Dröm
Uti en dröm ej längese'n
Jag såg en grupp af tvenne sälla
På väpplingen i Elysén
Bredvid en lagerskuggad källa.

Det var »den svenska Uranie»
Och »Daphnes» skald vid hennes sida.
En synbar djup melankoli
Sågs öfver hennes hamn sig sprida.

»Camillas sångare, o hör,»
(Så vid en halfsuck föllo orden)
»Man dig en präktig lofsång gör
Och mig en bitter harm på jorden!

Säg, har jag ej till klagan rätt?
Serafer, Gyllenborg mig glömmer
Och nu —  —En annan varelse berömmer!

Med hvilken bragd af vitter själ,
Säg mig, förtjente hon väl detta?
Hon aldrig läst ett ord i Bayle,
Som Kellgrens skugga vet berätta.

Jag skref mitt hela köns försvar,
Som alla minnen än förvara,
Och hon törhända nödigt har
Att könet henne må försvara.

Mitt snille på ett vidsträckt fält
Gjort färder, som man vet, ej korta
Och fört mig bort långt öfver Bält,
Och hon — är nästan aldrig borta.

Nej, aldrig fann hon mina spår ...
Säg, hvarför hon ett lof förskyller?
Det fins ju ej ett enda får
I hennes stackars två idyller!

Ett lof af Sveriges skaldefar
(O, Creutz, se djupet af förtreten!)
Kan henne bli — hvad mig det var —
En lyftning till odödligheten.

Likväl» — så fortfor denna hamn —
»Hvi bör mig sådan fruktan röra?
Så svag förtjenst, så ringa namn,
Hvad anspråk kunna de väl göra!

Och huru häpen, huru brydd
Lär hon sig icke nu befinna,
Ej van vid muntran och beskydd
Och utan hopp att bifall vinna!

Med hvilket fruktlöst hufvudbråk
I nitet att sin känsla lyda
Hon söka skall en ton, ett språk
För att en tacksam vördnad tyda!

Ja, jag är hämnad, hon är dömd —
Jag min förtrytelse kan spara:
Det är ett straff att bli berömd,
Då på sitt lof man ej kan svara.:

Nu Saffo, lättad i sitt qval,
Sig till sin ljusa granne vände,
Som, leende vid detta tal,
En blick af bifall henne sände.

Jag återsänktes till vår jord,
Väckt af den lifligaste smärta,
Ty, Saffo, dina sista ord
De funno eko i mitt hjerta!

—

Så under drömmars svärmeri,
Der tanken löper utan tömmar,
Hvar menska efter sitt geni
Gör resor uti sina drömmar.

Att stundom deri talas kan
Så sant som om man varit vaken,
Vet bäst den vidtbereste man,
Som gjort sin tur kring zodiaken.

Fotnoter

Poesi
Anna Maria Lenngren