Boken om vårt land/Kapitel 27
(Satakunta.) 

Pyynikki är en hög, brant och vacker ås i närheten av 
fabriksstaden Tammerfors. Där har man den skönaste 
utsikt över kullar, dalar och sjöar. I norr utbreder Näsi~ 
järvi sin vida, blanka vattenspegel, som på några ställen 
säges vara över 50 meter d jup, och i söder smyger sig 
Pyhäjärvi i leende fjärdar mellan de höga stränderna. Mellan 
dessa båda sjöar, från Näsijärvi till Pyhäjärvi, brusar den 
breda och mäktiga forsen, Tammerkoski, som givit staden 
sitt namn. 

Denna flitiga stad utbreder vid forsen sina stora 
fabriker och sköna trädgårdar. Där ser man alla dagar om 
sommaren ångfartygens rök på sjöarna och hör de aldrig 
sovande vattnens dån både vinter och sommar. Tidigare 

—	innan forsens vatten ännu tagits helt i bruk för 
fabrikernas behov — kunde man se en engelsman stå på 
bron över forsen, tåligt väntande med sitt metspö i 
handen. Han hade icke rest två hundra mil för att meta 
mörtar och abborrar, han metade laxar, och fick han 
en lax på sin krok, kunde han åter stå dagar och veckor 
i tålig förbidan på nästa lyckliga fångst. 

Allt detta stör icke Pyynikki ås. Där är ensligt och 
lugnt; den larmande forsen, de bullrande fabrikerna 
överrösta icke vindens sus i de mörka tallarna. Täcka bostäder 
äro byggda vid sluttningen. Förr visste folket flere sagor 
om Pyynikki. Man trodde, att där fanns en haltia eller 
bergsrå, som bott där i många tusen år och kallades 
Pyyni kkigubben. När det var månsken och dimma på berget, 
tyckte man sig stundom se Pyynikkigubben stå där 
uppe och betrakta staden, liksom undrade han, vad 
människorna där hade för sig. Kanske var det endast en 
krokig tall eller en besynnerlig sten, som stod där i 
månskenet. Men detta trodde icke folket: det trodde på 
Pyynikkigubben. 

L,ånga rader av härliga sjöar flöda från norr in i det 
stora, djupa Näsijärvi och därifrån genom Tammerkoski 
till Pyhäjärvi. Dit strömma åter andra långa rader av
sjöar från öster, och alla dessa vatten rinna sedan västerut 
genom nya sjöar, till dess att de utfalla genom Kumo älv 
i Bottniska viken. Från Pyhäjärvi till Kulovesi strömmar 
stolt och skummande Nokia fors (Emäkoski). Där är en 
storartad och dyster natur: brådstupande klippstränder, 
bevuxna med mörka, slokande granar. Mellan dem störta 
vattenmassorna ned i ett djup, som man icke ser ifrån 
forsens branter, men varifrån man hör ett dån såsom avlägsen 
åska. De lugna, fridsamma sjöarna hava alldeles förändrat 
sitt lynne, när de kasta sig ned utför Nokia fors. Där tumla 
brådskande, vita vågor beständigt över varandra, och 
vandraren stannar betagen av undran däröver, att de 
nyss så saktmodiga fjärdarna kunnat förmås till en så 
rasande vrede. Men också denna stolta fors måste tjäna 
människan, ty vid dess sida är en stor fabrik, som slipar 
trä, för att man sedan må kunna göra papper av trämassan. 

I en annan trakt av Satakunta, icke många mil från 
Nokia, är Kyröskoski (Kyrö fall), där Ikalis sjöar kasta 
sig bröstgänges utför en brant klippränna i Tavastkyrö 
socken. Bergen äro högre, fallet mera stupande och 
rännan smalare här än vid Nokia. Runtomkring äro mo och 
ödemark, djupa, ensliga dalar och skogbekransade höjder. 
Kyröskoski brusar en halv mil på sidan om stora 
landsvägen. Många resande anse det löna mödan att här avvika 
från vägen, i synnerhet om våren, när sjöarna svälla. Då 
tyckas de skummande virvlarna varje ögonblick vilja 
bortspola fabriken och kvarnarna, som varit djärva nog att 
ställa sig invid fallet och tyckas hänga däröver. Men 
kvarnarna och fabriken stå kvar, människan tvingar det starka 
fallet att vara hennes tjänare; det måste mala säden till 
mjöl och granveden till trämassa, som i sin tur förarbetas 
till papper. Stundom ser man också en oförvägen gosse 
luta sig ned vid bergskanten och dricka ur fallet. Han är 
bekant med Kyrös virvlar. Det man dagligen ser har intet 
förskräckande. 

Någon gång händer det sällsamma, att Kyrö fall sinar 
ut vid början av vintem och blir torrt, så att man kan 
gå torrskodd över den steniga bottnen. Då har man 
funnit yxor och andra redskap, som förlorats i vattnet. I 
början kunde man icke förklara, varför vattnet upphörde
att strömma. Men då blev man varse, att en stark nordlig 
vind hade upprivit isen på sjön och hopat ismassorna i 
den trånga och grunda fjärden ovanför fallet. Därav 
dämmes vattnets utlopp för någon dag, och fallet blir 
torrt. 

Man har också den sägen om Kyrö fall, att under forna 
krigstider många människor omkommit där. Landet blev 
överfallet av fiender, och en ung bonde blev tvungen 
att styra deras båt över den övre sjön. Men, när han 
nalkades fallet, styrde han båten in i det starka strömdraget 
och hoppade själv upp på en klippa vid stranden. Strömmen 
fick makt över båten och störtade den med alla, som voro 
där, i det brusande fallet. 

Boken om vårt land