Från skolan och gymnasium i Hernösand


Från skolan och gymnasium i Hernösand.

För några och 40 år sedan var skollifvet i vårt
land i många hänseenden mycket olika mot hvad det
nu är. Om det var bättre eller sämre låter jag vara
osagdt; men att det fanns mera lif och rörlighet bland
pojkarna den tiden, torde ingen kunna bestrida, som
varit i tillfälle att jemföra det forna och närvarande
tillståndet i berörda hänseende. Skolungdomen i
Hernösand utgjordes utom af stadens egna ungtuppar,
förnämligast af söner från skilda trakter af Norrland,
då man icke en gång behöfver undantaga Lappland,
derifrån månget berömdt namn utgått och till och
med biskopsämnen på skidor eller i Ackja och lapp-mudd
från fjellen nedforslats till det aflägsna
lärosätet.

Det var en ursinnighet bland allmogen den tiden
att få sina söner till prester, hvarföre äfven de
största fororna af djeknar kommo från bondgårdarne, för
att formas och förädlas i det stora, ångermanländska
»Stöperiet för framtidens snilleljus». Det var också
den tiden en lätt väg att bli prest; och om det icke
alltid gick så väl, så gick det åtminstone fort, hvilket
var hufvudsaken. Jag påminner här vid lag om hvad
professor Törneros i lifstiden yttrade om bordsbönerna:
»att läsa till bords är detsamma som att läsa till
prest. Man läser, för att så fort som möjligt komma
åt maten».

Höstterminen börjades med oktober, till hvilken
ödesdigra tidpunkt man såg stora lass med ynglingar
inkomma från landet, vanligen åtföljda af särskildt
åkdon för matförrådet, bestående förnämligast af ostar,
fårbogar, renkött, smör, bröd och dylikt. Deras logis
var merändels hos någon gammal förståndig enka
eller jungfru, som höll spisning och emottog till
förvaltning det medförda extra matförrådet. Värdinnorna
höllo ganska noga ordning på pysarne, ehuru det
fick lof att ske med en viss diplomatisk välvilja för
att kunna påräkna att få behålla förtroendet under
en längre tidföljd. Bland andra var en gammal
jungfru vid namn Öberg särdeles anlitad i denna väg
och hade i många herrans år hållit djekneqvarter, så
att hon till och med genom vana hade reda på
pojkarnas lexor, och tillhöll dem att idka sina studier
ordentligt och kunde sjelf deklinera både Mensa och
Dominus. Hon hade hört någon gång ynglingarne,
som voro mera försigkomne i latin, sinsemellan bruka
vid något ombyte af matanrättningarne säga: variatio
delectat, hvarföre hon äfven i sin tur beledsagade
inbärandet af någon ny rätt med sitt fryntliga: varjaschio
dialektat. Skolkamrarne voro mycket enkla,
vanligtvis med limfärgade väggar i grått eller rödt och
öfversållade med fantastiska kimröksprickar, grön
kakelugn med gråa fötter, säng, bord och bokhylla,
tvättskål af äkta krukmakarporslin med tillhörande
såpkopp, samt en kista för kläder och toilettsaker, och
möjligen deribland någon liten smakbit från mamma.
Söndagsgarderoben hängde på väggen under ett lakan.
Smorlädersskodon begagnades både helgdagar och i
hvardagslag och meddelade åt det hela en viss zoologisk
lukt.

För första inträdet i skolan inskrefs man hos
gubben S—m, som var rektor i Storskolan: en
kärngubbe i vetande, »allvarlig som döden och domen»,
med nedre läppen något utskjutande, hvilket gaf
honom ett strängare utseende än han med sitt verkligt
goda hjertelag kanske sjelf önskat att besitta. Respekt
hade han imellertid med sig och ordning höll han i
skolan, så det pep efter.

