Boken om vårt land/Kapitel 145
Johan III:s son Sigismund var mera polack än svensk. 
Han härstammade genom sin moder Katarina från det 
polska konungahuset, uppfostrades i den katolska läran 
och valdes till konung i det katolska Polen. Efter sin 
faders död blev han tillika konung i det luterska Sverge. 
Det var icke lätt att regera två riken, som stridde om 
herraväldet, och två folk, som bekände en olika tro. Svens 
karna kunde alldeles icke lida, att deras konung bodde i 
Polen och besökte dem i sällskap med munkar och 
främlingar. Dåliga rådgivare intalade konungen, att ingen 
behövde hålla sina löften mot kättare, varför han bröt 
sina löften och ville införa katolska läran i Sverge. Då 
blev där tvedräkt, då blev där krig. Gustav Vasas yngste
son, hertig Karl av Södermanland, konungens 
farbroder, var lika djärv t)ch klok, som Sigismund var envis och 
trög. Hertig Karl blev riksföreståndare och lät på 
Uppsala möte år 1593 förklara luterska läran för rikets och 
folkets enda tro. 

Den tiden var Klas Fleming, herre till Svidja, konung 
Sigismunds hövding i Finland. Han kallades 
Svidje-Klas, och hans fiender gåvo honom tillnamnet Sotnäsa, 
emedan han var grov till sina seder;- men annars var han 
en hjälte i kraft och trogen sin konung. Han aktade icke 
hertigens bud, utan skrev till honom, att ändock riket nu 
hade flere herrar, kände han endast en, nämligen konung 
Sigismundus. Fleming höll en rustad krigshär, fastän 
landet nu hade fred, och ålade bönderna att underhålla 
krigsfolket. 

Däröver uppstod knot. Bönderna i Österbotten voro 
fria jordägare och ömtåliga om sin frihet. De hade av 
konung Johan befriats från inkvartering och klagade nu, 
att medan bonden tröskade, satt den lata ryttaren på 
tröskeln till rian och väntade att fylla sin tomma säck. 
Hertig Karl lät då uppmana bönderna att försvara sig 
själva. En helgdag i oktober år 1596 var ett slagsmål vid 
Storkyro kyrka och en ryttare blev ihjälslagen. Då 
samlade sig bönderna, överföllo krigsfolket och plundrade 
konungens tjänstemän. Upproret utbredde sig hastigt 
över Österbotten, Savolaks och norra Tavastland. 
Bönderna valde till sin anförare en bonde från Hmola vid 
namn Jakob Ilkka och tågade till Satakunta, där de 
lägrade sig vid Nokia gård. Deras avsikt var att överallt 
plundra adelsgårdarna, fördriva krigsfolket och utropa 
hertig Karl till konung. 

Klas Fleming samlade sin här och överraskade 
bönderna vid Nokia, medan de firade julhelgen. Hkka flydde, 
bönderna flydde, många blevo nedgjorda, andra 
tillfånga-togosoch halshöggos. Kort därefter blev även Ilkka 
fången och avrättad i Ilmola jämte andra av böndernas 
anförare. Nu samlades bönderna till ett ting vid Pedersöre 
kyrka och beslöto, att en man från varje gård skulle gå ut 
att försvara landet. Därefter lade de sig i försåt för 
konungens fogde, som reste kring landet, fängslade honom
och nedsköto vakten med sina pilar. Upproret bröt åter 
löst; en ny bondehär samlade sig i Ilmola. Folkets raseri 
Var så stort, att fångna ryttare nedstoppades i vakar i 
isen och kvinnorna slogo dem med ämbaren i huvudet. 
Det var en ond tid och grymhet på båda sidor. 

Mitt i februari månad år 1597 red Klas Fleming med 
sina ryttare upp till Österbotten, fann bönderna lägrade i 
Ilmola och erbjöd dem nåd, om de ville underkasta sig 
konungens vilja. Bönderna, som förlitade sig på sitt stora 
antal och några små kanoner, svarade trotsigt nej. Då 
anföllos de av ryttarna och ledo ett stort nederlag. Många 
nedhöggos eller dränktes och därefter gick en sträng dom 
över hela landet. Ingen man i Finland var då så fruktad 
och så hatad som den väldiga Klas Fleming. Men Gud 
hade utmätt hans bana. Knappt 10 veckor efter Ilmola 
slag dog Klas Fleming plötsligt under en resa i Pojo 
socken. Det vidskepliga folket trodde, att han blivit 
förgjord av Österbottens trollkarlar. 

Boken om vårt land