Veteranen (1841)
}Underlig jag blir till sinnes, 
när jag drager mig till minnes 
äfventyrena, 
och det gamla lägerlifvet, 
som jag länge öfvergifvit, 
och kampanjerna.

Ja mitt enda öga gråter 
blod, när jag i tanken åter 
skådar bussarna, 
som så lejonmodigt höllo 
stånd i striden, tills de föllo 
För granaterna. 

Och mitt torra, murkna hjerta 
remna vill af idel smärta 
vid hågkomsterna 
af de ströfvande Fransyska 
lätta trupperna och Tyska 
marodörerna.
 
Hu! som afgrundsandar rände 
de kring gårdarna, och tände 
eld i knutarna; 
tills, som fordom i Gomorrha, 
lågan spred sig i de torra 
timmerstockarna.
 
Guld och silfver, allt de knepo; 
men vi uti flykten grepo 
från dem bytena; 
och dem ärligt vedergällde, 
att de lågo der som fällde 
strå om höstarna.

Allt såg rysligt ut och öde, 
husen brände, männen döde 
på askhögarna, 
uti bojor gubbar smidde, 
skändade bland liken qvidde 
nakna qvinnorna.

Merendels vi hade vakten 
i den farligaste trakten, 
midt i passena; 
dock, hur knäfveln än det skedde, 
grenadiererna sig redde 
bra ur spelena.
 
Och så länge som vi hade 
mjöl i påsarna, vi lade 
an på skälmarna, 
som för våra kulor stöpo, 
liksom björnar, når de kröpo 
fram ur snårena; 

Men när ändtligen på krutet 
ände blef, det led mot slutet: 
med patronerna, 
vi med spetsarna dem mötte 
lustigt eller nederstötte 
dem med kolfvarna. 

Liksom skyttar gammal vana 
ha i konsten till att spana 
opp räfkrokarna; 
så de feta herrgårdsköken 
kände vi igen på röken 
ur skorstenarna. 

Der vi mådde som baroner, 
åto stoppade kalkoner, 
som på fatena 
dryga, som patroner lågo, 
och nedlåtande oss sågo 
stinnt i ögona.
 
Som i öknen förr det rara 
Manna, regnade nu bara 
läckerbitarna, 
sjuskinnsgröt, och vin att doppa'n 
i, som fiskar uti soppan, 
summo klimparna! 

Ifrån kökspojken och spettet 
rycktes gåsen, så att fettet 
dröp på glöderna 
och der smältes bort i mörjan, 
liksom modet gör i början 
Af bataljerna.
 
Smordt och halfstekt, späckadt, smyckadt 
med persilja, sönderstyckadt, 
fylldt med flottiga 
pommes des rouges till innanmätet, 
låg det fattiga belätet 
i tornistrarna. 

Fullt opp hade vi att dricka 
äkta Bier, och till att sticka 
bums i halsarna 
färska bullar, till sallaten 
sockersirap, och på maten 
kognacs-suparna.
 
Utaf hjertans grund förtärde 
vi också hvad Gud beskärde 
knecktemagarna, 
sofvo, rumlade, och skötte 
helsan, drucko om, och blötte 
kronpersedlarna. 

In i pressarna vi klefvo 
öfver barrieren, och drefvo 
ut bondtupparna; 
och sig sjelf den dåren skyllde, 
som ej nach Belieben fyllde 
kopparflaskorna.
 
Flickor hade vi en skara 
utaf några hundra, bara 
uti byarna; 
men hvar söndag hela raden 
utaf jungfrur kom från staden 
till qvarterena.
 
Kyssar, som pistolskott, smällde 
i hvar vrå, försåt vi ställde 
för sötungarna: 
och som hökarna, vi slogo 
ned på dufvorna, och drogo 
dem i snarorna!
 
Ja, vid ljus af vax, med vekar 
utaf silke, dans och lekar 
räckte nätterna 
om, till dess att dagen skämde 
nöjet bort, reveljen skrämde 
från oss tärnorna. 

Ringa blef mitt gage i freden; 
ej jag nändes slita heden 
ut med sulorna; 
och, min själ, jag rådde för'et; 
men på kneken kom humöret 
och lifskrafterna! 
 
Derför gamle grenadieren 
afsked tog, och gick ur hären; 
på strapatserna 
nu han stoppar lädersnuggan 
lugnt, och valkar tobakstuggan 
mellan tänderna!

Gustaf Lorentz Sommelius
Freja