Han läste i fjerde klassen, biträdd vissa dagar i
veckan af en så kallad konrektor. Något fusk hos
pojkarne under rektorns läsetimmar tordes ingen
försöka, helst han hade för sed att åtminstone hvad det
geografiska beträffade, uppkalla ynglingarne i
kathedern för att låta dem på kartan göra reda för sitt
kunskapsförrád. Och mången torde minnas, lmru det
smakade, då gubben Jonas någon gång fann sig
föranlåten att med ett visst imponerande målföre säga:
»gå och sätt dig, du kan ingenting!» Det kändes
genom merg och ben, och man var glad att komma ur,
skuggan af hans romerska näsa. Hans son Per
Erik hade, trots respekten, uppsnappat gubbens
skrifna och af honom sjelf gjorda öfversättning af
Sallustius, och i all tysthet lät han sina vänner få en och
annan behöflig vink, huru ett svårare ställe borde
rätteligen förstås, ehuru man, för att ej väcka
misstanka, noga aktade sig att komma fram med gubbens
egna och vackra ordställningar.

Rektorn, som hade sitt hus i närheten af skolan,
bjöd ofta skolungdomen till sig, der de roade sig med
dans och musik, och der det till och med vankades
punsch. Annars var det en vara, till hvars
åtnjutande man fick någon sällsynt gång smyga sig till
bakvägen på någon anspråkslös källare, der man visste
att man ej äfventyrade ett möte med någon af lärarne,
om hvilka man hade sig bekant, att de endast brukade
besöka de större och förnämare förfriskningslokalerna.

Likvisst inträffade med den, som skrifver detta,
att han som gymnasist, i sällskap med tvänue andra
kamrater mötte helt oförmodadt sjelfva lektorn i
grekiskan, den hederlige gubben L—hl, klädd i
himmelsblå bombasinstulubb med stor skinnkrage, just i
dörren till en af stadens källare, derifrån gubben en
vacker månskensafton utträdde.

»Herrarne ämna sig in, ser jag», yttrade gubben,
då vi litet småflata gjorde våra gymnastiska bockar.
»Ja! Det är ej något ondt i det», tillade han
godmodigt och fortsatte sin väg, lemnande oss i den högsta
förtjusning öfver så mycken sokratisk visdom, som vi
tyckte uppenbara sig i hans sätt att bemöta oss i vår
oförmodadt iråkade, högst generade ställning. Det var
som ett högre väsen plötsligt visat sig och som
försvann lika hastigt, under det den ljusblå tulubben
förekom oss som ett stycke af himmelens sky, hvaraf
hans guddom var omsluten.

Klockan 6 på morgonen ringdes i skolklockan,
som satt i sin kopparskorsten på taket af skolhuset.
Denna befattning besörjdes turvis af herrar
gymnasister i nedre afdelningen. De som ej hade handlag
för denna gren af konsten, fingo anlita någon
hjelpsam kamrat, som gjorde tjensten och hade öfningen
inne. Ringningen måste verkställas ordentligt, ty vid
minsta fel i takten, fick ringaren vidkännas en
ganska handgriplig tillrättavisning af någon bland
herrarne i de högre regionerna.

Klockan half sju gjordes bön, så väl i skolan som
i gymnasium, hvarefter lektionerna fortgingo till kl.
9, då man hade en hel timmas frukostlof. Sedan
lästes från 10 till 12 på middagen och från 3 till 6
eftermiddagen, då äfvenledes klasserna samlades till
aftonbön.

I skolan hade gossarne, utom sitt hufvudbry för
lexorna, äfven sina hushållsgöromål. De skulle
nämligen turvis hvarje onsdags och lördagseftermiddag
sjelfve sopa och städa klasserna samt rengöra
ljuskronorna, som voro af trä och alltid illa belamrade
med ljustalg och smuts. Det var ett Augiasstall i
smått; och det försäkrar jag, i värre rök och damm
stod aldrig Karl XII. Ved till eldning efter
sopningen fick hvar och en bära hemifrån eller dra på en
kälke, då det var före: och ve den, som ej hade
snyggt och pyntadt till påföljande läsdagar.

