Hwad är en Tidningsredaktör?
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Hwad är en Tidningsredaktör?

En Tidningsredaktör är en Konung med oinskränkt
makt. Den plumpammande pennan är hans spira,
bläckhornet hans riksäpple; och hans thron hvarje plats, der
han hvilar sina ledamöter, i afsigt att förkunna verlden
sina rådslag. Egenkärleken är hans favorit, af hvilken
han icke så sällan föres bakom ljuset; samvetet hans
hofnarr, som får säga hvad den vill, utan att Majestätet
fäster särdeles vigt dervid. Vid första rörelse hos
massan, prenumeranterne, befaller han en chock, griper dess
öfvertygelse, sätter den antingen på vatten och bröd
eller på fästning, Nekar folket honom underhåll; dör han
som ett Bi, hvars gadd man bortryckt; men han är
lyckligare än vanliga kungar, ty ögonblicket är hans efterver!d.

En Tidningsredaktör är en bagargesäll. Allt
dammar, jäser och pöser omkring honom. Han knådar
degen, naggar kakan, gör den aptitlig för ögat på magens
bekostnad. Hvad han förfärdigar, slukas af alla och
glömmes af alla. Sjelf blir han blek, förlorar aptiten,
blir hes af mjöldamm och vandrar merendels skefbent
sin bana.

En Tidningsredakiör är en sotare. Han sitter med
temligen snygga kläder på tidens skorsten, tittar
oförskräckt ned i den svarta pipan, skriker först rätt
duktigt, för att väcka Allmänhetens uppmärksamhet, och
begifver sig slutligen ner i djupet, skrapar och viskar.
När han fulländat sotningen och står svart som en korp
i spiseln, draga sig alla undan för honom, af fruktan att
blifva besölade af det sot, de sjelfva genom egna
bränder förorsakat. Nu är ban isynnerhet de menlösa
barnens buse, men får knappt så mycket som han kan
skölja ner sotet i halsen med. Han ses öfver axeln för
sitt handtverks skull; men blir det skorstenseld, är det
han som får betala plikten.

En Tidningsredaktör är en skräddare. Sjelf skär
han till i växten som en karl och klandrar alla som
drifva samma yrke, föregifvande sig hålla jagt efter
fuskare. Hvad han i den bästa afsigt likväl tillskär, sys
ofta så slarfvigt ihop, att det spricker upp igen. I
mening att taga fläckarna ur gammalt kläde, pressar han
icke sällan så in dem; att de snart outtagliga
framkomma igen, Han tager betalt för kanfas, foder och
stoppning, om de finnas eller ej. Han sätter guld på
byxorna, fastän de ej tillhöra honom. Är han »liten», låter
han pruta med sig till och med på förtjenstens
bekostnad; är han »stor», tillåter han det ej, om han än
aldrig så plumpt tillhugger. När han blir gammal,
tränges han undan af yngre medbröder, så framt han ej har
råd lägga sig till verkgesäller.

En Tidningsredaktör är en skomakare. På hans
hylla finnas läster, som, allt efter omständigheterna, gå
både åt höger och venster, Han begagnar oftast samma
läster till olika slags skodon. Öfver honom svära alla,
som hafva ömtåliga fötter, inväxta naglar och liktornar
eller gå snedt på skodonen. »Han biter i lädret och
grinar i vädret och värre ser han ut.»

En Tidningsredaktör är en fiskare. Han kastar ut
räfven, utan att bekymra sig om vattnet är klart eller
grumligt. Masken från skräphögen, sockerskorpan eller
spyflugan begagnar han till bete, allt efter som det
nappar till. Ofta sätter han en mindre fisk på kroken, för
att fånga en större. Af fångsten äter ban först upp det
färskaste och bästa och skyndar att för god betalning
utminutera det öfriga, lycklig om han är den första i
hamnen. Fruktar han att det färska kan skämmas bort,
inröker han, salar, soltorkar eller lutar det allt efter
vederbörandes smak. Ofta blir han ett rof för det
vådliga element, hvarpå han färdas, och blifver då sjelf
fiskarnas föda.

En Tidningsredaktör är en kock. Han lägger lök
på laxen, fläsk i kåln och klimpar i soppan. Han
bultar oxköttet, späckar orren och fyller gåsbröstet. Han
bär socker i mun och pratar persilja. Allt smörjer han,
allt läppjar han på, bränner icke sällan sina fingrar och
sin tunga, bryter äggskalet och skalar potatisen, utan att
klippa af naglarna. Utan at bekymra sig om han sjelf
är okammad eller oborstad, tillagar han, med ett ord,
alla slags prydliga och välsmakande rätter, både förrätter
och oförrätter. Derföre hör den, som är kråsmage,
aldrig se på, hur de tillagas. Hängande näsan öfver
allt, har han ingen egen smak, och ofta får han
soppskålen het nog öfver sitt eget hufvud.

En Tidningsredaktör går med en Camera optica,
för att roa den nyfikna Allmänheten.  I Cameran vwvisas
föremålen alltid upp- och nedvända.

En Tidningsredaktör är en grofsmed. »Han smider
medan jernet är varmt.» Ofta slår han ringarna kring
hjulen så hårdt, att ekar och lötar brista, och ju flera
skrufvar blifva lösa i samhällsvagnen, desto större
förtjenster har han.

Han är ock en klensmed. För att hopsvessa ett
enda brustet fjederblad, låter han ofta hela vagnskorgen raka
mot gatan, utan att tänka på understödja densamma.

Han är ock en vagnmakare. Han hugger vanligtvis
i träd, nb, när han ej tar vilse och hugger i sten, då
han kallas för stenhuggare.

En Tidningsredaktör är perukmakare. Han gläder
sig öfverhufvud taget åt alla hufvuden, de hårbeväxta så
väl som skalliga; åt de förra, för att få hårdraga dem —
åt de sednare för att få göra peruker.

Han är handlande. Han pratar för varan och
vädjar till massans sympatier, och ju oftare han får dra in
staten och cedera bonis, desto mer välmående blifver han.

En Tidningsredaktör år jordbrukare. Han sveder
och bränner ett land, för att deraf förskaffa sig ymniga
skördar.  Sällan nöjd med hvad som är, klagar han
under regndagarna öfver brist på solsken, och, när detta
inträder, öfver brist på regn. Han talar stort om
ingrepp i äganderätten, men slår sjelf ganska gerna på
annans ångsteg och plöjer icke sällan med en annans kalf,

Slutligen är en Tidningsredaktör äfven dödgräfvare.
Han gräfver så länge gropar åt andra, till dess han sjelf
faller deruti, så framt han ej är af sådan betydenhet att
han måste komma i murad graf.

Nu frågas: är det roligt att vara Tidningsredaktör,
eller, annorlunda uttryckt, »har jag roligt, herr Magister?»
och svaras med det gamla ordspråket: »Den som tagit
Hin i båten, får också draga honom i land.»

Freja
August Blanche