Utkomna Skrifter
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Utkomna Skrifter.

I. , eller
: ”Dagens händelser
bedömde af en Landtman.”

iteln lockade Rec. att köpa och läsa denna skrift.
Rec. förmodade att deruti få se några nya erfarenheter
framlagda om det politiska och sociala
upplösningstillstånd, hvarmed samhället här i Sverige för närvarande
laborerar. I denna väntan fann Rec. sig dock
bedragen. Icke ens något nytt i allmänhet fann Rec. i
skriften; ehuru den derföre visst icke saknar värde och
intresse eller är författad utan grundlighet och talang.
Den sysselsätter sig i sjelfva verket endast med att på
nytt uppfriska och bevisa längesedan utredda och
afgjorda sanningar, eller den sig såkallande »liberala
pressens» helt och hållet negativa och upplösande
tendens, samt oppositionens ytlighet, deklamationsväsende
och fullkomliga brist på ihärdighet, plan, konseqvens
och praktiska grundsatser — sanningar, som, då med
oppositionen ej menas eller lärer kunna menas
annat än den enda opposition, hvilken här formligen
uppträdt och titulerat sig såsom sådan, eller f. d.
Riddarhusoppositionen samt dess organer inom pressen, icke
mera kunna vara underkastade tvifvelsmål eller
obekanta för någon; som följt och erinrar sig tidningen
Argi fleråriga strider och diskussioner med denna
opposition och den då såkallade »mouvements»-pressen.
Den uppfriskning, som närvarande skrift på ett lika
grundligt som originellt sätt gifver åt dessa
sanningar, skulle emellertid säkerligen vara utaf nytta,
i synnerhet vid den blifvande Riksdagen, då bland
många andra reformfrågor äfven pressens reform blir
en af hufvudfrågorna, i fall det ej redan vore så långt
kommet med den periodiska pressen här i Sverige,
likasom i flera andra länder, att någon verklig
förbättring af densamma knappt är möjlig eller står att
hoppas. Ehuru sann Författarens målning på det hela är
af den sig såkallande liberala pressens tillstånd och
karakter, hvarföre ock hans skrift i hög grad förtjenar
att läsas, så bör man likväl icke derföre föreställa sig,
att Författaren utredt och uppgifvit orsakerna till detta
tillstånd, och framför allt noga akta sig för att
öfverlemna sig åt de slutsatser, som Förf. derifrån söker att
insinuera.

I afseende på orsakerna till den sig
såkallande liberala oppositionspressens med rätta öfverklagade
ytlighet och helt och hållet negativa väsende, så ha
dessa hufvudsakligen sin grund uti helt och hållet
individuella förhållanden eller personligheten hos
utpifvarne af de såkallade stora tidningarna. Ty hvarföre
vilja ej utgifvarne af dessa tidningar med sig såsom
medarbetare associera personer med ett större mått af
kunskaper, med positiva, organiserande grundsatser,
med den erfarenhet och speciella insigt af
samhällsförhållanderna och deras sammanhang samt af det verkliga
tillståndet; att de förmå ingå detaljundersökningar samt
i de praktiska frågorna om sättet för grundsatsernas
tillämpning och reformernas utförande? Det är sannt,
att något öfverflöd på såbeskaffade personer visst icke
lärer finnas, men en och annan skulle dock troligen
kunna upptäckas, om utgifvarne af de stora, dagligen
utkommande tidningarna verkligen ville uppsöka dem
och ej tyckte, att allt är bra som det nu är, och att
deras Blad ej behöfva vara bättre.

Men det är de slutsatser, hvilka, som nämdt är,
Författaren ifrån sin målning af den liberala pressens
och oppositionens tillstånd vill insinuera, hvarför man
framför allt bör akta sig. Dessa slutsatser eller den
föreställning, som författaren med hela sin målning
synes vilja ingifva läsaren, är ingen annan än den,
att det är den liberala pressen, som vållat det
närvarande, olyckliga upplösningstillståndet. Ingen
föreställning skulle dock kunna vara mera oriktig eller orättvis.

