Ordnar
<div class="layout2" style="text-align:justify">

.

Vi mena icke dessa Ordnar, som Regenten utdelar,
dels för att uppmuntra och belöna förtjensten, dels,
och kanske oftare, för att vid thronen sammanlänka
individer, hvilka genom sin ställning i samhället på ett
eller annat sätt kunna vara, om ej thronens stöd,
åtminstone dess prydnad. Dessa, så länge förståndet ej ännu
hunnit till den mognad att det helt och hållet kan
lösrycka sig från fördomen eller fåfängan, kunna
försvaras, emedan de icke allenast äro högst oskyldiga
plantor på monarkiens område, utan äfven högst
välgörande till sina frukter, nemligen så länge de med
försigtighet och noggrannhet vårdas och omhägnas. — Vi
mena dessa ordnar som, under formen af sociella
samfund, hvilande på en mysteriös grund, skilja en Stats
medlemmar i flera afdelningar, utan att på något sätt
förringa deras medborgerliga förhållande till det
samhälle, hvaruti de lefva och verka. Vi veta att en och
annan af dessa leder sin källa från längst försvunna
tider, då det yttre förtrycket nödgade personer af de
mest motstridiga karakterer sluta sig tillsamman; för
att genom inre band betrygga sin verksamhet och
således bilda en kraft mot det yttre våldet. De voro i
början välgörenhetsanstalter, lämpade efter tidens vanor,
och det gagn de gjorde menskligheten förtjenar
efterverldens tacksamhet och beundran; men småningom
antogo de en politisk färg, började, om ej just sjelfve
ingripa i det allmänna, likväl såsom verktyg dertill
begagnas än af Regenterna, än af vissa partier. Den
fond, vare sig af fysisk eller moralisk kraft, de samlat,
drog till sig, liksom i en brännpunkt, de mäktiges
blickar; nu började intrigerna tränga in på
mysteriernas område, och det dröjde icke länge förrän de föllo
och många af dem gingo förlorade, icke allenast till sina
syftemål, utan äfven till sin existens.

FrimurareOrden framstår såsom  ett märkvärdigt
exempel på en dylik association, med den skillnaden
likväl, den i alla tider med en orubblig konseqvens
fasthållits vid de gamla formerna, som gjort att den
gått temligen torrskodd ur alla de yttre hvälfningarna.
Den har derigenom vunnit både ett moraliskt och
ekonomiskt oberoende, och således kunnat åstadkomma
mycket gagneligt för det allmänna, hvartill vi en
följande artikel än ytterligare skola komma. Men det
gifves äfven andra Ordnar, som, ehuru till
verkningskretsen betydligt mindre än den nyssnämde, likväl i många
afseenden förtjena en gillande uppmärksamhet. Den
grund, hvarpå de hvila, är hufvudsakligast
societetslifvet och erbjuder just genom de olika former eller
ceremonier, hvarunder den framställer sig, en mängd
förströelser, som, när man eftersinnar deras oskyldiga
tendens, icke äro så att gyckla med, som man tror.
Vi hafva sett personer, som trott sig böra le åt dessa
former och ceremonier, ganska väl trifvas i deras krets,
hvilket tyckes bevisa, att något i dem måste finnas,
som, ehuru för mången oförklarligt, likväl lämpar sig
efter menniskors föreställningar och tycken. Att
derföre med benämningen »ordensvurmeri» betitla dessa
sysselsättningar är så mycket mer orättvist, som man
vet att, utom det oskyldiga umgänget personer emellan
de skänka, fattigmedlen vid hvarje ordenssammankomst
genom medlemmarnes sammanskott få en tillökning, som
på året icke är så obetydlig. Kunna dessa Ordnar på
ett eller annat sätt bidraga till sina medlemmars
bildning, antingen indirekt genom att draga dem från
mindre ädla sysselsättningar, eller direkt, såsom en viss
orden här i Hufvudstaden, genom att framställa
historiska taflor af vissa för fosterlandsvännen dyrbara
tidsåldrar och minnen, så framstå fördelarna af dem i desto
klarare dager. Hvad dessa och dylika små samfunds
förhållande till det stora samhället beträffar, skulle man
kunna likna dem vid dessa små bäckar, som,
smygande sig ur den stora flodens famn, slingra sig genom
fälten. Åskådaren ler åt deras lekande språng, deras
barnsliga sorl, men af de blommor, som bekransa deras
bräddar märker han, att de ej förgäfves hafva framilat,
och att deras framfart, långt ifrån att skada floden
som ohämmad fullföljer sin stora bana, tvertom
bidrager att befrukta de smärre nejder, den gemensamma
modern ej hunnit eller gjort sig tid att besöka. Att
det så är, skola vi, med iakttagande af all aktsamhet
med det ömtåliga och grannlaga, söka utveckla genom
att visa i hvad mån Ordnarne stå till det hela och de
frukter, som genom deras ömsesidiga vexelverkan äro
att hämta; och kan denna artikel tjena dertill som en
inledning.

Freja
August Blanche