Boken om vårt land/Kapitel 41
Bergen i Finland äro liksom skapade för ett stadigt, 
allvarsamt folk. De sträva icke högt mot himmelen; de 
stupa sällan i bråda branter; de breda sig hellre ut i hällar 
och giva en fast grund att bygga på. 

Här i landet bestå de flesta berg av det, som man i 
dagligt tal kallar gråsten. Den vanligaste gråstenen eller 
graniten är en blandning av tre olika stenarter, nämligen 
fält-spat, kvarts och glimmer. Fältspaten igenkännes därpå, 
att den bry tes i släta ytor, kvartsen är glasaktig och så 
hård, att den gnistrar mot stål, och glimmern har den 
egenskapen, att den lätt låter klyva sig till tunna blad eller 
fjäll. När glimmern blivit bränd eller legat länge i 
vattnet eller luften, blir den ofta skimrande som guld, och 
mången, som hittar sådant kattguld i sanden eller i bergen, tror, 
att han funnit verkligt guld. 

Gnejsen består av samma stenarter som graniten, men 
den innehåller mera glimmerfjäll, vilka alla ligga i samma 
riktning, varför stenen visar en omväxling av mörkare 
och ljusare strimmor och mycket lättare låter klyva sig i 
en riktning än i de övriga. Ännu lättare klyver sig 
glim-merskiffern, som består endast av glimmer och kvarts. Då 
den är finkornig och lagom mjuk, kan den begagnas till 
brynstenar, med vilka man vässer liar. Denna stenart är 
vanligen mörkgrå. Även gnejsen är oftast grå med 
ljusare ådror. Graniten är vit, ljusgrå eller rödaktig. 

Graniten är hårdare än de flesta andra stenarter och 
kan få en mycket vacker glans, när den slipas och poleras. 
Den begagnas till grundvalar, hägnader, gravvårdar och 
stundom även till byggnader. Flere gamla kyrkor, flere 
magasin, ladugårdar och även vackra hus i 
huvudstaden äro uppförda av granitblock. Ty här finnes graniten i
överflöd, men i Ryssland är den så sällsynt, att vanliga 
gatstenar införas dit med skepp likasom andra 
handelsvaror. 

Vid södra kusten, några mil väster om Viborg, inskjuter 
en liten havsvik, som kallas Vironlahti, Estviken, och här 
är en by vid namn Pytterlaks (Pyterlahti). När Rysslands 
kejsare Peter den store byggde sin nya huvudstad 
Petersburg, behövde han mycket sten, och sten fanns icke där i 
närheten. Vid den tiden hade ryssarna nyss erövrat 
Viborgs län, och då fann kejsaren bekvämast att låta bryta 
granit vid finska kusten. På detta sätt uppstod 
granitbrottet vid Pytterlaks. Under loppet av mer än 
hundrafemtio år har man nu släpat ofantliga stenmassor härifrån, 
och ändock har man endast lösbrutit en ringa del av de 
kringliggande bergen. Så stenrikt är dock det fattiga 
Finland. 

Pytterlaks granit är grovkornig och består mest av 
mörk, köttröd fältspat, en mindre del grå kvarts och något 
litet svart glimmer. De väldiga stenblock, som här 
sprängas eller utkilas, inlastas därefter på fartyg och föras till 
utlandet, där de användas till kyrkor, kanalbyggnader, 
bryggor och annat. Petersburgs största kyrka, 
Isaks-kyrkan, uppbäres på tre sidor av dubbla rader 17 meter 
höga granitpelare från Pytterlaks. Men störst, 
praktfullast och ryktbarast av alla här utkilade stenblock är den 
stenpelare, som år 1831 upprestes utanför Vinterpalatset i 
Petersburg till minne av kejsar Alexander I. Denna pelare 
är över 25 meter hög och 4 meter tjock; dess fot är 6 meter 
i fyrkant. I 18 månader arbetade 275 man på pelarens 
uthuggning, och en dyr brygga måste enkom byggas för 
att transportera den ombord på fartyget. När den var 
uppställd, hade den kostat mer än 600,000 mark i vårt mynt. 

År 1847 bände sig, att ett fartyg, lastat med stenblock, 
förliste i Estviken. Alltsedan dess höjer sig där en ny 
klippa över vattenytan. Det är det till Petersburg ämnade 
stenblocket, som ej kunnat upptagas. 

På senare tider har man även brutit mycket granit ur 
Drottningberget i Hangö stad. Hangögraniten är till 
färgen brunröd och finkornigare än graniten från Pytterlaks. 
Många stenblock hava i Hangö huggits och slipats till grav-
vårdar, pelare eller till minnesvårdar över namnkunniga 
män. Härifrån har man hämtat det vackra granitblock, 
på vilket kejsar Alexander II:s, Finlands välgörares, staty 
på Senatstorget i Helsingfors blivit uppställd. 

Också i närheten av Viborg och Sordavala samt vid 
Nystad och i Kalajoki bryter man stora mängder grå och 
röd granit, som bl. a. föres ända till England. 

Boken om vårt land