Ty äfven i afseende på styrelsen gräller i fullaste
mått, och vida mer än i afseende på pressen, den
sanning, hvilken Författaren såsom titel ställt i spetsen
för sin skrift, eller att: upplösning icke är upplysning.
Och denna sanning kan ej undanskymmas eller
fördöljas, fastän författaren sökt att göra det med en
ensidighot så grof, att den betager hans skrift en stor
del om ej störste delen af dess värde. Författaren har
visserligen ej öppet uppträdt såsom styrelsens försvarare
eller loftalare, ty hvilken man, som äger något
medborgerligt anseende att förlora, eller som ej genom sin
ställning såsom Embetsman är dertill tvungen, skulle väl
nu mera kunna göra detta? — Men det synes alltför
tydligt af hela skriftens anläggning och framlyser äfven
på enskilta ställen, att det saldo, som författaren
påförer den liberala pressen i debet, är ämnadt att komma
styrelsen till godo i kredit samt lända till dess
urskuldande och försvar.

Om styrelsen utöfvat någon positif, sammanhållande
kraft, hvad hade väl den sig såkallande liberala
pressen med allt sitt negativa, upplösande och söndrande
väsende förmått uträtta? . Men styrelsen har
sjelf i första rummet framkallat det närvarande
upplösningstillståndet; den har sjelf slitit samhällsbanden,
den har sjelf varit revolutionär och med fulla händer
utsått anarki, söndring och egoism. Vid ett sådant
förhållande inom styrelsen har den liberala pressen,
genom sitt blott negativa sträfvande, visserligen kunnat
bidraga till upplösningen samt befordra och påskynda
denna och i så måtto på sitt håll understödja
styrelsen, men det är ock allt, som med fog kan läggas den till
last. För öfrigt har den revolutionära tendensen varit
lika omedveten hos den liberala pressen, som hos
styrelsen sjelf. Att påstå det den liberala pressen med
vett och vilja varit revolutionär eller önskat föranleda
en revolution, vore icke mindre orättvist än att påstå
det styrelsen sjelf med afsigt och medvetande velat
framkalla ett tillstånd af anarki och upplösning; den
»förskräckelse», som intog den liberala pressens organer i
somras, då anarkien visade sig på gatorna såsom
förebudet till en revolution, bevisar fullkomligt huru
oskyldig den är till en sådan beskyllning. Ändtligen är det
ock så mycket mera absurdt, att vilja gifva den
liberala pressen skulden för det närvarande
upplösningstillståndet, som detta var fullkomligen grundlagdt genom
styrelsens handlingssätt, åtgärder och karakter redan
före 1830, efter hvilken tidpunkt den sig såkallande
liberala oppositionspressen först räknar sin tillkomst.

II. .
Försök till en karakters- och sedemålning från
sista decenniet af adertonde århundradet, af K.
K—g. Förra Afdelvingen.

