Boken om vårt land/Kapitel 39
Från molnens purpurstänkta rand 
sjönk svanen lugn och sall 
och satte sig vid älvens strand 
och sjöng en junikväll.

Om nordens skönhet var hans sång, 
hur glad dess himmel är, 
hur dagen glömmer, natten lång, 
att gå till vila där. 

Tlur skuggan där är djup och rik 
inunder björk och al, 
hur guldbestrålad varje vik 
och varje bölja sval. 

Hur ljuvt, oändligt ljuvt det är 
att äga där en vän; 
hur troheten är hemfödd där 
och längtar dit igen. 

Så ljöd från våg till våg hans röst, 
hans enkla lovsång då, 
och snart han smög mot makans bröst 
och tycktes kväda så: 

Vad mer, om än din levnads dröm 
ej sekler tälja får! 

Du älskat har på nordens ström 
och sjungit i dess vår. 

Runeberg. 

Boken om vårt land