Boken om vårt land/Kapitel 37
Du frusna vintervåg, 
 du sköna, klara spegelglas, 
 som nyss med flyktig håg 
 har glittrat uti stormens ras! 

 Ett barn av söderns blida kust 
 kan ej din konst, vet ej din lust, 
 du nära, 
 du kära, 

 du skära, blanka silverfjärd, 
 som blinkar 
 och vinkar 

 oss ut till vinterns värld! 

 Vad mer, om blommors släkt 
 har dött i snön uppå din strand 
 och vit är skogens dräkt 
 och drivan täcker stad och land! 
 Det friska mod, det unga skämt 
 ha på din is sitt möte stämt. 

 Vi bygga 
 så trygga 

 vår brygga på din blåa rand 
 och segla 
 och spegla 

 varmt hjärta, frusen hand.

 Med foten klädd i stål 

 och eld i blick och ros på kind 

 vi fly mot fjärran mål 

 med farten av den snabba vind 

 och vända från vår bana sen 

 till vännens famn och brasans sken 

 att blida 

 förbida 

 den vida nordens vackra vår. 

 Då ljusna 
 de frusna, 

 de fångna böljors spår. 

Boken om vårt land