Att uppdraga en tafla af ett förflutet tidehvarfs
skaplynne, dess seder och rådande bildningsgrad
fordrar utan tvifvel icke allenast skarp blick i och
fullkomlig kännedom af detta tidehvarfs innersta väsende, utan
ock att lika troget hafva uppfattat sin egen samtids.
Ett motsatt förhållande gör att man, i stället för det
verkligt originella man af det förflutna velat afteckna,
råkar tag i dessa luftiga kopior, hvilka lika
individuella som opålitliga, gäckande draga tecknaren än åt ett, än
åt ett annat håll och försvåra för honom möjligheten af
att framställa sanningen i dess rätta kolorit. Utan att
man sjelf vill eller ens vet deraf, smyfrer partiskheten
för det ena eller andra sina skuggor öfver taflan,
emedan man ej förstått i tid uppdraga gränslinierna
emellan dem båda, hvilket händer desto lättare, ju närmare
man står de händelser man sökt teckna. Hvad de
längre aflägsna beträffar, har Romanen ett podt stöd i den
föregående historien, som redan, efter många strider,
justerat sina domar. Men bar ej historien hunnit
föregå med sitt afgörande utslag, utan storma ännu de
skiljda parti-elementerna emot hvarandra, då har
Romanförfattaren i sanning icke det lättaste att göra, om
han med någorlunda framgång skall kanna styra sin
kosa genom svallvågorna och nå det mål dit han
sträfvar. Författaren till ifrågavarande arbete, hvars första
del är af trycket utkommen har åtagit sig en icke lätt
sak i detta försök till en skildring af Gustaf den Tredje
och bans hof. Ännu torde det vara bra mycket
vågadt, att skapa en »Kunglig hjelte» till en »teaterhjelte»
och påstå att Gustaf den Tredje blott »på Rikssalen
och vid ordensprocessioner eller audienser» förstod att
»bevara kronans glans», och att således, på grund af
dessa förmodanden, göra den gröfsta lättsinnighet till
hufvuddraget i hans karakter, ew lättsinnighet, som af
en i lika hög grad grof vidskepelse endast, ehuru blott
ögonblickligt, förmådde qväfvas. Men hvilken mäktar
väl ännu bestämdt afgöra huruvida Författaren har rätt
eller orätt? Om vi för vår del ej kunna medgifva det
förra, bvem kan väl förmena en annan att bestrida det
sednare? — Hvad vi likväl, och som vi ha anledning
tro äfven andra måste medgifva, är att Författaren
mästerligt utvecklat sina åsigter; de må nu hafva gjort
sig gällande på sanningens bekostnad eller icke. Att
Författaren, hvars förmåga vi redan förut af flera
andra arbeten känna, i stil, diktion och fantasi lemnar,
under närvarande tid åtminstone i vårt  fädernesland,
få framför sig, torde väl ingen vilja bestrida, och
således för detta vårt yttrande tillvita oss någon grad af
partiskhet. Vi kanna väl ej ännu våga ett bestämdt
omdöme öfver detta arbete, då det ej ännu är
fullständigt, men tro oss göra läsaren ett nöje med att derutur
meddela början af dess första kapitel:

”Vi äga tvenne tidehvarf i Svenska Historien,
som särdeles väl erbjuda sig för en romantisk
behandling, der sjelfva verkligheten redan i icke ringa mån
ingår på romanens område. Dessa tidehvarf äro
Christinas och Gustaf III:s. Mellan bådas hof rådde utan
tvifvel ett obestridligt slägttycke, liksom ingen gerna
torde förneka själsfrändskapen emellan dessa begge
Svenska Regenter. Som qvinna hade troligen Gustaf
III blifvit en Christina; Christina, som man, en Gustaf
III. De äro båda uppenbarelser i olika kön af samma
karakter. Hos båda lättsinne, ädelmod, bildning, flärd,
älskvärdhet, svaghet så väl för det lysande i snille, 
som i fägring och börd. Hvad Latinet var i Christinas,
var Fransyskan i Gustafs tid, hofyens, diplomaternas,
belespriternas språk. Christina bröt derföre på Latin.
Gustaf på Fransyska. Den omständighet, hvari likväl
Gustaf III betydligen höjer sig öfver Christina, är ett
drag af verklig, om äfven någon gång falskt uppfattad,
fosterlandskärlek. Då Christina sökte att kring sig
bilda ett hof af lärde, för att låta sitt namn i
dedikationer skyldra på de första bladen af tidens vettenskapliga
mästerverk, sökte Gustaf att bilda en fosterländsk
litteratur, och till och med hans enskilta förkärlek för
Frankrikes språk måste stå tillbaka för detta högre,
allmännare syftemål. För öfrigt — finner man i begges
enskilta lif inom deras hof samma slösande, med
landets tillgångar nog disproportionerliga, prakt, samma
lysande banketter, samma brokiga, hvimlande,
hvarannan jagande divertissementer, samma mellan
ridderlighet och sjelfsvåld sväfvande umgängeston, samma
blixtrande qvickhet, samma högt uppdrifna bildning.
Vilja vi vidare utföra vår liknelse, saknar Gustaf III:s
Armfelt icke sin motbild i Christinas De la Gardie, och
Skördarnes odödlige skald, hvilken ett lynne, ovandt
att neka, måhända gjorde allt för mycket till hofpoët,
då det förmådde honom att på dylika, beställda
tillfällighetssaker nedlägga en förmåga, som var för rik, för
sällspord att så förslösas — Oxenstjerna bör icke finna
sig förnärmad af den jemförelse, som här temligen
otvunget erbjuder sig med den firade skalden inom
Christinas hof, med Stjernhjelm.»

