Vinterqvällen


Vinterqvällen.

Hjulet surrar, rullen går,
Liten Kerstin spinner.
Snön mot rutan yr och slår,
Spiselbrasan brinner.
»Om jag nu ej fästman får»,
Sjunger hon och skämtar,
»Kommer han nog nästa år
Och sin gumma hemtar.»

Far en väldig knubbe fått
Och i stugan träder:
»Detta är för ufvar blott
Just ett lagomt väder;
Knappt en hund vill ute gå» –
Och bland spiselns bränder
Lägger han mer torrved på
Och sin snugga tänder.

Mor på bordet hjertans god
Aftonvarden ställer.
Tumlarn, som är fars klenod,
Perlan i hon häller.
Gubben, nyter, log och teg,
Myser godt åt skinkan –
Pang! då hörs på trappan steg
Och ett ryck på klinkan.

Gumman knäpper händren hop,
Kerstin häktar kjolen.
Gubben med ett harmset rop
Ryker upp från stolen:
»Ingen annan än en tjuf
Kan nu ute vara». —
»Far! det kanske är en uf»,
Kerstin rädd hörs svara.

Dörren opp på gafvel far.
Ufvar är det icke.
Det var det som bättre var:
Häradsdomarns Nikke.
Skrämseln for i hast sin kos,
Gumman fryntligt skrattar,
Kerstin rodnar som en ros,
Gubben tumlarn fattar.

Kerstin satt så tyst och spann,
Hjul och rulle surra.
Ögon möta ömt hvarann,
Allt går som en snurra.
Vill man saken bättre ha?
Gossen anstår flickan:
Nikke friar och får ja,
Och har ring i fickan.

Det är nu ett år precis
Se’n hon sjöng den qvällen.
Nu har Kerstin egen spis
Och en glunt i fällen.
Snön mot rutan yr och slår.
Spiselbraflan brinner,
Nikke slöjdar, vaggan går,
Och mor Kerstin spinner.

Elias Sehlstedt
 Ny Illustrerad Tidning
Elias Sehlstedts Sånger och Visor
Poesi
Vinter
1860-talets verk