska tendenser, och en yttring häraf var,
att tryckfriheten infördes och grundlagsfästes 1766
(se ), men den praktiska
yttringen af deras makttillträde var blott, att
riksdagskontrollen öfvergick från riddarhus- till
prost- och borgmästarbyråkratien. Det, som skilde
frihetstidens byråkratiska själfkontroll från hvad,
som på högadligt håll åsyftats under 1600-talet och
1719, var sålunda, att den handhades ej af den högsta
förvaltningsmyndigheten: rådet, utan af underordnade
ämbetsmän i kraft af riksdagssuveräniteten. Härmed
sammanhängde karaktären af den parlamentarism,
hvari frihetstidens riksdagsenvälde från 1738 tog sig
uttryck. Denna kom ej som den engelska att resultera
i en stark kabinettsregering, utan i ett omedelbart
riksdagsregemente (jfr , sp. 128). En
öfverordnad ställning i förhållande till alla
förvaltningens utgreningar tillkom dock historiskt
och rättsligt det svenska riksrådet, och hade detta
liksom det engelska kabinettet fått verkligt regera,
skulle dess chefsställning i någon mån ha kunnat bli
ett band på riksdagsbyråkratiens benägenhet att till
privat fördel utnyttja ständersuveräniteten. Men nu ej
blott bands rådet genom instruktioner af riksdagen,
utan denna drog också under omedelbar handläggning
af sig själf eller sina deputationer (utskott)
verkliga regeringsärenden. Att denna parlamentarism
ej slog ännu sämre ut, än den gjorde, berodde af den
administrativa rutin, hvarmed riksdagen just till
följd af sin byråkratiska sammansättning satt inne,
men då den åstadkom en sådan upp- och nedvändning
af förvaltningsorganisationen, att de, som bort
kontrolleras, kontrollerade eller undansköto dem,
som förmanskap och kontroll rättsligen tillhörde,
så fick det byråkratiska själfsvåldet därigenom
fritt spelrum. Aldrig ha ämbetsmannagodtycke och
ämbetsmannakorruption så frodats i vårt land som
under denna "frihetstid", och inom hela förvaltningen
uppstod en oreda, som t. o. m. öfverträffade den
under Karl XI:s förmyndartid. Men äfven rikets
själfständighet råkade i fara. Då den omedelbara
riksdagsregeringen utsträcktes äfven till den
yttre politiken, sökte främmande makter vinna den
oansvariga riksdagsmajoriteten för sina syften,
och därvid kom utländskt guld att spela en skamlig
roll. Den franskvänliga hattpolitiken hade gett
uppslaget härtill, men Frankrike önskade dock,
om ock i egoistiska syften, ett starkt S. Ryssland
åter, hvars ärenden mössorna gingo, åsyftade dess
försvagande — en politik, hvars följder Polens öde
skulle göra uppenbara. Därför blef omstörtandet af
frihetstidens statsskick en nödvändighet, äfven om
det varit möjligt att på annat sätt råda bot på dess
skadliga inre-politiska verkningar. Det bar också
inom sig själft ett frö till upplösning, nämligen de
stridiga ståndsintressen, som söndrade de maktegande,
och det var denna söndring, som
beredde vägen till den revolution, hvarigenom 
III (1771—92; se vidare , sp. 671—679) 19
aug. 1772 beröfvade ständerna deras envåldsmakt.

Gustavianska tidehvarfvet 1772—1809.