Det är med en likartad känsla man genomläser de
diktningar af Oxenstjerna och Stjernhjelm, hvilka
nämde författare sammanskrifvit för de båda särskilta hofven,
vid hvilka de lefde. De äro i esthetiskt hänseende
onekligen de minst  skapelserna af tvenne
mästares händer. Ty hvarje så tillkommen produkt
bär gerna sina födelsefläckar med sig. Man igenkänner
skaldens hand, men icke hans snille; poesiens genius
är en förhärdad republikan; han låter sällan befalla sig
till hofvens gillen och de storas samqväm. Men både
Stjernhjelms och Oxenstjernas för dessa tillfällen
författade sånger äga mera en historisk än en esthetisk
märkvärdighet. Båda äro återspeglingar af hvar sitt
tidehvarfs högsta bildning, dess hofton, dess förfining,
dess utmärkande egenheter. Hvem läser Oxenstjernas
»Verser och Skrifter vid åtskilliga tillfällen inom hofvet»,
utan att dervid föreställa sig den älskvärde, glade, åt
nöjet alltför lifligt öfverlåtna herrskaren sjelf, med sitt
kungliga behag, sin spelande qvickhet, omgifven af
»pratierna», af snillet, personifieradt i Leopold,
Rosenstein, Oxenstjerna; än bevistande en lysande
representation af »Gustaf Adolfs ädelmod», författadt af en
Konung och återgifvet af hvad Sverige ägde skönast,
mest högättadt och bildadt; än sjelf uppträdande,
ibland som en Österländsk Eröfrare i spetsen för
långskäggiga Tartarer, ibland som Riddar-romanens
frejdade Esplendian, med fälld lans och nedslaget visir?
Hvem läser Stjernhjelms divertissementer utan att tänka
sig den lifliga, sprittande, yra Christina, med en
citation eller ett infall på läpparne, än samtalande med
Cartesius eller Freinsheim i ett djupsinnigt, filosofiskt
ämne, än skämtande med De la Gardie eller
Piementelli, än åskådande »den triumferande Parnassus», än
mönstrande en armé.”

Hvad det egentligt Romantiska eller den
genomlöpande intrigen, kring hvilken Gustaf den Tredje och
hans hof sluter sig som en bländande gyllene ram,
vidkommer och de deruti sig framställande händelser
och personer, som i denna första del röra sig om
hvarandra, och hvilka Författaren med sitt snilles trollstaf
framkallar till det mest sprittande lif och hänryckande
ungdomlighet utan all anstrykning af detta svassande
barnsliga manér, som så ofta röjer sig i mången ung
Författares opera, och hvaraf Hr K. K—g sjelf i ej så
ringa mån förut varit anfäktad, kunna vi ej annat än
på det högsta rekommendera ett arbete, som, om dess
andra snart från trycket utkommande del i allt håller
samma jemvigt, otvifvelaktigt skall försvara sitt rum
såsom en bland de intressantaste produkter vårt
fädernesland i romanväg äger.

I. Verser vid Skalden Karl August Nicanders
jordfästning, den 18 Februari 1839, af C. F. Dahlqren,
utkommo i går från trycket. De framställa på en gång
vältaligt och rörande ett sångarhjertas fröjder och
lidanden här i tiden. Bland verserna, dem rummet vägrar
oss reproducera, utmärker sig isynnerhet följande, som
tyckes vara författad mindre med afseende på den
bortgångna Skalden, än för att bestraffa vissa
straffpredikanter, som vilja förvärfva originalité derigenom, att
de vid aflidnes grafvar på ett mindre presterligt sätt
utfara i förebråelser, om ej smädelser, öfver den
afsomnade liken:

»Och derför skönt det bjudes om de döda:
Der du ej prisa kan, ej tadla dem.
Till högre dom från verldens, ofta snöda
Och vrångvist bittra, de ha vandrat hem.
Oss såsom menskor tillhör att förlåta,
I andras brist vår egen djupt begråta,
Oss så, försonande, ge åt vår färd
I dödens stund den samma skoningsgärd.»

