Boken om vårt land/Kapitel 49
Den starkaste köld om vintern skadar icke den späda 
rågbrodden, som ligger gömd under snön. Men när 
marken blir bar om våren och brodden begynt att växa, kan 
den skadas av frost eller fördärvas av torka och väta. 

Nattfroster inträffa stundom, när åkrarna stå i sin fulla 
växt: i maj, i juni, i juli, och kunna då skada mer eller 
mindre. Men farligast äro de froster, som inträffa, när kornen 
matas i axen och ännu ej äro färdiga. Då kunna många 
härliga skördar alldeles fördärvas under en enda natt och 
många tusende människor mista sitt bröd. 

Lantmannen går om aftonen ut att betrakta himmelens 
tecken. Dagen har varit sval och himmelen mulen. 
Nordan blåser, och det är gott, att den blåser, ty så länge en
vindfläkt rör sig och moln stå i norr, är ingen fara. Men 
emot aftonen börjar vinden lngna, och vid solens nedgång 
är luften stilla. Vid samma tid visar sig en klar strimma 
på den mulna himlen i norr; det klara blå fältet vidgar sig 
snart över hela himlavalvet; man ser icke mer ett enda 
moln. På samma gång sjunker luftens värme. Vid 
middagstiden visade värmemätaren 15 grader; vid solens 
nedgång visar den endast 3 eller 4. Men ännu är värme i 
luften: det är svalt, men ännu ej frost. 

Lantmannen betraktar sin sköna åker med blödande 
hjärta. »Där är mitt bröd», säger han tyst vid sig själv. 
»O, det vackra fältet, de gulnande axen, som vaggade nyss 
så mjuka för vinden, huru mycken möda ha de ej kostat, 
och huru ha de ej fägnat mina ögon! Nu stå de så stilla, 
så stilla, och ännu luta de sig icke för tyngden av sina korn. 
Allsmäktige Gud, bevara dem ännu blott två veckor, — 
en vecka, — åtminstone några få varma dagar, och de skola 
vara beredda för skäran! Dock ske icke min vilja, utan 
din, min Gud; din vilja är alltid den bästa.» 

Det blir sent, det lider mot midnatt; det första 
höstmörkret börjar, stjärnorna tindra klara på himmelen. 
Intet moln, ingen fläkt! Hellre slagregn, åska och storm än 
denna förfärliga, klara, ljudlösa, underliga stillhet i hela 
naturen, som bådar härjarens tysta, annalkande fjät i 
augustinatten. 

Nu har luftens värme sjunkit nära fryspunkten. 
Lantmannen kan ej sova. Han förutser olyckan och tänker på 
medel att förekomma dess följder. Somliga tända 
eldbrasor vid åkerrenarna, och är där i luften den minsta fläkt 
som för röken över åkern, så är det ännu hopp om att 
skydda axen. Andra utspänna långa rep, vilka de sakta 
draga över åkern för att skydda axen genom rörelsen. Det 
är ju rätt att försöka, vad i mänsklig förmåga står. Men 
naturens makter lyda Guds vilja. 

Äntligen bådar morgonrodnaden den tidiga dagen, och 
vid solens uppgång är luften svalast. Värmemätaren visar 

2	grader under fryspunkten; — det gives nattfroster i 
augusti, när den visar ända till 6. En tunn is lägger sig över 
alla små vattenpussar. Morgondaggen isas och avsätter 
sig som en vit, glänsande rimfrost över alla fält och skogar.

Axen äro liksom försilvrade; den frusna stängeln kail med 
lätthet avbrytas. Det är den skönaste morgon: allt är 
stilla och strålande klart. Den uppgående solen tillbeder 
Guds allmakt. 

Ännu återstår ett svagt hopp. Det gives en frost, som 
lantmannen kallar isfrost, och som icke skadar 
sädeskornet. Axet är omgivet av en klar ishylsa, men kölden har 
ej varit stark nog att förhärja kärnan. Sådant beror på 
växlande yttre förhållanden. Ofta börjar en varm sydlig 
vind att blåsa någon timme efter solens uppgång. Efter 
den sköna, frostiga morgonen följer en skön, solvarm dag. 
Det är värmen, som återvänder, men för sent. . . 

I början kan man icke märka någon förändring i 
växtriket. Men då rimfrosten smälter och solen börjar att 
värma, blir förödelsen märkbar. Alla ömtåliga växter sloka 
med sina bleknande blad; potatisbladen svartna, såsom 
vore de svedda av eld. Åkrarna tyckas oförändrade, men 
undersöker man axens hylsor, är det halvmatade kornet 
förvandlat till en vattenklar vätska, .som endast 
kvar-lämnar ett tomt, vissnat och näringslöst skal. 

Sådan är den fruktansvärda olycka, som så ofta 
störtat Finland i nöd. Och frosten går mycket olika fram. Av 
två nära varandra belägna åkrar kan den ena frysa, 
medan den andra förblir oskadad. Stundom fryser en del av 
åkern, en annan del icke. En trakt förödes, en annan går 
fri. Detta beror av våt eller torr och högländ mark, av 
närheten till grunda och stillastående eller djupa och 
rinnande vatten, ofta även av åkerns skötsel. Den svaga och 
vanvårdade åkern förfryser; den starka och välskötta 
skadas mindre. 

Men intet är den som sår, och intet den, som vattnar: 
Gud allena är den, som växten giver. 

Boken om vårt land