Mot slutet af
frihetstiden hade under inverkan af Montesquieu (se
d. o.) yrkanden, ehuru fåfängt, framställts om en
på maktfördelning grundad författningsrevision. En
sådan sökte Gustaf III nu åvägabringa genom den nya
grundlag, 1772 års regeringsform (se d. o.), som han
efter statskuppen tvang riksdagen att godkänna, men
han gaf den en nationell-historisk orientering genom
att förklara den åsyfta en återgång till förhållandena
före 1680, d. v. s. till den maktfördelning, hvars
rubbande genom det karolinska enväldet och sedan genom
frihetstidens författning visat sig så ödesdigert. I
enlighet härmed delades nu lagstiftningsrätten mellan
konungen och riksdagen; den senares beskattningsrätt
erkändes, men den frånkändes rätt att inblanda
sig i rättskipningen och i förvaltningen, som helt
underordnades regeringen. Denna bestod fortfarande
af konungen och rådet, men den förre tillsatte nu det
senare och hade i regel beslutanderätten. Därmed var
möjlighet beredd till en från ämbetsmannaintresset
frigjord kontroll öfver förvaltningen, och en
sträng räfst med de byråkratiska missbruken från
frihetstiden blef också en af det nya statsskickets
bästa frukter. Äfven inom andra områden visade
sig denna uppryckning. Genom en myntrealisation
(se d. o. och  1) 1777 botades omsider
förvirringen i penningväsendet, och reformer i
fysiokratisk anda (se ) lättade på det
merkantilistiska näringstvånget. Upplysningens
idéer (se ) fingo sätta
prägel på lagstiftningen, och i enlighet med dem
återupplifvades 1774 tryckfriheten, som dragits med
i det förra statsskickets fall. Det skedde dock ej
genom en grundlag, utan genom en kungl. förordning,
hvilket längre fram möjliggjorde godtyckliga
inskränkningar däraf. Genom en på samma gång fast
och hofsam politik och med stöd af Frankrike
afvärjdes den krigsfara, som blef en följd af Katarina II:s
(se d. o., sp. 1277—81) harm öfver förändringen i det
svenska statsskicket, och till betryggande af rikets
framtida säkerhet förbättrades krigsväsendet till
lands och till sjöss. Till allt detta kom glansen
af den vittra blomstring, som nu utvecklade sig,
hägnad af "snillet på tronen". Också väckte det nya
statsskicket till en början allmän belåtenhet, men det
innehöll dock frön till slitningar, och personliga
förhållanden vållade, att dessa fingo tillfälle att
utveckla sig. S:s författning på Gustaf II Adolfs
tid, som Gustaf III ville återställa, innebar
väl en maktfördelning, men hade ej tillräckligt
fixerat gränserna därför, och denna oklarhet fann
Gustaf III, anhängare som han innerst var af den
"upplysta despotismen", lämpligt att låta fortbestå
i den nya författningen, därmed kastande öfver bord
den konstitutionella erfarenhet, som kunnat hämtas
från frihetstiden. Rådet skulle väl enligt 1772
års R. F. vara regeringskonseljen, men möjligheten
att låta det bli en verkligt konstitutionell sådan
omintetgjordes, då dess under frihetstiden införda
ansvarighet inför riksdagen borttogs, och genom
oklara författningsbestämmelser sattes konungen
i tillfälle att vid regeringens förande använda
icke officiella rådgifvare i st. f. riksråden
(se , sp. 1107). Kiksdagens
rätt att sammanträda på bestämda tider bortföll,
och återställandet af 1617 års riksdagsordning
medförde en osäkerhet med afseende på formerna
för dess verksamhet, som otillbörligt försvagade
dess maktställning. Det missnöje, som af allt detta
framkallades, fick ytterligare näring genom missgrepp
af konungen, t. ex. brännvinstillverkningens
monopolisering (se ) och
pastoratshandeln (se d. o.), genom hans slöseri
och genom hans senare äfventyrliga utrikespolitik
i hattarnas anda. Men skulden till att det goda
förhållandet mellan konung och folk stördes var ej
