Boken om vårt land/Kapitel 120
Efter den helige Henriks död ledo de kristna i Finland 
hårt betryck. De hade skydd av Åbo slott med dess två 
låga torn och höga, nakna murar vid Aura ås mynning. 
Denna Finlands äldsta borg, som många gånger blivit 
härjad av eld och fiender, står kvar i denna dag, sådan 
den synes å bilden, och är så gammal, att ingen vet, när 
den blivit byggd. Man tror, att borgen blivit rest någon 
tid efter konung Eriks korståg till Finland. De finska 
hedningarna voro ännu mycket överlägsna till antalet och 
uppfyllda av hat mot den nya läran. De förstodo den icke, 
de ville försvara sin gamla tro. 

Många, som redan blivit döpta, avföllo från 
kristendomen. Hedningarna överföllo de kristna, företogo 
härjande strövtåg ända till Sverge och uppbrände den gamla, 
berömda staden Sigtuna. I Finland var nöd och ofrid; 
den första lilla staden Åbo, som uppstått i skydd av slottet, 
blev bränd av ryssar. Den andra finska biskopen, Rudolf, 
blev bortrövad av karelarna; den tredje biskopen, 
Folk-vinus, blev dödad. Då var det icke lätt att finna en herde 
och lärare för de arma kristna i Finland. 

Vidpass 50 år efter den helige Henrik skickades hit 
en biskop, som hette Tomas. Han var liksom Henrik 
född engelsman och hörde till de munkar, som kallades 
dominikaner eller svartbröder, emedan de buro svarta 
kåpor med repgördel om livet. Dessa munkar voro kända 

för sitt oförfärade mod, men tillika för en skoningslös 
grymhet mot alla, som icke ville underkasta sig påven i 
Rom. Sådan var även Tomas. 

Närmast stodo mot honom de hedniska tavasterna. 
De skyndade sig att sluta förbund med sina förra 
fiender, karelarna. Tillika fingo de hjälp av ryssarna, som 
väl voro kristna, men icke lydde påven i Rom. Det blev 
ett långvarigt, grymt och förhärjande krig. Hedningarna 
råkade i raseri, när deras heliga träd nedhöggos. Det 
berättas, att de ihjälslogo döpta barn, utstungo fångarnas 
ögon och tvungo kristna präster att springa kring träd, 
tills de nedföllo döda. Så hämnades våld med ogärningar, 
och kriget fördes länge med växlande lycka. 

Påven lät predika ett nytt korståg mot hedningarna,
och nya korshärar drogo år 1240 till floden Neva mot 
ryssarna, men blevo slagna av furst Alexander med 
tillnamnet Nevski, vilken ryssarna alltsedan dess dyrkat 
som helgon. 

Då begynte den kraftfulla biskop Tomas att tröttna. 
Plågad av samvetskval, begärde han av påven avsked 
från sitt biskopsämbete, reste till ett kloster på ön 
Gott-land och dog där i landsflykt år 1248. Han var en 
stats-klok man och en hjälte i kraft; men han sådde blåst och 
skördade storm. Han förstod icke Kristi kärlek, och hans 
verk föll i stoft. Hedningarna i Finland hade nu vunnit 
en nästan fullständig seger. Endast vid Åbo stred ännu 
en liten övergiven hop av de kristna för sin tro och sitt liv. 

Boken om vårt land