Boken om vårt land/Kapitel 61
Castrén berättar om sin resa i Lappland: 

Anblicken av en lappby är icke angenäm 
sommartiden. Runtomkring på marken ser man fisktarmar, 
fiskfjäll, ruttna fiskar och annan orenlighet, som 
förpestar luften. Genom den låga ingången till tälten 
utkrälar en skara människor, överhöljda med smuts. Själva 
taga de saken ganska lugnt. Artigheten bjuder, att alla, 
även de små barnen, välkomna den resande med ett 
handslag. Sedan detta i all tysthet försiggått, får man göra 
sig beredd på följande frågor: »Är det fred i landet? Huru 
befinna sig kejsaren, biskopen och landshövdingen?» — 
Stundom blev jag dessutom tillspord om min hemort, och 
då jag sade den vara belägen långt bortom fjällen, frågade 
mig en lapp, om jag var hemma i det land där 
tobaken växer. 

Det var förvånande att se, med vilken snabbhet de
korta och oviga lappkvinnorna lupo från det ena tältet 
till det andra. Snart inbjödos vi i ett litet, mörkt kyffe, 
som skulle föreställa en stuga. Emellertid sov jag där 
ganska gott och kände mig därefter så vederkvickt, att 
jag nu hade mod att inträda i en av lappkåtorna. Dess 
fyrkantiga grundval bildades av tre på varandra lagda 
stockar, medan övre delen var toppformig och 
sammanfogad av bräder. Man finner också runda kåtor med 
stengolv, som för värmens skull belägges med torv. 
Invändigt är bostaden delad med stockar i nio avdelningar. Sex 
äro förvaringsrum, två bebos av invånarna, och 
avdelningen i mitten tjänar som eldstad. Till höger om eldstaden 
bo värden och värdinnan, till vänster det övriga husfolket. 
Lappen har även fiskbodar, uppförda på höga stolpar för 
att avhålla rovdjuren. 

När vi först anlände, överraskade vi lapparna i deras 
enkla vardagsdräkt, som består av barkade renhudar i 
form av en skjorta. Medan vi sovo, påtogo de ett slags 
klädesskjorta, som är deras helgdagsdräkt. Ovanpå den 
buro kvinnorna ett livstycke, kring halsen en lärftskrage 
och på huvudet en grannlåt i form av en hästsko. Män 
och kvinnor buro kring livet en gördel, rikligen utsmyckad 
med spännen av silver eller av mässing. Skor och 
benkläder voro av mjukt renskinn. 

Lappen är kortvuxen, har låg panna, utstående 
kinder och små ögon. Till lynnet är han trög, tungsint och 
trumpen. Han beskylles för att vara avundsam, 
oförsonlig och listig, men prisas av andra för sitt godsinta 
hjärtelag, sin gästfrihet, sin gudsfruktan och sin sedliga 
vandel, när han icke frestas av brännvinet. Varje dag 
läser han sina bordsböner, morgonböner och aftonböner; 
han är också mån om att undervisa sina barn i det lilla han 
själv vet. Sin hustru och sina barn älskar han ömt. En 
lappgubbe berättade mig att han under trettio år aldrig 
växlat ett ont ord med sin hustru och aldrig tilltalat henne 
annorlunda än med smeknamnet loddadsham, min lilla 
fågel. När en lappfamilj lät en av sina gossar taga tjänst 
hos en resande främling och gossen kort därefter dog, 
ansågs detta som ett Guds straff för att föräldrarna kunnat 
lämna sitt barn ifrån sig.

I slutet av mars flytta många lappar upp till kusten 
av Ishavet för att fiska med norrmännen. I juli och 
augusti bruka de fiska i sina egna insjöar. Då är lappens 
gyllene tid, när han får sova i sitt tält med mätt mage, 
utan myggor och utan bekymmer. Dessa fiskarlappar 
med sina små renhjordar bo dock i hus om vintern och 
anses stå högre i bildning än vildmarkens rätta söner, 
fjällapparna, som icke ha annan bostad än sina flyttbara 
tält av fyra bågformiga stänger, nedslagna i jorden, och 
kring dem ett täcke av vadmal. I toppen är ett rökhål, 
i mitten en eldstad av gråsten; björkris är utstrött på bara 
marken, och några renhudar bredas därpå. Så bor 
fjällappen vinter och sommar. Endast renarna hållas 
tillsamman och skonas av vargen, önskar han sig ej något 
bättre. Han anser sig lycklig och rik; han ville ej byta 
sina fjäll mot ett paradis på jorden. 

Boken om vårt land