Kejsarens nya kläder
För många år sedan levde en kejsare, som tyckte så
ofantligt mycket om vackra nya kläder, att han gav ut alla sina
penningar för att bli riktigt fin och grann. Han brydde sig
icke om sina soldater, brydde sig icke om teatern eller att
åka omkring på promenaderna för annat än att få visa sina nya
kläder. Han hade en rock för var timme på dagen, och
liksom man säger om en kung: han är i rådet, så sade man alltid
här: kejsaren är i garderoben.

I den stora staden, där han bodde, gick det mycket muntert
till; var dag ditkommo många främlingar, och en dag kommo
två bedragare. De gåvo sig ut för att vara vävare och sade,
att de kunde väva det vackraste tyg, som läte tänka sig. Ej
nog med att färgerna och mönstret vore någonting ovanligt
vackert; de kläder, som syddes av tyget, hade även den
underbara egenskapen, att de voro osynliga för varje människa,
som vore oduglig i sitt ämbete eller också vore otillåtligt dum.

— Det vore ju ena präktiga kläder, tänkte kejsaren. Då
jag hade dem på mig, skulle jag kunna upptäcka, vilka män
i mitt rike inte duga för det ämbete de innehava, och så skulle
jag kunna skilja de kloka från de dumma; ja, det tyget
måste genast vävas åt mig. Och så gav han de två
bedragarne mycket penningar på hand, för att de skulle börja sitt
arbete.

De satte också upp två vävstolar och låtsade, som de
arbetade, men de hade icke det ringaste på vävstolen. De
begärde oupphörligt det finaste silke och det präktigaste guld;
men detta stoppade de i sin egen ficka och arbetade med
de tomma vävstolarna, och det till långt in på nätterna.

— Nu skulle jag ändå bra gärna vilja veta, huru långt de kommit
med tyget, tänkte kejsaren; men han var riktigt litet underlig till mods, då han
tänkte på, att den som var dum eller illa passade för sitt
ämbete icke kunde se det. För sig själv trodde han väl ej att han
behövde vara orolig, men ville dock först skicka någon för att
se till, huru det förhölle sig. Var enda människa i staden visste,
vilken sällsam kraft tyget hade, och var och en önskade se,
huru dålig eller dum hans granne var.

— Jag vill sända min gamle, redlige minister bort till
vävarne, tänkte kejsaren; han kan bäst se, huru tyget tar
sig ut, ty han har förstånd, och ingen sköter sitt ämbete bättre
än han.

Nu gick den gamle, hederlige ministern in i salen, där de
båda bedragarne sutto och arbetade med de tomma
vävstolarna. Åh, Gud bevare oss! tänkte den gamle ministern och
spärrade upp ögonen. Jag kan ju inte se någonting! Men
det sade han icke.

De båda bedragarne bådo honom vara så god och stiga
närmare och frågade, om det icke vore ett vackert mönster och
sköna färger. Med det samma pekade de på den tomma vävstolen,
och den stackars gamle ministern fortfor att spärra upp
ögonen, men kunde icke se någonting, ty där fanns ingenting.
Herre Gud! tänkte han, skulle jag vara dum? Det har jag
aldrig trott, och det bör ingen människa få veta. Skulle jag
inte duga att sköta mitt ämbete? Nej, det går inte an, att
jag säger, att jag inte kan se tyget.

— Nå, ni säger ingenting, sade den ene, som vävde.

— Åh, det är vackert, alldeles utomordentligt vackert! sade
den gamle ministern och tittade genom sina glasögon. Vilket
mönster och vilka färger! Ja, jag skall säga kejsaren, att det
särdeles behagar mig.

— Nå, det gläder oss, sade de båda vävarne, och nu
nämde de färgerna och det sällsamma mönstret vid namn.
Den gamle ministern hörde noga på, så att han skulle kunna
säga det samma, då han kom hem till kejsaren, och det
gjorde han.

Nu begärde bedragarne mera penningar, mera silke och guld,
som de skulle begagna till vävnaden. Alltsammans stoppade
de i sina egna fickor, och i väven kom icke en tråd; men
de fortforo som förut att väva på den tomma vävstolen.

Kejsaren sände snart en annan hederlig ämbetsman dit för
att se, huru det ginge med väven och om tyget snart vore
färdigt. Det gick honom på samma sätt som ministern: han
såg och såg, men som där icke fanns annat än de tomma
vävstolarna, kunde han ingenting se.

— Ja, är det inte ett vackert tyg? sade de båda
bedragarne och visade och förklarade det vackra mönstret, som
alls icke fanns till.

— Dum är jag inte, tänkte mannen. Det är således mitt
goda ämbete, jag inte duger till? Det var då verkligen eget!
Men det bör man inte låta någon märka. Och så prisade han
tyget, som han icke såg, och förklarade dem sin förtjusning
över de vackra färgerna och det präktiga mönstret. Ja, det
är riktigt utsökt vackert, sade han till kejsaren.