uteslutande Gustafs. Ehuru revolutionen gjort slut
på partimotsatsen: "hattar" och "mössor", fortlefde
partiförbistringen som ett arf från frihetstiden. På
åtskilliga håll, särskildt inom adeln, hade man
ej försonat sig med ständerregementets undergång,
och missnöjet inom landet möjliggjorde uppkomsten
af ett mäktigt adligt oppositionsparti. Detta
ryggade ej tillbaka för att söka stöd hos Katarina
II, hvilken ej förlåtit den af henne omhuldade
frihetstidsförfattningens omstörtande, och därmed blef
åter rikets yttre säkerhet hotad. Öfvertygelsen härom,
men visserligen också ärelystnad förmådde Gustaf att
kasta sig i krig (1788—90) med Ryssland. Därigenom
bragtes författningskrisen till utbrott. Förbittrade
öfver de adlige officerarnas förräderi (se
), hänförda af konungens
fosterländska uppträdande till rikets räddning och
önskande att bryta adelns sociala öfvermakt, som
Gustaf själf främjat, gåfvo de ofrälse stånden på
1789 års riksdag sin medverkan till genomförandet af
förenings- och säkerhetsakten (se d. o.), hvarigenom
Gustaf blef enväldig, visserligen icke med afseende
på lagstiftning, beskattning och rättskipning, men
med afseende på regering, och hvarigenom han sålunda
själf delvis nedbröt 1772 års maktfördelning. Den
adliga oppositionens förbittring tog sig uttryck
i konungamordets ogärning, och så slutade som ett
hemskt sorgespel Gustaf III:s en gång af glädje så
omskimrade regering. Ehuru den varade blott 20 år, är
den en af vår historias viktigaste epoker både genom
fel och förtjänster. Den misslyckades i försöket
att åvägabringa en tillfredsställande lösning af
författningsproblemet, som alltsedan 1680-talet
hållit statskroppen i oro, och i stället ökades denna
oro ytterligare genom en ny maktförskjutning, som,
i och för sig betänklig, inom inflytelserika kretsar
framkallade en landsfördärflig hätskhet. Men å andra
sidan hade — för att använda Tegnérs bild — spiran
i tjusarkonungens hand kommit nya krafter att växa
fram i nationen. Betydelsen af rikets nationella
själfständighet, af de fosterländska minnena och
af regeringsmaktens styrka hade klarnat; om också
Gustaf III:s tid lät flärdens och lättsinnets ogräs
spira, så utvecklades dock därunder litteratur och
konst i en dittills hos oss osedd blomsterprakt, och
"vettet blef en makt". Den svenska folksjälen skulle
ha varit fattigare utan storhetstidens bragder och
frihetstidens nyttighetskultur, men den skulle också
ha varit det utan
impulserna från Gustaf III:s snille. — Under 
IV  (1792—1809; se vidare , sp. 679—685)
kom emellertid det politiska arfvet från faderns
tid att fullt visa sin fördärfliga innebörd. Att
under den Napoleonska världsbranden rätt bruka den
oinskränkta regeringsmakt, som tillfallit honom,
öfversteg den obegåfvade och lynnessjuke unge
konungens krafter, men det var ej blott detta, som
vållade rikets olycka. För att möta de hotande farorna
hade behöfts en nationell samling, men det enväldiga
regeringssättet var redan ett hinder härför, och
förbittringen öfver detta framkallade inom de högre
ämbetsmannakretsarna en så ofosterländsk stämning, att
konungen icke blott lämnades utan stöd med afseende
på de åtgärder, som han ville vidtaga till landets
räddning, utan rent af motarbetades. Hans afsättning
(1809), som följdes af kronans öfverflyttning till
hans farbroder  XIII (1809—18; se vidare ,
sp. 985—988), blef härigenom så godt som nödvändig,
men därmed råddes ej genast bot på den nationella
försumpningen, och de nye maktinnehafvarnas
slapphet var ej utan skuld till, att i freden i
Fredrikshamn 1809 hela Finland jämte Åland och en
del af Västerbotten gick förloradt.

Den konstitutionella ståndsförfattningens tid 1809—66.