Skulle man hinna med sina lexor, fick man knåpa
sig upp fyratiden på morgnarne, och sällan fick man
lägga sig före tio eller elfva på qvällarna. Man
pluggade i synnerhet latin bittida och sent. Om man var
alldrig så sömnig, så hjelpte det ej. Man måste ha
i sig ett bestämdt mått, beräknadt efter lärarnes
omåttliga pretentioner. O! Om jag då hade haft vännen
Ridderstad till hands, så skulle jag nog hållit mig
vaken och deklamerat för vederbörande:

»Pojken man pluggar från morgon till qväll med glosor och lexor,
Tråkad i förtid ut, själens friskhet förgår.
Mycket man offra må åt kunskapens träd, det är billigt;
Offra ej framtiden dock, offra ej ungdomen sjelf!
Gossens krafter, som blommans blad, äro svaga och fina:
Villigt andas de in solljus och värme och luft.
Nöjes du icke dermed, dig akta, ej skrid öfver måttan!
Stärka dem, det är en pligt, bryta dem, det är ett brott.»

Det var som en naturlag, att ungdomen, så snart
tiden medgaf, skulle roa sig i fria luften. Under
vintern, då väldiga snömassor sällan fattades,
uppkastades stora fästningar, då ofta blodiga strider
utkämpades; och det var icke rådligt för någon att passera
under sjelfva drabbningarne och kulregnet.

Skridskoåkning var ett favoritnöje, äfvensom
kälkåkning och skidlöpning. Det fanns äfven ett slags
skridskor, som kallades gatlöpare och voro nära en
aln långa, med släta jern utan rand, hvarmed
pojkarne brukade åka på de islupna gatorna och i
backarna, hvaraf staden hade och kanske har ännu ett
godt förråd. Ett särdeles nöje var att narra någon
skolpilt, som var nykommen, att gå in i boden till en
gammal, knarrig hökare vid namn Lindstedt och fråga
efter och be att få se på gatlöpare, då man ofta fick
se lilla gubben i sin gröna kaschett med en
torrfiskknippa eller dylikt i högsta hugg förfölja den narrade
och uppskrämde pojken långt ut på gatan och ropa:
»Jag skall ge dig din sakramenskade lymmel för
gatlöpare», hvarvid kamraterne, som narrat pojken och
nu stodo på lur i grannskapet, icke hade minst
roligt.

Det var icke ovanligt att se lärarne sjelfve
äfvensom andra af stadens embets- och tjenstegubbar taga
sig en kälkmotion i den så kallade stadsbacken, der
mången kullerbytta vände upp och ned på magistrar,
landssekterare, rådmän och kanslister under mycken
munterhet och gamman.

Någon gång under vintern, anställde gymnasisterne
och några af de äldre bland skolgossarne ett slags
karnavalståg genom stadens gator. Man valde då en
vacker månskensqväll, då man fick se påfvar och
kungar, Bonaparte och hinhåle, oxar och åsnor, galande
tuppar och grymtande fyrfotingar, lappar och
hottentotter, musikanter af alla slag, fiolspelare och
lurblåsare, trumslagare, pipare och triangelpinglare. Hela
staden var i rörelse. Trappor och plank voro
belamrade med skådelystna, som voro utgångna för att
beundra det mer eller mindre snillrika i kostymeringen.
Detta oskyldiga nöje var särdeles omtyckt utaf
stadsboarne, hvilka också gåfvo sin belåtenhet tillkänna
genom skallande bravorop och handklappningar.

En annan rolighet af mindre oskyldig
beskaffenhet var också denna tiden på modet, men som
försiggick endast under de mörkare vinterqvällarne,
såsom i sjelfva verket hörande till mörksens gerningar.
Det var de brukliga slagsmålen emellan gymnasister
och gesäller, hvilka ständigt åsågo hvarandra som
hund och katt under ett evigt hån och spe om
dagarna, som skulle återgäldas medelst blodiga
drabbningar om nätterna. De hade också till följd en
mängd blånader och besynnerligt omformade och i
alla regnbågens färger kolorerade näsor.