Alla människor i staden talade om det präktiga tyget.

Nu ville kejsaren själv se det, medan det ännu var i
vävstolen. Med en hel skara utmärkta män, bland dem de två
gamla, hederliga ämbetsmännen, som förut hade varit där,
gick han till de båda listiga bedragarne, som nu vävde av alla
krafter, men utan både ränning och inslag.

— Ja, är det inte magnifikt? sade de båda hederliga
ämbetsmännen. Täckes ers majestät se, vilket mönster, vilka
färger! Och så pekade de på den tomma vävstolen, ty de
trodde, att de andra nog kunde se tyget.

— Vad vill det här säga! tänkte kejsaren. Jag ser
ingenting, det är ju förskräckligt! Är jag dum? Duger jag inte
till att vara kejsare? Det var det förfärligaste, som kunde
arrivera mig! — Åh, det är mycket vackert! sade kejsaren.
Det har mitt allerhögsta bifall. Och han nickade belåten och
betraktade den tomma vävstolen; ty han ville icke säga, att
han ingenting kunde se. Hela sviten, som han hade med sig,
såg och såg, men såg ändå icke mera än alla de andra;
emellertid sade de, liksom kejsaren: Åh, det är mycket vackert! och
rådde honom att kläda sig i detta nya präktiga tyg första
gången vid den stora procession, som snart skulle äga rum.
— Det är magnifikt, ypperligt, charmant! gick det från mun
till mun, och allesammans voro de så innerligt nöjda därmed.
Kejsaren gav vardera av bedragarne ett riddarkors att hänga
i knapphålet samt titel av vävjunkare.

Hela natten före den förmiddag, då processionen skulle äga
rum, sutto bedragarne uppe och hade över sexton ljus tända.
Folk kunde se, att de hade brått med att få kejsarens nya
kläder färdiga. De låtsade, som de togo tyget ur vävstolen,
de klippte i luften med stora saxar, de sydde med synål utan
tråd och sade slutligen: Se så, nu äro kläderna färdiga!

Kejsaren kom själv dit med sina förnämsta kavaljerer, och
de båda bedragarne lyfte ena armen i vädret, som om de
hållit i något, och sade: Här äro benkläderna! här är rocken!
här är manteln! och så vidare. De äro lätta som
spindelväv! Man skulle kunna tro, att man inte hade någonting på
kroppen; men däri ligger just dygden hos dessa kläder.

— Ja! sade alla kavaljererne; men de kunde ingenting se,
ty där fanns icke något.

— Skulle nu ers kejserliga majestät allernådigst täckas taga
av sig sina kläder, så skola vi kläda på er de nya där borta
framför den stora spegeln, sade bedragarne.

Kejsaren tog av sig alla sina kläder, och bedragarne låtsade,
som de gåvo honom plagg efter plagg av de nya, som skulle
vara sydda; de togo honom om livet och liksom bundo
fast något: detta var släpet, och kejsaren vred och vände sig
framför spegeln.

— Gud, vad det kläder väl! Vad det sitter utmärkt!
sade de allesammans. Vilket mönster! vilka färger! Det
är en kostbar dräkt!

Tronhimmeln, som skall bäras över ers majestät i
processionen, väntar där utanför! anmälde överceremonimästaren.

— Ja, jag är ju i ordning! sade kejsaren. Sitter det inte
bra? Och så vände han sig ännu en gång framför spegeln, för
att det skulle se ut, som om han riktigt betraktade sin ståt.

Kammarherrarne, som skulle bära släpet, famlade med
händerna ut åt golvet, som om de tagit upp släpet, och gingo
och höllo händerna i luften; ty de tordes icke låta märka,
att de ingenting kunde se.

Och så gick kejsaren i processionen under den vackra
tronhimmeln, och alla människor på gatan och i fönstren sade: Gud, vad
kejsarens nya kläder äro makalösa! Vilket vackert släp han
har på manteln! Så utmärkt det sitter! Ingen ville låta
märka, att han ingenting såg; ty då hade han ju icke dugt
för sitt ämbete eller ock varit mycket dum. Inga av
kejsarens kläder hade gjort en sådan lycka.

— Men han har ju ingenting på sig! sade ett litet barn.

— Herre Gud, hör bara den oskyldiges röst! sade fadern;
och den ene viskade till den andre, vad barnet hade sagt.

— Han har ingenting på sig, är det ett litet barn som
säger; han har ingenting på sig!

— Han har ju ingenting på sig! ropade slutligen allt folket;
och det kröp i kejsaren, ty han tyckte, att de hade rätt; men
han tänkte som så: Nu måste jag hålla god min till
processionens slut. Och så höll han sig ännu rakare, och
kammarherrarne gingo och buro på släpet, som alls icke fanns.

Hans Christian Andersen
Sagor
1830-talets verk
1870-talets verk