På författningens område åstadkommo
emellertid "1809 års män" ett storverk: 1809
års regeringsform (se d. o., sp. 1208). Tanken
att bygga författningen på nationell historisk
erfarenhet, som ej varit främmande för 1719 och
1772 års lagstiftare, men af dessa endast på ett
ofullständigt sätt förverkligats, denna tanke blef
nu genomförd med större insikt och på grundvalen
af en genom den gustavianska tidens olyckor vidgad
erfarenhet, i det den nya författningen fullständigt
uppbyggdes på maktfördelningens princip. Därtill
bidrog emellertid ock inflytande af Montesquieus
och Sieyès' (se d. o.) idéer, som pekade åt samma
håll som de inhemska erfarenheterna; särskildt
röjde det af Hans Järta (se d. o.) författade
motiverande inledningsmemorialet till regeringsformen
Montesquieusk inverkan. Denna grundlag uppställde
starka garantier mot konungamaktens missbruk: ett
konstitutionellt ansvarigt statsråd (se d. o.) i
st. f. det 1789 afskaffade riksrådet, en hvart
5:e år sammanträdande riksdag med ej blott andel
i lagstiftningen och fullständig beskattningsrätt,
utan ock med statsregleringsrätt (se )
samt en lagfäst tryckfrihet, men den bevarade åt en
duglig och plikttrogen konung möjligheten att såsom
ett aktivt statsorgan verka för rikets bästa. Den
form, som härigenom gafs åt vårt statslif, består ännu
i hufvudsak. Naturligtvis har den modifierats efter
tidernas omskiftelse, men under mer än 100 år har S:s
folk haft möjlighet att tillgodose de uppgifter, till
hvilkas lösning författningen skall ge ramen, utan
att det behöft förslita sina krafter på anskaffandet
af en ny sådan ram. — Det syntes emellertid till en
början tvifvelaktigt, huruvida riket skulle kunna
upprättas efter de yttre olyckorna och ur det inre
förfallet. Hvad som framför allt saknades var en
ledande personlighet. En sådan erhölls, då 
1810 valdes till tronföljare (se ,
sp. 988—1002). Genom makten af sin personlighet
ingöt han ny ande inom förvaltningen och väckte
åter till lif nationens tro på sin framtid. I
sistnämnda hänseende hade unionen med Norge (1814),
den förnämsta frukten af hans utrikespolitik, stor
betydelse. Af föreningen mellan den skandinaviska
halföns brödrafolk väntade man för dem båda trygghet
och styrka, och detta kändes som en ersättning för
hvad som gått förloradt för S. genom afskiljandet
af den finska riksdelen. Med tiden skulle de
förhoppningar, som knötos vid detta Karl Johans
verk, visa sig bedrägliga, men det beredde dock
onekligen båda folken fördelar under de 90 år
det bestod (se ). Verkningarna af den
nationella pånyttfödelsen visade sig ej minst på den
materiella och andliga kulturens områden. Göta kanal
(se d. o.), ett jätteverk för sin tid, bragtes
till utförande; genom 1834 års realisation (se
, sp. 64) gjordes slut på den nya
förvirring i penningväsendet, som den Napoleonska
tidens krig vållat. Förberedd genom den gustavianska
vitterheten, om också delvis i opposition därmed,
inbröt den svenska skaldekonstens guldålder. En
vetenskaplig produktion framträdde, som kunde
täfla med frihetstidens och åtminstone på det
humanistiska området öfverträffade den, och genom
1842 års folkskolestadga lades grunden till svenska
folkskoleväsendets storartade utveckling. Den tid,
då  XIV  som konung (1818—44) ledde
S:s öden, karakteriserades af motsatsen mellan
frihetssträfvanden och den politiska reaktionen
(se  4 och ). S. undgick
sådana brytningar, som häraf på många håll
framkallades. Äfven här stodo dock ett liberalt och
ett konservativt parti mot hvarandra. Tvisten mellan
dem gällde likväl ej frågan, om S. skulle vara ett
land med konstitutionell frihet. Detta var fastslaget