De, som närmare kände den fromme, tåligt
lidande skalden, veta, att de fel han i lifstiden kunde äga,
mindre än mången annans borde bli föremål för
uppmärksamhet, vare sig före eller efter döden, och att
anledningen till nyss citerade verser således måste
hämtas från en helt annan källa. Inkomsten (4 sk. exempl.)
tillfaller hans i torftiga villkor stadda moder — en
handling, som ännu mer hedrar den utmärkte författarens
hjerta.

II. Menniskolifvets Åldrar framställda uti Årets
Tider (med 16 plancher), af G. G. Ingelman. 76 sidor.

Vi kommo häromdagen händelsevis öfver dessa »små
bildverk», såsom författaren med sin vanliga
anspråkslöshet i sitt förord till läsaren benämner ifrågavarande
lilla arbete, hvilket, ehuru det redan förlidet år utkom
i bokhandeln, icke är af den art, som ådrager sig
ögonblickets uppmärksamhet helt och hållet på bekostnad af
det tillkommandes. Det blir således aldrig för sent att
yttra sig derom, helst ifrågavarande lilla bok nästan är
så godt som epen i sitt slag. Den är nemligen en
Barnabok, hvars syftemål författaren med hela sin för
allt godt och oskyldigt lefvande känsla i grund tyckes
hafva uppfattat. Han har framställt menniskolifvets
åldrar: barndomen, ungdomen, medelåldern och
ålderdomen, hvar och en af dem, med dess vår, sommar,
höst och vinter, alla under form af naturtaflor,
begärliga och lättfattliga för det unga sinnet. Vid hvarje
sådan tafla är en liten vacker planch bifogad med sin
lilla devis under, som okonstladt och enkelt förklarar
planchens innehåll och gemenskap till den poetiska
målningen af hvarje särskild ålder.

»Så visst Belönarn öfver skyn har minne
För redbar lefnad, rent och ädelt sinne,
Skall med den älskvärda, du på din lott
Till resesällskap genom lifvet fått,
Dess glädje utaf diq så ostörd njutas
Och frid vid målet, der dess bana slutas,
Som af de sälla makar, hvars förbund
Min sångmö tecknat i en sorgfri stund.»

Med denna lilla enkla redovisning för behandlingen
af ämnet börjar författaren sin bok, och fortgår sedan
alltigenom med att måla tvenne makars husliga dygder
och den sällhet, som af dem måste blifva en naturlig
följd. Vare sig nu han målar barndomens lekar,
tvenne unga hjertans första förening, föräldra-ömhet och
barnakärlek samt slutligen en lycklig ålderdoms lugna
blick så väl tillbaka på den förflutna banan, som mot
grafven och det land, som på andra sidan densamma
är den redliges belöning både för tiden och evigheten,
är han lika sann, hjertlig och varm, och söker, hvad
som alltid måste räknas en skald med glödande fantasi
och rik bildergåfva till förtjenst, lämpa färgerna efter
de ögon, för hvilka de egentligen blifvit lagda, och
undviker således alla främmande eller konstarbetade toner,
som på ett eller annat sätt kunde leda barnsymfonien
ur dess rätta tonart.

»Intet missljud ännu sårar
Deras inre. Innan kort
Deras majregn utaf tårar
Torkas i ett löje bort.»

Ålderdomens vinter slutar med några verser, dem
vi vilja reproducera, helst de bära vittne om den
djupa religiosité, som från alla sidor genomlyser skaldens
lyra. — — — — — — — — — — —

— — — — — — —
Gumman i sin syssla trägen
Af natur och vana gjord
Lyssnar fromt till gubbens ord
Följer tankan åt på vägen
Då han läser den profet,
Som sin längtan hörs förklara,
»Att i frid få hädanfara,
Sen han sett Guds herrlighet.»

