Boken om vårt land/Kapitel 40
Lärda män och naturforskare hava förgäves bemödat 
sig att utgrunda säkra regler för blivande väderskiften. 
Emellertid hör man gammalt folk omtala särskilda märken 
och tecken, som anses bebåda omväxling i väderleken. 

Väderlekstecknen kunna indelas i flere grupper. En 
grupp angår veckodagarna. Märken, som hänföra sig till
dem, sakna all betydelse. En annan grupp bilda de 
likaledes betydelselösa märkena rörande den blivande 
väderleken under de olika årstiderna och månaderna: »på snö-år 
följer rikt år»; »mars torr, april våt och maj kall fyller 
bondens lador all» o. dyl. En särskild grupp bilda de s. k. 
bemärkelsedagarna. Märkligast bland dem äro de 
frostfarliga »järnnätterna» io—12 juni, vidare den frosttid, som 
ofta inträder i början eller mitten av maj och då är 
synnerligen skadlig för växtligheten, samt »fruntimmer sveckan» 
den 19—26 juli, vilken med skäl är beryktad för ihållande 
regn. Detta beror därpå, att regntiden i hela mellersta och 
norra Europa infaller i juli och augusti. 

Flertalet av de omnämnda »tecknen» sakna all 
betydelse för bedömande av omslag i väderleken. Månskiften, 
månens upp- och nedstigande i djurkretsen, planeternas 
inbördes ställning (»mycket planeter i rörelse» i 
almanackan) äro ock betydelselösa såsom väderleksmärken. Men 
de tecken, som grunda sig på iakttagelser i naturen, främst 
ljusföreteelser på himmelen, hava ett ganska stort värde, 
varför även sjömän, fiskare och lantbrukare hysa stor 
tillit till dem. Bland sådana på luftens beskaffenhet 
tydande märken må nämnas följande. Vädret blir vackert, 
om stjärnorna tindra klart, eller om nymånens horn äro 
skarpa Däremot stundar fult väder och regn, då »solen 
bäddar under sig» (går ned i en molnbank), då »fjädermoln 
synas på klar himmel, spridda och vågiga», eller då 
himmelen överdrages med en tunn slöja av fjädermoln, i 
vilken »gårdar och ringar kring solen och månen» visa sig. 
Ofta hör man likväl sägas, att dessa märken icke slå in. 
Detta kommer därav, att väderleksföreteelserna äro 
invecklade och bero av många orsaker. 

Vill man bli en tillförlitlig väderspåman, bör man 
känna den samtliga väderleken i ett större område kring 
det land, i vilket man bor. I Helsingfors finnes en särskild 
inrättning (meteorologiska centralanstalten), där man gör 
väderleksiakttagdser. Genom telegrafen får man där 
kännedom om lufttrycket, luftvärmen, himmelens utseende, 
vindens riktning och styrka m. m. på en mängd orter i 
Europa. Dessa meddelanden införas med särskilda tecken på 
en karta. Sammanbinder man nu med en linje alla de or-
ter, där lufttrycket är lika, får man en s. k. isobar (linje för 
lika lufttryck). Dessa isobarer hava oftast utseende av 
slutna, cirkelformiga eller ovala linjer. Begränsa de ett 
område med lågt lufttryck, benämnes detta 
lufttrycksmini-mum, i motsatt fall, d. v. s. om lufttrycket är högt, 
luft-trycksmaximum. — Lufttrycksminima äro egentligen stora 
luftvirvlar eller oväder, som uppstå ute på Atlantiska 
havet och fortskrida därifrån i ostlig riktning över Europa, 
oftast över dess nordliga delar. De föra med sig mulen 
himmel och stor fuktighet samt åtföljas av starka vindar 
vilka kretsa runtomkring och inåt virveln motsols. Då ett 
sådant oväder nalkas, faller barometern, och vi se ofta på 
den klara himmelen i väster fina moln i form av strimmor 
eller fjädrar skjuta upp. De betäcka inom kort hela 
himmelen och tyckas sammangå i två på motsatta sidor av 
himlavalvet belägna punkter (»Noaks ark» eller »väderrot»). 

—	Kring ett lufttrycksmaximum kretsa vindarna medsols 
och utåt från mitten av det höga lufttrycket. Då är luften 
vanligen torr, himmelen molnfri, och barometern står högt. 
Ett lufttrycksmaximum medför om sommaren hetta, om 
vintern köld. 

Den meteorologiska anstalten har till uppgift att 
genom beräkningar och jämförelser mellan dagens 
väderleks-karta och de föregående dagarnas sluta sig till de 
förändringar, som äro sannolika. Vanligen visa sig dessa 
beräkningar riktiga blott för en dag eller på sin höjd för två 
dagar framåt. Även en enskild iakttagare, som ej har tili’ 
gång till en väderlekskarta, kan bli en rätt god spåman, 
om han har en barometer och lägger på minnet 
tillförlitliga märken av moln och dylikt, som bebåda 
väderleks-förändringar. 

Av stor vikt vore det att kunna förutsäga väderleken 
för en längre tid framåt. Under de sista tiderna har man 
sökt finna ett pålitligt märke, varav man kunde sluta sig 
till, om en stundande vinter skall bliva kall eller blid, om 
våren skall komma tidigt eller sent. Ett sådant märke 
tror man sig hava funnit i Atlantiska havets större eller 
mindre värme. Då Atlantens vatten redan i december är 
avgjort kallare än vanligt, blir vintern kall och våren 
sen; om det vid samma tid är avgjort varmare än vanligt,
blir vintern blid. Av vattnets värme i juli anser man sig 
kunna i någon mån sluta sig till väderleken i augusti och 
september, ehuru med mindre säkerhet. 

Boken om vårt land