Ett nöje af mera oskyldig art var äfven att, då
det led åt vårsidan, gå ut till någon by i
grannskapet och äta ägg. Man slog sig tillsammans några
stycken och fotade af, företrädesvis till Grådeå by, en
fjerdedels mil från staden, der man beställde kalaset, och
under väntan på dess tillredning slog man boll eller
roade sig med att hoppa öfver käpp eller också öfver
hvarandra, hvilket kallades att hoppa bock. Bordet
var snart serveradt. Smör och bröd och ett eller par
vanliga mjölktråg, upprågade med ägg samt bunkar
med god gräddmjölk, utgjorde anrättningen, hvilken
med otrolig hastighet försvann från det finskurade
bordet. Derofvanpå dracks kaffe, hvarefter kalaset
betaltes med några få skilling till mans och återtåget
företogs under sång och munterhet.

Att gå på styltor var äfven ett mycket omtyckt
nöje. Man kunde stundom få se styltgångare på
styltor, som voro hela tre alnar höga från fotklossarna
till marken; och för att komma upp på dem fanns
ingen annan utväg än att söka sig något lågt tak
eller dylikt, hvarifrån man kunde ge sig af på sin
äfventyrliga vandring.

De stadsboar, som hade råd att hålla informatorer
för sina söner, valde dem företrädesvis bland de
gymnasister, som voro från Norr- och Vesterbotten,
liksom de gamle Romarne togo sina augurer helst från
Fesole, som lär ha varit eller är någon liten stad i
Toskanska landet. En informator hade allting fritt
och 50 à 100 rdr i lön, samt fick vanligen till
julklapp en kardus Gefle vapen af patronen, ett västtyg
af frun och ett guldvirkadt urband af dottern i
huset, om det fanns en sådan. Att få en hygglig
informator i huset var en mycket glädjande företeelse,
och kunde han spela fiol eller klaver, så var han
guddomlig.

Undervisningen i Gymnasium är ej mycket att
säga om. Latin och hebreiska pluggades med fart
och äfven med framgång, då lärarne i båda dessa
ämnen voro erkändt skicklige och utmärkte. I nästan
alla andra ämnen hade lärarne just ingen förmåga att
väcka hog och intresse. De lefvande språken
behandlades som en bisak och meddelades i små portioner,
en gång i veckan, såsom det syntes endast för att
det skunlle så vara.

Då man lyckligen blef intagen i första klassen af
Gymnasium, fick man hålla till godo benämningen
»kalfvar». I andra klassen hette man »oxar», i den
tredje och fjerde »korfvar» och »paltar». Dessa sista
benämningar framhviskades endast, emedan ingen
underordnad vågade uttala dem, så kärt det var hvar
och en att behålla armar och ben i behörigt skick.
Kalfvarne tilläto sig aldrig att på gatan gå förbi en
gymnasist i öfre afdelningarne utan att lyfta på hatten
eller lufvan. I annat fall hade morgondagen i sitt
sköte en hejdundrande örfil eller någon annan
knotig tillrättavisning.

En annan skyldighet ålåg äfven kalfvarne,
nämligen att klockan tre eller fyra på morgonen i tur
gå omkring i qvarteren och väcka de herrar
gymnasister, som derom gifvit befallning. Man måste
äfven, om så påfordrades, elda i deras kakelugnar och
stoppa deras morgonpipa. Mången gång fick man
derföre tala vackert vid brandvakten att bli väckt på
bestämd tid, för att ej möjligen komma att försumma
sig, ty då hade man icke något godt emottagande att
förvänta, när man kom upp på gymnasium.

Det som utgjorde glanspunkterna i stadens
nöjen, var de så kallade gymnasistbalerna, hvilka voro
tre till antalet och återkommo årligen punktligt på
sina bestämda tider: Marknadsbalen i oktober, då
höstterminen börjades och den vanliga höstmarknaden
inträffade; Fettisdagsbalen och Första majbalen. Alla tre
voro till anordningarne lika, ehuru Fettisdagsbalen
ansågs som den förnämsta och var också den roligaste
och alltid mest besökt i anseende till det präktiga
vinterföre, som då vanligen erbjöd sig, och som
utlockade landtherrskaperna från när och fjerran att
infinna sig. Från bruk och prestgårdar inströmmade
gamla och unga, danslystna och skådelystna.
Officerare från Jemtland, hvilka rest ned från fjellen för
att ta sig en sväng med Ångermanlands fagra
döttrar, hvimlade dagarne förut på gatorna i sina grå
kappor och svarta hundskinnsmössor och väckte de
angenämaste känslor och förhoppningar hos stadens
unga damer, hvilkas uppfinningsgåfva betydligt ökades
vid anordningen af balkostymerna, hvarmed man här
och der i fönstren kunde se att de voro sysselsatta.

