Boken om vårt land/Kapitel 104
På Kaukoniemis dimmiga udde vid havsstranden 
uppväxte hos sin moder sagornas älskling, den unge och sköne
hjälten Lemminkäinen, som även kallas Ahti (sjöguden),
Saarelainen (öbon) och Kaukomieli (den fjärran längtande).
Han närde sig med fisk och blev en ståtlig, rödlätt yngling
med svart hår, ypperligt huvud och kraftig arm. Men hans
lynne var såsom havets vågor, ostadigt, lättsinnigt, 
övermodigt, och därigenom råkade han i många äventyr, som
icke alltid voro en man och en hjälte värdiga.

På Saari, den namnlösa ön, bodde vid den tiden en
skön jungfru vid namn Kyllikki, vars hårdhet mot alla
friare var så vida bekant, att det berättades, huru solen,
månen och stjärnan förgäves friat till henne för sina söner.
Ryktet om allt detta kom till Lemminkäinen. Han föresatte
sig, tvärt emot sin moders råd, att vinna den stolta flickan
till maka och begav sig på färd till den namnlösa ön.

Början var icke den bästa. Lemminkäinen ankom till
Saari och körde omkull med sin släde i porten. Gäckande
yttrade Saaris flickor, att en sådan hjälte kunde dansa med
kalvarna. Lemminkäinen tog dem på orden och gick i vall
med hjordarna. Men hans håg stod till Kyllikki, han slet
för hennes skull hundra par skor och nötte ut hundra par
åror. Den stolta Saarijungfrun försmådde hans kärlek.
När hon malat upp hela sin handkvarn, när hon avnött sin
mortelstöt ända till handtaget, då, men icke förr, ville hon
bliva hans hustru.

Någon tid därefter dansade Saaris ungdom på ängen
vid stranden. Då åkte Lemminkäinen med sin ystra fåle in
på lekplatsen och bortrövade Kyllikki. Hon bad, hon hotade;
slutligen lät hon blidka sig. Han svor att ej mera draga i
krig, och hon svor att ej mera gå till dans i byn. Så 
hemförde Lemminkäinen sin unga maka; de mottogos vänligt
av modern och levde en tid lyckligt på Kaukoniemi.

En gång dröjde Lemminkäinen länge borta på jakt. Tiden
blev Kyllikki lång, och hon gick att leka med byns ungdom.
Ainikki, den pratsamma systern, kunde ej tiga därmed, och
Lemminkäinen blev vid sin hemkomst högeligen vred.
”Moder”, sade han, ”red mig en badstuga: Kyllikki har 
brutit sin ed, och jag vill färdas till Pohjola och söka mig där
en annan hustru. Tag du min borste, och icke förrän du ser
blod drypa därur, har din son fått banesår.”

Förgäves grät Kyllikki, förgäves bad och varnade
modern. Lemminkäinen påtog sin starka rustning, hängde
vid sidan sitt skarpa svärd och glömde ej att uttala de 
mäktiga trollord, som skydda mot fiender. Ett enda glömde han:
det var ordet mot ormbett. Stolt av sin vishet visslade
han fram en häst ur snåret och åkte till Pohjola. Där hörde
han sång och spel i den stora stugan. Driftigt trädde han in
och sjöng själv så väldigt, att gnistor flögo ur hans päls,
Pohjolas hjältar förskingrades och dess bästa sångare fingo
stenar i halsen. En enda skonades för sin uselhets skull, och
det var den blinda herden från Ulappala. Men en sådan
skymf kunde herden icke förgäta: han gick bort och lade sig i
försåt vid Tuonis älv.

Boken om vårt land