»Afven vi», hörs qubben säga
Med en blick så tårbeglänst,
»Månget prof i Herrans tjenst
Af hans herrlighet ju äga,
Äfven vi lärt känna den,
Som är själens ljus och styrka,
Och som här sin helga kyrka
Fostrar upp för himmelen.»

»Godt hos honom är att vara
Och en dag, som tusen dar,
Äfven jag den längtan har
Att snart dit med dig få fara;
Kanske ock en bättre vår,
Än den jordiska, som stundar,
Snart i paradisets lundar
Evigt oss till möte går.»

Dessa enkla verser behöfva ingen annan målsman
än sitt eget värde för att fattas och djupt kännas af
hvar och en som läser dem. I samma riktning och
anda äro de alla som finnas inom denna lilla bok,
hvilken vi på det högsta rekommendera åt föräldrar, som
önska tilldela sina barn det som på en gång är
uppbyggligt och lättfattligt för det unga sinnet.

Hr Ingelman har utgifvit 4 häften af sina
skaldestycken, hvaröfver vi framdeles skola försöka en kritisk
blick. En recensent i Dagligt Allehanda har nyligen
sannt och träffande uppskattat deras värde. Kanhända
har denne likväl alltförmycket sökt framställa Hr
Ingelmans sångmö i barnkolten, hvilket icke är så alldeles
riktigt, när man eftersinnar i huru många olika former
eller drägter hon visar sig. Hon är, efter vårt tycke, i
många afseenden mogen eller fullvuxen, fastän ordet:
barnakär är hennes valspråk. Dock, när vi tala om
mognad, mena vi icke dermed skaldeförmågans, ty
denna mognar antingen mycket tidigt eller också aldrig;
vi mena Skaldens bestämda karakter, som, ehuru ofta
sent, likväl i tiden bär sina frukter. Det är denna
sednare vi isynnerhet värdera hos Hr Ingelman.

Andra delen till , af
K. K—g, bar i dessa dagar från trycket utkommit.

Det Romantiska så väl som det Historiska
elementet upplöser sig här i enahanda form; nemligen den
tragiska. Vi tro oss göra läsaren ett nöje med att
reproducera följande.  v. S., romanens hjelte, som af
hämd öfver att hans älskarinna, genom Gustaf III:s
bemedling, blifvit förlofvad med en annan, slutit sig till
Kungamördarne, skyndar, efter mordskottets lossande,
från maskraden upp till sin brud och finner henne — död.
— — — — — — — — — — — — —

»Nästan utan att veta huru, stod v. S. åter på
borggården. I vestra slottshvalfvet såg han ett sällsamt
ljussken bryta sig mot de små, otaliga rutorna i de
höga fönstren. Han ilade dit, och, gömd bakom sjelfva
porten, blef han vittne till ett skådespel, som djupt
preglade sig i hans minne. Han såg trapporna
upptagne af dubbla teder soldater, hvilka stodo der med
tårade ögon och gevären skyldrade i afvaktan på deras
döende Konung. Nedslagne och tigande ilade
hofmännen upp och ned, någon gång ögonblickligt
uppehållande hvarandra, för att efterfråga, huruvida någon
sednare underrättelse inträffat från Operahuset.  Stuudtals
anlände någon läkare, hvilken blifvit kallad till den
förestående konsultationen, tyst och betänksam, genom
den på lilla borggården tätt packade skara af
menniskor, hvilken tjenstvilligt lemnade rum åt Eskulapen,
och allt emellanåt med hundrade smutsiga och
originella anleten glodde in i slottshvalfvet, dit de genom
utställd vakt hindrades att intränga. v. S., den
förstuckne mördaren, hörde, huru till och med denna
pöbel, dräggen af samhället, uttryckte sin afsky öfver
nidingsdådet och nedkallade förbannelser öfver dess
upphofsmän. Hela denna dystra och imponerande scen,
så full af lif och ändå en slags dödsceremoni, med
krigare och hofmän, glänsande vapen och lysande drägter
i förgrunden, med den af trängsel böljande, dunkla,
sorlande folkhopen i fonden, upplystes högtidligt och
passande af en mängd, af hofbetjenter burna facklor,
hvilkas mörkröda flammor speglade sig i trappornas
höga marmorkolonner, eller återskimrade öfver ett och
annat ur den gapande massan framstickande ansigte,
hvars för ögonblicket hämdfulla drag genom denna
belysning framträdde vildare än någonsin.

