Fiskmåsarnas afsked


Fiskmåsarnas afsked.
()

Adjö, adjö, mina älskade fiskmåsar! Lycklig resa!
Far ni till Rom, så helsa påfven — nej, låt bli, den
der gubben i det eviga Rom och med den eviga
nattmössan på sitt öra, den vill jag rakt ingenting: han har
dessutom burit sig gement åt i Perugia. Träffar ni
Garibaldi, så helsa honom på det hjertligaste. Kan
jag på något sätt vara honom till tjenst, så säg honom
att han kan lita på mig. Behöfver han t. ex. mitt
namn för ett kreditiv i Riksbanken eller Enskilda
banken, så har han det. Mitt namn gäller lika mycket
i alla banker. Ni har väl tagit med er alla ungarna,
så jag slipper se dem här under vintern, frusna och
utsvultna, ty jag har knappast råd att föda mina egna.
Adjö, adjö! Hvad det ser bra ut, när ni flygen. Lycka
till delikata sardiner i Medelhafvet, i fall ni kan äta
dem utan olja! Morjens! Hipp, hipp, hipp! hurrej,
hurrej, hurrej!

Fiskmåsarnas sång.
En mås.
Farväl, du höga
Sandhamnska strand,
Der vi fått löga
I solens brand!
Der vi ha plumsat
Med lif och själ,
Och strömming mumsat,
Farväl, farväl!
En annan.
I skär och hällar,
Farväl, farväl!
I knallhatts-smällar,
Som ment oss väl!
På vingar sträckta
Vi fly med skäl:
Kyss oss — ursägta!
Farväl, farväl!
En tredje.
Vi tändren hacka
Ju redan så;
Låt bli att snacka:
Flyg på, flyg på!
Oss södern lockar,
Långt bort likväl.
I getabockar,
Farväl, farväl!
Chör.
Fiskmåsar äro muntra bröder,
Och helst på denna glada jord.
Vi segla nu till varma Söder,
Ty här är allt för kallt i Nord.
Ja sorg må hönsena betunga.
Fiskmåsarna de glada sjunga,
De sjunga!

En mängd småfisk sticka upp sina hufvuden och
betrakta affärden. De ropa med stjertarna i
vattenbrynet:

Lycklig resa! skråma på näsa! Sångare! . . . Låt
oss sjunga för måsarnes resa! klara nu struparna med
ett glas vatten, i brist på bättre! Lefve friheten!

Fiskarnas sång.
Hösten är kommen, och måsarna fly.
Hör hur de skråla derborta i sky.
Vi känna packet i botten gunås!
Finns någon större tyrann än en mås?
Jemt öfver vågen han snoka och for:
Än tog han mor min och än tog han bror.

En Löja.
Ja, tittar man bara
I vågornas bryn,
Vipps kommer en skara
Af måsar ur skyn.
Och näbb ha de rackare,
Liksom en tång.
Det ha vi nog, stackare,
Kännt mången gång.

En annan.
Ni minns, hur jag slog mig
På mygg-jagt en dag,
Då fiskmåsen tog mig
Och slök i ett tag.
Jag sväljdes — och som jag
Nu kände mitt slut,
Besynnerligt kom jag
En annan väg ut

En mört.
Nu kan man få hjulä
På böljornas rygg,
Ej ringaste smula
Förskräckt eller skygg.
Men fria och glade
Från topp och till tå —
Men, ack om vi hade
Go vänner en så!

En annan.
Ja, låtom oss svärja
Ett fostbrödralag!

Några röster.

Tyst! inga revolutions-sånger! Inga fula fiskar!

Flera röster.

Jo, lefve friheten! Inga aristokrater, inga måsar,
inga måsar! bort med ryschor, notar och nät! och
de fördömda stekpannorna, bort med dem! Inga
fiskrätter, inga fiskrätter! —

Dans och lekar i vattenytan. Solen stiger
gravitetiskt ned i Kanholms-fjärden och kastar i
förbigående en flik af sin purpurmantel öfver det hvita
sjömärket. En lätt vind susar genom rymden.
Vågorna börja bli oroliga och skjuta rygg. Fiskarna
försvinna i djupet. Stormen är i annalkande. Hafvet
våndas. Himlen är blåsvart. Stränderna sucka. Qväll
och mörker, skum och dån och tjut! Här duger ej
att stå längre på klippan. Hufvudet svindlar. Hjertat
skälfver. Håret reser sig!

Och benen, som rankiga nystfötter darra,
Och blåsten mig trillar precis som en boll.
På flinthårda berget galoscherna knarra,
Det tassar bakefter som spöken och troll.
Och sanden kring backarna ryker och yrar,
Och dugget från skyhöga hafsvågen stänks.
Men hittar jag hem, jag vid Bachus bedyrar,
Jag tar mig en tuting och kryper till sängs.

Illustrerad Tidning
Elias Sehlstedt
Poesi
1850-talets verk
Höst
Elias Sehlstedts Sånger och Visor