Till balarrangörer och värdar utsagos af
gymnasisterne tvänne dansante och sällskapsvane kamrater,
åt hvilkas unga krafter hela bördan af det ganska
magtpåliggande bestyret broderligt och välvilligt
anförtroddes. Listor kringskickades i staden till fäder
och icke fäder till anteckning, alltid med en fin
urskilning att icke gräddan skulle bli för mycket
utspädd, eller tillställningen få någon bismak af någon
allt för lågställd borgarhalt. Entréen, som kostade
två riksdaler, betaltes af herrarne. Damerna bjödos,
äfvensom några honoratiores, såsom landshöfdingen,
biskoppen och lärarne vid läroverket m. fl.

Balen anställdes i Skolhusets s. k. festivitetssal, en
lokal af kolossala dimensioner, prydd med fem
kristallkronor, tvänne byster af konung Karl den fjortonde
och kronprinsen Oskar, samt en katheder vid ena
väggen, utsirad med rika ornamenter i guld och hvitt
med tvänne bronzerade Sfinxer, liggande en på
hvardera sidan på sina upphöjda och ornerade
fotställningar, hvilka, om man vred en liten smula på den
löst liggande sfinxen, hade en fördjupning i midten,
som begagnades med fördel af de mera hemmastadde
att vid baltillfallen gömma sina mössor, för att ha
dem på ett säkert ställe. Likväl var det ofta efter
balens slut en ganska svårlöst gåta, att under sfinxen,
i den hoppackade samlingen, få reda på sin
hufvudbonad.

Inga sidorum funnos till balsalen. Endast öfver
farstun voro de så kallade konsistorierummen för
tillfället upplåtna, dels till kapprum och dels för äldre
herrar, som ville spela och röka, då både spelbord
och brädspel voro rangerade och hvarken Gefle
Vapen eller lerpipor saknades. Här kunde man till och
med få sig ett glas punsch, om man särskildt vände
sig till gymnasievaktmästaren, som bodde på stället
och hade serveringen om hand. Annars hörde ej
några spirituosa till dagens traktering. Hvar och en
fick särskildt bestå sig sjelf och äfven andra, om man
så önskade. Att man gerna mellan danserna gick
den teologiska vägen in i konsistorium, hehöfver jag
ej nämna. De som afsågo någon mera frihet,
förfogade sig ännu en trappa upp på vinden, der den
vänlige gymnasievaktmästaren eiler pedellen hade sina
boningsrum, och der man mera ogeneradt kunde njuta
af Bacchi ljufva safter och dra en och annan liten
förtjusande rök. Denna lokal begagnades mest af dem,
som icke dansade.

Vid dörren i salen var musikläktaren, en
träställning, omklädd med mörkrödt kläde och upplyst af
talgljus. I kronor och lampetter bestods det vaxljus.
Musiken, som utfördes af gymnasister, bestod af fiol,
basfiol, flöjt och trumma. Som det fanns goda lärare
i musik i staden, så voro många bland ungdomen
deruti mycket skickliga och försigkomna.

Sedan thé var kringburet, öppnades balen af båda
värdarne, som i en långdragen angläs förde någon af
de högstuppsattes fruar eller döttrar. Sedan kom den
efterlängtade valsen; och det ansågs för ett
ovanligt danspar som stod ut med tre hvarf kring den
ofantliga salen. Kadrilj och vals omvexlade derefter
med få hvilostunder. I anseende till salens storlek
arrangerades två eller tre kadriljer. Det var en lust
att se en god dansör med de äfventyrligaste
battemanger skutta i höjden, så att man nästan tviflade
på hans jordiska återkomst. Det var tidens sed att
ha sina ben i ordning och i godt skick, då det var
fråga om att dansa. Man skämdes att dansa illa,
och derför såg man sällan någon som gjorde det.

