Boken om vårt land/Kapitel 73
(Folksaga från Karelen.) 

Tre män gingo ut på jakt. En av dem hette Lippo, 
flink karl, skogsgångare. De träffade tre renar. Två 
voro insnärjda i varandras horn, den tredje var lös. Lippo 
bad sina kamrater jaga de två, han ville jaga den tredje. 
Han jagade, skidade, natten kom. Lippo hade ej 
upphunnit renen. Lippo kom till en gård i skogen. Renen 
sprang in på gården, Lippo följde honom. Värden stod 
på gården; gammal gubbe, skägget, håret, allt av 
granmossa. Gården var Tapiola, och värden var Tapio, 
skogens konung. 

Gubben klappade renen på halsen och sade: »Vad är 
det för en odugling, som jagat min fåle svettig?» Lippo 
trädde fram och svarade: »Nog är det jag.» Tapio sade: 
»Nå, efter du jagat min fåle till sena kvällen, så bliv över 
natten kvar i min stuga.» 

Lippo inträdde i Tapios stuga och såg sig omkring. 
Här funnos renar, älgar, björnar, rävar, vargar och alla 
djur, som leva i skogen. Tapio gav Lippo kvällsvard och 
undfägnade honom väl. Om morgonen, när Lippo ville 
begiva sig bort, fann han ej sina skidor. Tapio sade till 
honom: »Jag har en enda dotter, vill du ej stanna här och 
bliva min svärson?» Lippo svarade: »Nog vill jag stanna, 
men jag är en fattig man.» — »Bry dig icke därom», sade 
Tapio, »fattigdomen är intet fel; hos oss får du allt, vad 
dig lyster.» Då stannade Lippo, flinka karlen, 
skogsgångaren, kvar och blev Tapios svärson. 

Efter tre år gav Lippos hustru honom en liten pojke. 
Lippo bad då Tapio att få återvända till sitt hem. Tapio 
sade: »Gör mig ett par goda skidor, så vill jag visa dig 
vägen.» Lippo gick till skogen och högg ämnen till skidor. 
Talgmesen sjöng på grenen: 

»Ti, ti, talgmesen, 
ti, ti, sparvungen, 
sätt kvist under rännan, 
under foten kviständen!»

Lippo kastade en käpp efter fågeln: »Vad kvittrar 
du där, din stackare?» Gjorde så skidorna färdiga. Men 
Tapio sade: »De passa mig icke.» Lippo gick andra 
dagen till skogen, och talgmesen sjöng samma visa. Lippo 
bannade honom och gjorde ett nytt par skidor, men icke 
heller dessa passade. Tredje dagen gick Lippo till skogen, 
och talgmesen sjöng samma visa. »Nå», sade Lippo, »du 
lär väl ej sjunga för ro skull.» Gjorde så nya skidor med 
en bra kvist under foten i skidrännan. Och Tapio sade: 
»Se, nu duga de! Res nu, och stanna alltid över natten, 
där du ser spår av min skidstav, men gör kojan tät, så att 
himmelens stjärnor ej skina in genom taket.» 

Lippo skidade bort på resa med hustru och barn. Mot 
kvällen såg han det första spåret av Tapios skidstav, och 
där fanns en stekt älg till aftonmåltid. Lippo tillredde en 
god koja av granris med tätt tak, drog in barnet på 
kälken och blev över natten med sin hustru i kojan. Andra 
dagen fortsatte han färden, fann åter ett spår av Tapios 
stav, och där var en stekt ren. Åter gjorde Lippo en tät 
koja och blev där över natten. Tredje dagen for han 
vidare, fann det tredje spåret, och där var en stekt tjäder. 
»Se, nu är mitt hem icke långt borta, när kvällsvarden är 
så liten», menade Lippo. Gjorde nu i hast en gles koja och 
drog in kälken med barnet. Himmelen glänste klar, och 
nattens stjärnor tindrade in genom taket. Om morgonen 
uppstod Lippo: — hans hustru var borta. Lippo gick ut, 
såg sig omkring; skidspåren syntes icke åt något håll. 
Lippo satt med sitt barn framför kojan och visste ej, vartåt 
han skulle skida. Aftonen kom. En älg sprang förbi i sakta 
lunk. Lippo blev kvar över natten. Om morgonen fann 
han åter en stekt tjäder, och åter sprang där en älg förbi. 
Så blev Lippo där i många, många år med sitt barn. Var 
morgon funno de en stekt tjäder, och var dag sprang en 
älg förbi kojan. 

Under tiden växte barnet stort och blev en 
övermåttan klok pojke. Gossen bad Lippo göra ett långt rör för 
att se därigenom, om de ännu hade långt till hemmet. 
Lippo hade god tid och gjorde ett rör åt gossen. När 
gossen såg genom röret, sade han: »Icke ha vi långt hem, 
vi äro vid gärdesgården, just vid vår åker.» — Strax
begåvo sig far och son på väg, och med detsamma voro de 
hemma. 

Så var det med den saken. Och från Lippos gosse 
hava lapparna sitt ursprung. 

Boken om vårt land