Boken om vårt land/Kapitel 171
Nu förstod var man, att det var slut med Sverges, 
slut med Finlands krigiska storhet. Krigslynnet och 
krigsminnena dogo bort med de sista återstående 
karolinerna. Man stred numera endast med ord och skrift, i 
synnerhet vid partiernas kamp på riksdagarna. Horn 
och hans mössor hade redan begynt att, såsom de sade, 
»taga rikets förlorade landskap tillbaka inom själva riket»; 
det vill säga att hädanefter bygga rikets makt på ökad 
odling och ökat välstånd. Hattarna måste börja med 
samma fredliga erövringar. Och så blev den rådande 
tidsandan förnämligast riktad på mångahanda nyttiga 
förbättringar, varför man har kallat detta tidskifte »nyttans 
tidevarv». 

Styrelsen i Sverge hade visat mycken välvilja mot 
Finland, som ju var rikets sköld emot öster och uppställde 
så tappra soldater. Men ingen kan undra, att Sverge 
låg svenskarna närmast om hjärtat, och därav hände, 
att Finland blev försummat vid förbättringarna under 
freden. Nu höllo de finska riksdagsmännen enhälligt 
tillsamman och fordrade sådana förbättringar även för sitt 
land. Deras billiga önskan uppfylldes. Hit skickades 
åter kunniga män att undersöka landets ställning. De, 
som lidit av kriget, fingo lättnad i skatterna. 
Lånemaga-sin för spannmål inrättades; 20 lantmätare hitsändes
att storskifta jordegendomen. Man begynte att upprensa 
forsarna, utdika mossarna, leta efter bergmalmer och 
anlägga järnbruk. Man ville införa utländska växter och 
inrättade fördenskull en plantskola vid Åbo. En särskild 
lärare för allt, som hörde till lanthushållningen, anställdes 
vid akademien. Apotek och sjukhus inrättades, för första 
gången blev nu en kunnig läkare anställd i varje län. 
Gärna ville man förbättra handeln och sjöfarten, men hade 
svårt att komma ifrån den gamla villfarelsen, att styrelsen 
borde blanda sig i allt och styra den fria handeln med 
tvång. Det var efter många och långa strider, som flere 
bland Finlands sjöstäder äntligen år 1765 fingo stapelrätt 
eller frihet att skicka sina fartyg dit, där det bäst lönade 
sig; men somliga fingo endast segla på Östersjön och 
somliga till andra hamnar i riket. Från denna tid växte 
landets sjöfart. 

År 1749 begynte den första folkräkningen genom 
prästernas anteckningar, och då hade svenska delen av 
Finland 420,000 invånare eller fjärdedelen av rikets. 
Dittills hade också alla begagnat den gamla tideräkningen eller 
så kallade gamla stilen, som småningom blivit 11 dagar 
efter årets verkliga tid. Men år 1753 bortlämnades 11 
dagar i februari månad, så att man sprang över från den 17 
februari till den 1 mars. Och härmed infördes den 
riktigare nya tideräkningen eller nya stilen. 

Under nyttans tidevarv uppstodo i Sverge berömda 
vetenskapsmän, skalder och konstnärer. Finland följde 
långsamt efter. Såsom det förut återbördat sin skuld till 
Sverge med sitt blod och sina krigare, så begynte det nu 
alltmera att tjäna riket med statsmän, lagstiftare 
och skickliga ämbetsmän. Vetenskaperna begynte att 
blomstra vid Åbo akademi. Där trycktes nu många böcker 
och lärda avhandlingar i historia, naturkunnighet och 
lanthushållning. År 1766 införde ständerna tryckfriheten 
såsom en grundlag, varigenom yttranderätten — en av de 
dyrbaraste rättigheter näst samvetsfriheten -— blev 
tillförsäkrad var man, endast han var beredd att ansvara 
inför domstol, om han förgått sig. 

Det var mössorna, som införde stapelrätten och 
tryckfriheten, vilka hattarna högeligen fruktat. Hattarna
hade åter börjat ett dåraktigt krig,denna gång emot 
Preussen, och när kriget gick uselt, fingo mössorna överhand. 
Detta krig, kallat »pommerska kriget», som slutade år 1762, 
hade likväl det gagn med sig, att de återkomna finska 
soldaterna medförde potatis i sina ränslar; och från den tiden 
begynte potatisen småningom odlas i stället för de förut 
allmänna rovorna. Vid samma tid begynte kaffe och te 
komma i bruk här i landet. 

Landets ställning till Ryssland var oviss och vådlig. 
Utom det område, Finland mist vid Nystads fred, hade 
det nu även förlorat en del av Savolaks, som var kluvet 
emellan två riken med en godtyckligt på kartan uppdragen 
gräns, vilken gick tvärs över byar och ägor, så att hälften 
av en gård kunde höra till Sverge och andra hälften till 
Ryssland. Det svenska Savolaks hade ingen nära 
kusthamn. Fördenskull anlades staden Lovisa, som först hette 
Degerby, och utanför staden befästes Svartholmen. Men 
landet behövde ett starkare värn, när det mist sina östra 
fästningar. Då begynte Augustin Ehrensvärd år 1749 mura 
på sju öar vid inloppet till Helsingfors den oförlikneligt 
starka fästningen Sveaborg. Denne berömde och 
snillrike man tillhörde Sverge genom sin släkt, men Finland 
genom sina bästa verk och sin grav. Han var född i 
Västmanland och ligger begraven i Sveaborg, »omgiven av 
sina verk». 

Det finska folket var kluvet liksom landet. Många 
slöto sig nu mera till Sverge, andra mera till Ryssland; 
några drömde om den självständighet, kejsarinnan 
Elisabet erbjudit vårt land. I andra länder medför en sådan 
besynnerlig ställning uppror och tvedräkt. Här förblev 
folket trofast och lugnt. Men vårt folk gick nu i den 
politiska frihetens skola; Finlands riksdagsmän styrde riket 
jämte de svenska. Därav lärde sig mången att tänka på 
landets ställning och landets finska folk. 

Vid den tiden begynte också en ny upplysning och 
finare seder få insteg hos landets bildade samhällsklasser. 
Det mesta nya kom in från Frankrike — gott och ont om 
vartannat. Råhet och fördomar begynte försvinna, men 
även Guds ords kraft och fädernas enkla dygder veko nu 
ifrån mångas hjärtan. Nyttans tidevarv tänkte myc-
ket och uträttade mycket. Gud förspridde i vinden de 
fåvitska tankarna, men lät de goda gro för en fruktbar 
framtid. 

Boken om vårt land