Boken om vårt land/Kapitel 95
Långt innan Gud allsmäktig uppenbarat sin sanna
kunskap för människorna, hade han själv nedlagt en dunkel aning
i deras samveten. De sågo över sig himmelen med dess
åska och ljungeld, framför sig det vida havet och den gröna
jorden, runtomkring sig den beständiga omväxlingen av
dag och natt, vinter och sommar, liv och död. De kände
sig ringa och vanmäktiga, deras liv förgick som blomstren
på marken, och de sökte Gud för att trygga sig vid något
evigt, som icke var underkastat jordens växlingar.

Men de sökte Gud i den synliga världen och visste icke
i sin okunnighet, att Gud är en osynlig ande, som, allestädes
närvarande, uppenbarar sin kraft i naturen. Därav
förvillades deras ögon, och de sökte honom förgäves.
Finnarna trodde, att han fanns i den synliga himmelen, och
kallade honom Jumala (den gode). Emedan ålderdomen
hölls i stor vördnad, kallades himmelens Gud även Ukko,
den gamle. Han troddes styra molnens lopp, åskan, snön,
haglet och regnet. Honom kunde ingen motstå; molnen var
hans skjorta, blixten hans pil, och han sågs stundom vid
himlaranden, klädd i blå strumpor och brokiga skor.

Ukko — så trodde hedningarna — hade en hustru, Akka,
från vars korg biet hämtade honung. Solen, månen och
stjärnorna voro särskilda gudamakter, som hade unga, sköna
söner och döttrar: Päivätär, solens dotter, Kuutar,
månens dotter, Tähdetär, stjärnans dotter. En av
solens söner var Panu, eldsanden. Luonnottaret
voro naturens tre döttrar, som framalstrade järnet.
Luftens dotter, Ilmatar, bidrog till världens skapelse, men
vindens dotter, Tuulentytär, var en illa uppfostrad
flicka, som vävde dåliga skjortor. Sunnanvindens dotter,
Etelätär, gav regn i torka, och sommarens dotter,
Suvetar, vårdade boskap i skogen.

Vattnets gud hette Ahti och var en vördig gubbe med
långt skägg av sjögräs. Han bodde i en klippgrotta, Ahtola,
och hade omätliga skatter, dem han rövat av sjöfarande och
sällan gav tillbaka. Hans hustru var den givmilda
Vellamo, klädd i en blå mössa, sävskjorta och kappa av skum.
De hade många sköna, men ostadiga barn, och vågens
dotter, Aallotar, brukade stundom på klippan kamma sitt
långa hår med silverborste.

Jordens mäktiga moder hette Maanemo och
anropades om rikliga skördar. Skogens behärskare var den gamla,
brunskäggiga Tapio med sin höga hatt av barr och sin
päls av granmossa. Hans boning var det vackra
Metsola, skogsgården, där Tapio hade tre konungaborgar och
en skattkammare, till vilken hans hustru Mielikki bar
guldnyckeln vid sidan. Henne bad jägaren om en lycklig
jakt, och såg han henne vresig, i fula, tarvliga kläder,
lyckades jakten illa; men såg han henne prydd med guldarmband
och pärlor, då var han säker om lycklig fångst. Ty alla
skogens djur voro Tapios boskapshjordar; han hade många
tjänare och vackra, väluppfostrade barn. Nyyrikki
högg märken i träden, att jägaren ej skulle gå vilse;
Tellervo ledde hem boskapen; Tuulikki bredde sin röda
silkesduk till en brygga över bäcken. Metsän piika,
skogens lilla tjänsteflicka, levde av idel honung och blåste
så ljuvligt sin flöjt, att Mielikki vaknade ur sin
morgonslummer och hörde jägarens böner.

I Hiitola, långt bland de öde bergen, bodde den
grymme Hiisi. Hela hans släkt var onda troll, han var
plågornas och förskräckelsernas konung, han kunde slipa de
skarpaste svärd. Under jorden, i Tuonela, var de dödas
rike, till vilket man färdades över nio hav. Dess
blodlystna konung var Tuoni, vars elaka hustru hjälpte sin
man att vakta de döda. Sönerna hade kopparfingrar,
döttrarna voro fula och ondsinta, men värst var den blinda
Loviatar, plågornas moder.

Utom dem funnos många andra både goda och onda
väsen, som stundom hjälpte, stundom skadade människorna.
I varje träd, varje berg, varje källa bodde en haltia
eller skyddsande; allt hade liv, hela naturen var uppfylld
av levande andar. Och så hade Gud allsmäktig i
hedningarnas föreställning liksom fallit sönder i många tusende
spillror, och varje sådan spillra av Gud var bunden vid
naturföremål.

Människans ande allena var fri. Den visa människan
kunde behärska naturen och besvärja gudarna genom ordets
makt. Hon kunde med sina läsningar (luvut) skapa
naturföremål eller förvandla dem till någonting annat. Hon
kunde nedkalla blixten, haglet, frosten, vattuflödet; hon
kunde framkalla sjukdomarna eller bortdriva dem. Till allt
sådant behövde hon veta tingens ursprung (synty), och
då var hon härskare över allting förutom döden, som hon
icke kunde besvärja, emedan hon icke visste hans ursprung.

I allt detta låg en skymt av den gudomliga sanningen.
Ty det finska folket har i alla tider begrundat höga ting och
älskat visheten, som det aktat högre än styrkan. Men det
behövde Guds uppenbarade ord för att finna den Gud,
som det så länge förgäves sökt.

Finnarnas hedniska gudstjänst var mycket enkel. De
hade heliga träd, heliga berg, heliga sjöar, heliga floder och
källor, även heliga djur, såsom t. ex. björnen. Man tror, att
de även hade avgudahus och avgudabilder. De tjänade
sina gudar med böner och offer, vilka förrättades av
husfadern, husmodern eller de visa bland folket. Jägaren
hängde renens horn i det heliga trädet. Fiskaren gav det
feta av fångsten, svedjebrukaren offrade svedens korn,
husmodern utspillde på jorden några droppar mjölk åt de
underjordiska (maahiset). Jägaren skar sig i tummen och
offrade i en myrstack dropparna av sitt blod åt Tapio.

Boken om vårt land