Farbror Mårten mot Mamsell Lind
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Farbror Mårten mot Mamsell Lind.

I Göthen, en af Göteborgs tidningar, stod för
den 20:de af nästlidne månad en lång ramsa af ovilja
och tadel mot Mamsell Lind och beröm och smicker
till Fru Enbom. Vi kände genast igen samma
konstdomare, som sistlidne höst i Stockholmsbladet fäktade
för samma sak, nemligen Farbror Mårten i lebensgrösse,
denne väldige, d. v. s. icke oväldige, kämpe, som på
samma gång han på politikens valplats kämpar för det
nya mot det gamla, på konstens territorium söker höja
det gamla med alla dess brister öfver det nyas hufvud,
denne ovanlige karakteristiker, som icke en gång för
sitt nya »Bidrag» kan glömma sitt gamla. Hör hur han
i Göthen bedömmer Mamsell Lind och Fru Enbom.

Mamsell Lind »går icke längre ner, än till D och
icke högre upp än till B, är ytterst svag i
mellantonerna och har blott 3 rena, klara och vackra toner i
höjden» — »att kunna göra fioriturer och konstigheter, har
ingen mindre än hon uppfyllt, ty af alla vid Teatern
anställda personer; äger hon i aldraminsta grad denna
förmåga» — »dertill är hennes figur liten och hvarken
ansigte eller hållning äger det aldraminsta inbjudande»
— och hvad hennes känsla beträffar, så »gifvas många,
som känna alldeles ingenting vid Mamsell Linds spel
och sång mer än de ofvan uppgifna bristerna» — och
att »publiken alls icke lockas af Mamsell Lind, ty om
ej pjesen fyller huset, gör hon det aldrig, i trots af
tidningarnas beröm &c-»

Fru Enbom är deremot »den största, bästa och
fullständigaste röst, vår Teater äger, och troligen en af
de bästa någon Europeisk skådeplats kan framvisa, och
likväl, tillägger han, är hon ingenting emot det
beprisade underverket.»

»Ingen vet bättre hvar skon eller toffeln klämmer
än den som har honom», säger ett gammalt godt
ordspråk, och så måtte äfven Farbror Mårten med sitt
goda och ljusa hufvud hafva tänkt, när han framklämde
ofvanstående försök att upphöja Fru Enbom på
Mamsell Linds bekostnad. Att mot detta Farbrors mot den
unga utmärkta artisten riktade insidiösa anfall göra
några vederlägpningar, anse vi fullkomligt öfverflödigt
här i Stockholm, och hvad Götheborg beträffar, hafva
vi redan dragit försorg om, att Farbror Mårten
derstädes fått sin tillbörliga näpst. Men i händelse det
skulle roa läsaren att se, huruledes en, som vid
»Mamsell Linds spel och sång känner alldeles ingenting mer
än hennes brister», ser ut och bär sig åt, så vill jag
framställa följande, äfven af oss i Götheborgs
Handelstidning införda, scen:

Farbror Mårten sitter i salongen. Pjesen har
börjat. Mamsell Lind inträder och sjunger. Publikens
lika väl förtjenta, som stormande bifallsrop emottaga
henne och följa henne från scenen. Farbror delar ej
samma känslor. Han klappar ej, ty han sitter med
händerna fastlimmade under hakan och funderar — förut
på Stockholmsbladet, och nu på Göthen. Han stampar
ej, ty han vet på hvilken fot han står. Hans blick är
mörk, som Drottning Blankas, när hon blandade giftet
i guldbägarn. Hans ansigte grått; som en
uniformsfrack från Gustaf den IV:s tid. —

Men, »hast du mir geschen», Fru Enbom inträder.
Farbror rätar upp halsen, vrider den först omkring åt
alla håll med en lätthet, som om den vore lös, och sätter
sedan ett stort mikroskop för ögonen, för att ha sitt
ideal midt under näsan på sig. Hon sjunger; —
Farbrors öron utvidga sig till tvenne de väldigaste kuber.
Hon löper skalan uppåt; — Farbror löper med hufvudet
ända upp till ljuskronan. Hon löper skalan nedåt; —
Farbror stannar med blicken på hennes tåspetsar. Hon
sjunger finaln; — Farbror rustar sig i ordning, ty här
känner dess betydelse. Hon slutar — —

Han sätter kikarn mellan tänder
Och lyfter upp de blanka händer.
I början klappar han allen;
Se'n hjelpes han af sina ben.
De vidtbekanta »stöflor» röras,
Så att det vidt kring salu månad' höras.
Ett djuplagt »bravo!» nu tilltus,
Ty han har stor respekt för bas.
Hans panna, som i myrbad, lackar;
Hans stöflor mista sina klackar;
Hans hand, så filad och så nött,
Blir af det bultande ej trött,
Och i hans blick står ljuft i grönska:
»Hon lemnar öfrigt ej att önska.»

Så ungefär bär sig en Fru Enboms beundrare åt.
Mot detta hafva vi visserligen icke så mycket att
anmärka, tv hvar och en må hafva rättighet att vara svag
för sitt och må gerna hafva sin smak; men att Farbror
icke kan förena denna beundran för Fru Enbom med
ett rättvist erkännande af Mamsell Linds talang, röjer
först, att Teatern nu som alltid är hans svaga sida, och
sedan att Farbror icke anser sig för god att befrämja
den mindre konstnärns intrig mot den större, samt
slutligen, att han, då tillfället dertill vägras honom här
på orten, icke anser det oförenligt med sitt ridderliga
sinne att göra det på ett ställe, der möjligtvis inga
försvarare mot hans insidiösa anfall kunna finnas. Vi
råda derföre Farbror, att taga sitt pick och pack med
sig, och begifva sig ut kring Europa och göra en af
dess bästa röster känd öfverallt, samt slutligen
återkomma med det »beprisade underverket.»

Freja
August Blanche
Teater
Jenny Lind
Wilhelmina Enbom