Boken om vårt land/Kapitel 102
Vid den tiden var fred och vänskap mellan Väinölä
och Pohjola. Väinämöinen beslöt att söka sig en hustru
bland Pohjolas döttrar i stället för den förlorade Aino.

Men Joukahainen bar i sitt sinne tankar på hämnd. Han
smidde sig en eldbåge, snodde sin bågsträng av senor från
Hiisis älg, täljde sig ekpilar, härdade dem i ormens etter och
fjädrade dem med svalans vingar. Så beväpnad lade
han sig i försåt för den gamla Väinämöinen.

Länge spejade han; slutligen såg han en mörk punkt 
nalkas i morgongryningen. Det var Väinämöinen, som red
över havet på sin halmgula fåle, utan att dennes hovar
vättes av vågorna.

Joukahainen grep sin båge. Hans moder varnade 
honom: ”Döda icke Kalevas son! Hans släkt är hög, och med
honom försvinna sång och glädje från jorden.”

Något betänkte sig unga Joukahainen, men slutligen sköt
han. Första pilen genomborrade molnet. Den andra
trängde djupt ned i jorden. Den tredje pilen träffade 
Väinämöinens häst i vänstra bogen, och ryttaren stupade 
handlöst i havet. Då fröjdades Joukahainen och sade: ”Aldrig
så länge tiden varar och månen lyser, skall Väinämöinen
mera trampa Kalevas moar”.

Men Väinämöinen var icke död, ty sångens makt är
odödlig. Nio dagar drevs han av stormen kring havet, och
hans lemmar begynte styvna av köld. Då flög genom
luften Lapplands örn, vars ena vinge sopade molnen,
medan den andra berörde havets yta. Den tacksamma 
örnen mindes ännu björken, som Väinämöinen kvarlämnat
på sveden till fåglarnas viloställe, och bar hjälten på sin
rygg till en udde i det yttersta Pohjola. Här hade Pohjas
lilla tjänsteflicka avtalat med solen och månen, att hon skulle
tidigt uppstå om morgonen. Förrän dagen grydde, hade
hon redan klippt sex ulliga får, tvättat borden, sopat 
golvet och burit soporna ut på åkern. Hon hörde 
Väinämöinens klagande röst och underrättade därom värdinnan,
som förde honom till stugan och vederkvickte honom.

Om någon tid ledsnade Väinämöinen att leva som
gäst i främmande land och lovade silver och guld, om man
ville återföra honom till hembygden. Därtill svarade
Louhi, Pohjolas värdinna: ”Här bära barnen blommor
av guld, och hästarna bära bjällror av silver; men vill du
åt mig smida Sampo av en svanfjäder, en mjölkdroppe,
ett kornfrö och ett ullstrå, skall jag giva dig min dotter till
hustru och föra dig hem.”

”Sampo kan jag icke smida”, svarade Väinämöinen,
”men jag vill sända till dig min broder Ilmarinen, som har
smitt himmelens lock; han skall uppfylla din önskan.” —

”Det är gott”, menade Louhi. ”Jag vill återsända dig
hem; men akta dig att se upp mot himmelen, förrän din
häst tröttnar, annars drabbar dig ofärd.”

Väinämöinen begav sig nu med häst och släde på 
återvägen men hade ej hunnit långt, innan han hörde ett sus
över sig och upplyfte sina ögon mot himmelen. Då såg han
Pohjas oförlikneliga tärna sitta i glänsande vita kläder 
under norrskenets båge och spinna guldtråd för sin gyllene
väv. Betagen av kärlek bad han den sköna tärnan 
nedstiga till jorden och bliva hans maka. Men hon gäckade
honom och bad honom först klyva ett tagelstrå med en
uddlös kniv, sedan slå knut på ett ägg, därefter skala näver
av stenen och slutligen hugga ett gärdsel i isen, utan att
minsta isstycke finge lossna. Detta allt utförde 
Väinämöinen; men när hon därtill bad honom timra en båt av hennes
slända och utskjuta båten, utan att vidröra den, högg han
yxan i knäet, såsom förut är berättat i sagan om järnets
ursprung.

Boken om vårt land