Officerarne i Jemtlands jägaruniform med de små
förgylda jägarhornen i de gröna frackskörten togo
sig väl ut i kadriljen och voro goda dansörer. En
flicka, som fick dansa med en löjtnant, kunde icke
dölja att hon var i sjunde himlen, och mången
gammal fru, som ännu lefver, har de Hernösandska
gymnasistbalerna att tacka för den husliga trefnad eller
vantrefnad, som hon sedan fått upplefva.

Den civila baldrägten för kavaljererne bestod af
skor med bandrosor, svarta redgarnstrumpor, tåstötta
med kalliko, svart eller blå frack med dito benklädcr,
mångrosiga västar med ett slags genombrutna och
förgylda hängknappar, hvit halsduk med framstående
fadermördare och som knöts baktill, så att den satt
alldeles slät framtill. Fracken var med långa skört med
kort lif, ju kortare, dess bättre, med knapparne högt
på ryggen och så bredt emellan som möjligt. Var
det blå frack, så skulle de blanka knapparne framtill
sitta mycket tätt tillsammans. Hängde en kulört
sidennäsduk i bakfickan, så var det ännu fullständigare.
Någon enda sprätt kunde man se med hvita
handskar, men kambric-vantar voro de vanligaste för både
herrar och damer. Var det möjligt, skulle herrarnes
hår vara tillknådadt à la Karl Johan. Det var
ingenting ovanligt att se herrar qvällen före baldagen gå
till kojs med hufvudet öfversålladt af papiljotter och
inknutet i en blå och hvit näsduk, i brist af
nattmössa.

Omkring klockan elfva inträdde ett längre, och
äfven efterlängtadt uppehåll i dansen. Man började
litet hvar känna sig sugande. Supén var enkel.
Vaktmästare och jungfrur kommo inbärandes med väldiga
brickor upprågade med smörgåsar, dels på
knäckebröd, dels på limpa och hvetebröd, i mindre och större
formater med olikartade tillbehör af ost, salt kött eller
oxstek. Damer och kavaljerer försedde sig nu i största
hast efter tycke och smak. Man åt så mycket man
behagade, och det såg rätt egendomligt ut, då ett par
hundra menniskor, alla med smörgåsar, vandrade
omkring i salen under den största munterhet och
belåtenhet, mumsande, konverserande och kurtiserande.
Ett glas svagdricka eller öl, en kopp buljong eller
chokolad afslutade anrättningen. Någon snapps eller
andra spirituosa vankades icke, så att »nemo saltat
sobrius» fann här ingen tillämpning. Icke heller kunde
man säga med Bellman: »tockna baler gör’ vår ruin»;
ty det var nöjet och icke öfverflödiga och kostbara
anrättningar, som afsågs vid dessa baltillställningar.

Handskar och vantar drogos på igen. Valsen på
maten spelades upp: det var den s. k.
inklinationsdansen, som nu i svindlande fart beskref en lysande
bana kring salen och satte myror i hufvudet på
muttrar och tanter, hvilka med oupphörligt vridande
nackar och uppmärksamma blickar följde de
förbisväfvande paren.

På eftermidnatten serverades kaffe och sällan
slutades balen före klockan sex på morgonkulan, då
äfvenledes kaffe kringbjöds.

Dagen derpå var allmänt skollof, och vid
middagstiden såg man grupper af herrar och damer, som
sammanträffat för att, enligt öfverenskommelse på
balen, göra en promenad utom tullen och bereda sig en
behöflig vederqvickelse i den rena och friska
vinterluften, samt upplifva minnet af gårdagens nöje och
tilldragelser. Ett yrväder, som möjligen kunde
inträffa, gjorde intet undantag eller afbrott i
promenaden. Den gick för sig lika bra i lappskor och
väderhufvor.

 Ny Illustrerad Tidning
Elias Sehlstedt
1860-talets verk
Elias Sehlstedts Sånger och Visor