Jubelfestkantaten


Kantat vid jubelfest-promotionen i Uppsala den 6 september 1877. 

Kör.

Ur nattomhöljda tider 

emot ett mål, fördolt för dig, 

o mänsklighet, du skrider 

i sekler fram din ökenstig! 

Din dag är blott en strimma, 

som lyser blek och matt — 

se, framom henne dimma 

och bakom henne natt! 

Och släkten, där du tågar, 

i öknen segna ned, 

och bävande du frågar: 

allsmäktige, vart bär min led?

I jordens syner röjes, 

att allt här nere ändligt är; 

och då till himlen höjes 

din forskarblick, du spanar där, 

att solars banor stäckas, 

och världar gå i kvav, 

och stjärnsystemer släckas 

i eterns djupa hav. 

Du hörer röster ropa: 

allt är förgängelse, 

och tid och rum tillhopa 

ett hemskt oändligt fängelse.

Recitativ.

Och dock, om du i tvivel sjunkit ner 

och dröjer dystert grubblande vid vägen, 

du griper åter ditt baner 

och bär det genom öknen oförvägen. 

Vad mer, om spejarblicken ser, 

hur bort från fästet tusen solar fejas? 

Vad mer, om stjärneskördar mejas 

som gyllne säd av tidens lie ner? 

Vad rätt du tänkt, vad du i kärlek vill, 

vad skönt du drömt, kan ej av tiden härjas, 

det är en skörd, som undan honom bärgas, 

ty den hör evighetens rike till. 

Gå fram, du mänsklighet! var glad, var tröst, 

ty du bär evigheten i ditt bröst.

Arioso.

Varje själ, som längtan bränner 

till vad ädelt är och sant, 

bär uti sitt djup och känner 

evighetens underpant. 

Blir vad själviskt är förgätet, 

blir inom dig gudsbelätet 

härligare danat ut 

genom släkte efter släkte, 

skall, hur långt än öknen räckte, 

du Jordanen nå till slut.

Kör.

Blir vad själviskt är förgätet, 

blir inom dig gudsbelätet 

härligare danat ut 

genom släkte efter släkte, 

skall, hur långt än öknen räckte, 

du Jordanen nå till slut.

Theologia.
(Exod. 17. I Kor. 10:4.)

Tvivlar du, att där i fjärran väntar ett förlovat land? 

Smäktar du av törst och dignar hopplös ned i hetan sand? 

Se, då manar Moses-staven vatten fram ur klippans häll — 

därför genom öknen framåt, mänsklighetens Israel! 

Staven har du än, som öppnar helga källan, där han slår; 

klippan — vilket himmelskt under! — följer dig, var än du går. 

Böj ditt knä vid hennes flöden, känn, hur hennes rena våg 

svalkar dig med underbara krafter för ditt vandringståg!

Juris prudentia.
(Exod. 19.)

Som för heta ökenvinden virvla moln av stoft och damm, 

så drev Israel från Horeb än i lösa skaror fram. 

Kan det tåget nå Jordanen, när ej ordning är däri? 

Se, då reser sig mot himlen blixtomstrålat Sinai! 

Berg och dälder återskalla åskans dån och lagens röst, 

och ett genljud svarar amen ur de häpna mänskobröst, 

och de lösa skaror växa, sedan rätten fått en tolk, 

växa till ett härligt rike, växa till ett heligt folk.

Medicina.
(Num. 21:6.)

Nu kring lagens tabernakel går ett enat folk sin ban, 

bryter genom svärd och lansar fram mot frihetens Jordan. 

Men vi blekna kämpeskaror? Varför sjönk baneret ned? 

Lömska feberormar smyga härjande i härens led. 

Var är räddning? Här är räddning! Se det tecken Herren gav, 

se, hur kopparormen glänser, slingrad om profetens stav! 

Och, som Israel går frälsat av den helande symbol, 

vandre friska, starka släkten fram mot mänsklighetens mål!

Philosophia.
(Exod. 13:21. Deut. 34)

Vandre visa sköna släkten mot det mål oss Herren satt! 

Men hur finna rätta vägen genom hägringar och natt? 

Se, en eldstod visar stråten, när han är av mörker skymd; 

det är tankens ljus, som lyser folket genom nattlig rymd. 

Se, i dagens kvalm framför oss drar en stod av skyar; men 

skyn är vävd av idealer, Herrens ande är i den. 

Siarn står på diktens Nebo, jublande från bergets kam: 

Salem, Salem ses i fjärran! Fram till fadershemmet, fram!

Poesi
Viktor Rydberg
1870-talets verk