genom 1809 års R. F. och respekterades äfven af
konungen och de konservative. Hvad den liberala
oppositionen bekämpade var byråkratiska missbruk,
som trots allt bibehållit sig från frihetstiden;
indragningsmakten (se d. o., sp. 579); vidare att
konungen vid regeringens förande lämnade mindre
rum åt den konstitutionella rådkammaren, än som
syntes öfverensstämmande med författningens ande
(det s. k. "allenastyrandet"), och slutligen att
maktfördelningen i 1809 års R. F. tillämpades på ett
sätt, som onekligen stundom hindrade fruktbärande
samverkan mellan regering och riksdag. Det
sistnämnda ville det liberala partiet bota genom
författningens utveckling efter parlamentariska
riktlinjer, men häremot reste konungen, understödd
af de konservative, ett bestämdt motstånd. Innerst
berodde motsatsen mellan de båda partierna på det
liberala partiets individualism (se ),
som ifrigt bekämpades af de konservative, och
häraf fick den viktigaste tvistefrågan, den om
ståndsförfattningens upphäfvande, sin karaktär (se
, sp. 338 ff.). Vid 1840 års riksdag syntes den
liberala oppositionen skola få öfvertaget. Karl Johan
godtog då departementalstyrelsen (se ),
ehuru han däri befarade ett steg i parlamentarisk
riktning, men hindrade dock oppositionen att bli
herre öfver regeringsmakten, och
ett radikalt representationsförslag, som den lyckats
få hvilande, föll vid nästa riksdag 1844.  I
(1844—59; se vidare , sp. 998—1006) hyllade
i olikhet mot fadern liberala idéer, men förmådde
dock ej lösa representationsfrågan. Åtskilliga
liberala reformer — indragningsmaktens upphäfvande,
3-åriga riksdagsperioder, kvinnors lika arfsrätt
och myndighet, en på initiativ af Oskar I redan
under hans kronprinstid igångsatt human reform af
fångvårdsväsendet, fattigvårdens ordnande, det
också från konservativt håll påyrkade afskaffandet
af husbehofsbränningen (se ,
sp. 437) samt lättandet af det merkantilistiska
näringstvånget — genomfördes emellertid under
hans regering. Men nu tog den revolution i vårt
kommunikationsväsen sin början, som järnvägsbyggandet
(se , sp. 424 ff.) innebar, och drog
intresset från de mera politiska inre frågorna. —
Karl Johan hade efter sin tronbestigning undvikit
inblandning i främmande länders förvecklingar och
till misshag för de liberale sökt ett stöd för sin
fredspolitik i en anslutning till det reaktionära
Ryssland. Oskar I närmade sig i stället västmakterna,
hvilket var nära att medföra S:s deltagande i
Krimkriget (se d. o. och ). I
olikhet med Karl XIV Johan sympatiserade Oskar I
och hans efterträdare  XV (1859—72; se ,
sp. 1002—08) med skandinavismen (se d. o.), men
deras häraf starkt påverkade utrikespolitik kom
dock ej att medföra S:s deltagande i 1848 och 1863
års danska krig (se om dessa ). —
Karl XV förmåddes af justitiestatsministern Louis
De Geer att återupptaga den för en tid undanskjutna
representationsreformen. Dess lösning förbereddes
genom 1862 års kommunallagstiftning (se
, sp. 677, och  2) och 1863 års
förordning om allmänt kyrkomöte (se d. o., sp. 507
ff.), och den kom till stånd genom antagandet vid
1865 års riksdag af De Geers förslag till en på
tvåkammarsystem och riksdag hvarje år grundad
riksdagsordning. Att de fyra stånden behöfde
ersättas med en mera tidsenlig folkrepresentation,
är oförnekligt. Det politiska arbete, till hvars
utförande de användt sin 1809 erhållna ökade makt,
hade dock varit långt ifrån värdelöst. En mängd
nyttiga saker åstadkoms genom deras medverkan eller
på deras initiativ, och under tider, då i många andra
länder rådde despotism eller anarki, njöt S. tack
vare dem lagbunden frihets välsignelse.

