Boken om vårt land/Kapitel 157
Drottning Kristina var av ett så ostadigt sinnelag, att 
hon snart ledsnade vid sitt rike och överlämnade kronan 
år 1654 åt sin kusin Karl Gustav, som var dotterson av 
Karl IX. Själv reste hon utrikes, besökte många länder 
och hade sin lust i världens beundran. Men efter hon icke 
fruktade Gud och icke älskade fäderneslandet, hade hon 
ingenstädes en varaktig stad. Hennes fader hade givit 
sitt liv för Guds rena lära, men dottern övergick till den 
katolska kyrkans villfarelser och slutade sitt fridlösa liv i 
främmande land. 

Karl X Gustav var en av de djärvaste och tappraste 
konungar. Honom fattades endast tillräcklig makt för 
att underlägga sig halva världen. Han började fredligt 
med nyttiga förbättringar och besparingar för sina fattiga 
folk. Då råkade han på andra året i krig med polska 
konungen, som gjorde anspråk på Sverges krona. Sedan 
var Karl Gustavs korta regering såsom en enda kedja av 
förvånande hjältebragder. Han intog och underkuvade 
hela det mäktiga Polen. När Danmark började krig, gick 
Karl Gustav mitt i vintern över det frusna havet, tog 
Danmarks öar och tvang detta rike att avstå de bördiga 
landskap, som Danmark då ägde i södra Sverge. Då blev en 
lycklig fred, men Karl Gustav bröt freden för att 
alldeles krossa Danmark. Han förstod icke, vad ett folk för-
mår, som kämpar för liv och frihet. Lyckan vände sig: de 
underkuvade folken reste sig och slogo den stora 
härföraren samt hans segrande här. Mittunder nya djärva 
planer dog konung Karl Gustav ung, år 1660. 

Under hans tid gjorde ryssarna ett infall i Finland år 
1656. Nästan allt landets krigsfolk var borta med 
konungen; men så krigiskt var nu det finska folket, att bönder, 
borgare, till och med skolgossar grepo till vapen och 
bort-drevo fienden. Utom landet stred den finska soldaten 
mot polacker, tatarer, danskar, preussare, holländare, 
österrikare. Ofta stred han en mot tio, banade sig väg 
genom okända länder, strida floder, skogar, isar och 
ödemarker; ja, stundom kämpade han som vapenbroder vid 
sidan av ungrare, kosacker och halvvilda folk, vilkas namn 
han aldrig förut hade hört. 

En av Karl Gustavs berömdaste fältherrar var finnen 
Arvid Wittenberg från Nyland. Han var en krigare 
från Gustav Adolfs tider, oförfärad i alla faror. Wittenberg 
anförde den första här, som inbröt i Polen; han förliknades 
då vid en kil, som indrevs i ett rämnande rike. 
Krigshärar nedlade sina vapen, och starka fästningar 
öppnade sina portar för denne väldige kämpe. Konungen 
satte honom till befälhavare i Polens huvudstad 
War-schau. Snart reste sig allt Polens folk att befria sitt 
fädernesland, och Wittenberg med sin lilla ekara blev instängd 
i den stora fientliga staden. Där försvarade han sig ett 
år. I maj år 1656 kom den polska konungen själv med 

100.000	man att återtaga sin huvudstad. Wittenberg hade 

3.000	svenskar och finnar att ställa mot dessa 100,000 och 
mot Warschaus 40,000 fientliga invånare inom murarna. 
Men det var också tjugonde gången han förde befälet i en 
belägrad fästning. 

Den polska konungen sände bud, att portarna borde 
öppnas; annars vore där icke att vänta någon 
barmhärtighet. Wittenberg svarade, att konungen icke borde 
begära något vanhedrande av en hederlig krigsman, och 
polackerna behövde nu icke visa sin barmhärtighet utan 
sin tapperhet. över detta svar råkade polackerna i raseri 
och stormade Warschau den 20 juni. Från kl. 5 på 
morgonen till kl. 3 på eftermiddagen försvarade sig Witten-
berg och hans folk med ett oförlikneligt hjältemod. De 
trängdes från murarna, de anföllos av stadsborna, och de 
fortforo att strida från gata till gata, från huö till hus. 
Till slut återstodo blott 900; de inneslöto sig i ett kloster 
och voro beredda att strida till sista man. Men polackerna 
själva voro ett tappert folk och beundrade ett sådant 
hjältemod. De 900 fingo fritt avtåg; endast Wittenberg 
fördes fången till en polsk fästning och dog i fångenskapen, 
över honom präglades år 1826 en minnespenning, på 
vilken man ser en örn med blixten emellan sina klor. 

Boken om vårt land