Litteratur
Utom i specialundersökningar och
urkundspublikationer, som här ej kunna uppräknas,
har S:s historia gjorts till föremål för ingående
behandling i arbeten, som åsyftat att ge en totalbild
däraf. Början till en sådan svensk historieskrifning,
höjande sig öfver krönikans nivå, gjordes af O. von
Dalin (se d. o.) och Lagerbring (se d. o. 1), men
först genom E. G. Geijers epokgörande arbeten "Svea
rikes häfder" (1825) och "Svenska folkets historia",
I—III (1832—36) gafs uppslaget till en inhemsk
svensk rikshistoria enligt den moderna vetenskapens
fordringar. Framställningen i det förra kom dock
ej att framföras längre än t. o. m. vikingatiden,
och det senare afbröts med
Kristinas tronafsägelse. Det fullföljdes emellertid
af F. F. Carlson genom "Sveriges historia under
konungarna af Pfalziska huset" (7 dlr, 1855—85),
sträckande sig till 1706 (d. 8, fullföljande
Karl XII:s historia till 1710, författad af sonen
E. Carlson, utgafs efter dennes död 1910). Öfver
frihetstiden hade Geijer 1838 utgett en banbrytande
öfversikt (se , sp. 858), och denna tid har
sedan utförligt behandlats af K. G. Malmström i
"Sveriges politiska historia från K. Carl XII:s död
till statshvälfningen 1772" (6 dlr, 1855—77; ny,
delvis omarb. uppl. 1893—1901). Som en fortsättning
däraf framstår K. T. Odhners "Sveriges politiska
historia under konung Gustaf III" (3 dlr, 1885—1905),
behandlande tiden 1771—88. Tack vare dessa arbeten
föreligger således en nästan sammanhängande och
i förhållande till forskningens ståndpunkt vid
utgifningen fullt vetenskaplig svensk rikshistoria i
stor stil intill 1788. Mera öfversiktliga, men dock
afsedda att motsvara vetenskapens fordringar äro de
genom samarbete af flera författare tillkomna verken:
"Sveriges historia från äldsta tid till våra dagar"
(6 dlr, 1877—81), utg. på förlag af K. Hj. Linnström,
och "Sveriges historia intill tjugonde seklet, utg. af
Emil Hildebrand" (10 afd. i 5 bd, 1903—10), hvilka
komplettera de ofvannämnda stora hufvudarbetena
genom tagen hänsyn till vid dessas tillkomst ej
kända forskningsresultat och genom framställningens
utsträckning till tiden efter 1788. A. M. Strinnholms
vidlyftigt anlagda och på grundlig forskning
hvilande "Svenska folkets historia från äldsta till
närvarande tider" (5 dlr, 1834—54) hann ej framföras
längre än till 1319 och hans "Sveriges historia
i sammandrag" (3 dlr, 1857—60) ej längre än till
1560. Ett jätteverk är A. Fryxells "Berättelser ur
svenska historien" till frihetstidens slut (46 dlr,
1823—79; ny oförändrad uppl. 1900—04), som genom
författarens oförlikneliga populära berättartalang
inom vida kretsar väckt intresse för och spridt
kännedom om fäderneslandets gångna tider. En populär
helhetsskildring med samma titel, men mindre utförlig
påbörjades 1860—75 af G. Starbäck och fullföljdes
1875—81 af P. O. Bäckström till Karl XV:s död (tills. 23
dlr). Under utgifning äro ytterligare tre likartade
verk: "Svenska folkets historia af H. Schück,
H. Almquist, A. Stille och K. Hallendorff" (1914 ff.),
E. Svenséns "Svenska historien för svenska folket"
(1914 ff.) och K. Grimbergs "Svenska folkets underbara
öden" (1916 ff.), alla med beaktansvärda — stundom
djärfva — nya uppslag. — En på vetenskaplig forskning
grundad kännedom om S:s historia erhöll utlandet först
genom den tyske historikern Ch. F. Rühs "Geschichte
Schwedens" (5 dlr, 1803—14; öfv. till sv. 1823—25),
men sedan har hvad inhemsk forskning uppdagat om
vår historia intill 1772 gjorts tillgängligt för
utländska läsare därigenom, att Geijers "Svenska
folkets historia", F. F. Carlsons skildring af den
Pfalziska tiden och L. Stavenows af frihetstiden
(ett för utlandet lämpadt brottstycke ur hans
framställning af tiden 1772—1809 i "Sveriges historia
intill tjugonde seklet") i tysk öfv. införlifvats med
det stora af A. H. L. Heeren och F. A. Ukert 
grundlagda samlingsverket "Geschichte der europäischen staaten".

S. B.

Sveriges historia
Simon Johannes Boëthius
1910-talets verk