v. S. insåg alltför väl den fara, hvarföre han
blottställde sig. Men samma känsla, som gör, att
delinqventen omöjligen kan vända sina ögon från de
fasaväckande verktygen för hans straff, utan skyggt, men
oafvändt betraktar dem, liksom ville han på förhand
studera deras sammansättning, samma känsla var det
nu måhända, som fängslade v. S. vid den plats, der
han stod, lyssnande till de förbannelser, de verop, man
hopade öfver deltagarne i konungamordet. För öfrigt
— v. S. kände inom sig, att han icke ägde mycket att
förlora.

I detsamma körde en vagn långsamt, fot för fot,
in i slottshvalfvet. Nu var det omöjligt att längre
tillbakahålla den påträngande folkmassan. I spåren af
sorgevagnen strömmade den fram ända till foten af
trappan. Åtskilliga snyftade högt, och strida, men
tysta tårar rullade ned öfver mången kind. Officerare af
alla grader, hofmän af alla befattningar, rusade, utan
tanke på rang eller ceremoniel, till den bår, som stod
färdig att emottaga den döende Konungen, i afsipt att
bjuda sina skuldror under den dyrbara bördan.
Soldaterne rätade sig, gevären skramlade, för sista gången
sänkte befälhafvarne sina värjor inför Gustaf III, till
fullgörande af den Kungliga saluten. Rörelsen var
allmän: hof, militär, folk blandade sig, snyftande, om
hvarandra. Den kärlek, som Gustafs personlighet vetat
tillvinna sig, yttrade sig här omisskänneligt.

»Gråten icke, mina barn!» sade Konungen med matt
stämma, då han bars uppför trapporna; »Gud vill
säkert icke, att en Svensk Kung skall falla för ett
lönnmord.»

Med flikarne af sina korta mantlar för de tårade
ögonen, med förtviflans uttryck i sina ansigten,
ledsagade honom hela hans nu för sista gången ikring
honom församlade hofstat. Med sorgsna blickar följde de
postande krigarne det småningom på höjden af trappan
försvinnande tåget, och, när slutligen intet mera sågs
eller hördes af den sorgliga processionen, utom de
tunga, släpande fotstegen af bärarne, hvilka ännu doft
återljudade från de vida korridorerna, då kunde hopen
icke längre hejda sig, utan brast ut i vilda tjutningar
af sorg och hämdlust. Ty äfven i de sinnen, der
Gustaf för öfrigt icke var älskad, tog afskyn öfver det
begångna brottet ut sin rätt, och i detta ögonblick
glömde man hvarje hans lifs felsteg vid tanken på hans
martyrdöd.

Brapgt till sängs yttrade Gustaf III till Armfelt:
»Hon — Arfvidson — sade, att jag borde akta mig för
Mars. Jag missförstod henne då. Vi skrifva i dag
den sextonde Mars. — Hon spådde, att en qvinna med
svarta lockar skulle jaga mig i förderfvet. Det var på
Grefvinnan Segerschölds inrådan jag for på
maskeraden. Jag hade annars nästan beslutit att afstå
derifrån. — — Tro mig, de finnas, som kunna se in i det
fördolda. Ve mig, att jag icke följt deras varningar!»

Emedlertid flydde v. S., i sällskap med Baron W.,
från Stockholm.

Några dagar härefter, då man redan kommit
sammansvärjningen på spåren, samt derjemte, på grund af
åtskilliga sammanstämmande omständigheter, fått
visshet derom, att något hemligt förstånd ägt rum emellan
v. S. och aflidna Fröken Elisabeth, genomsågos, i
händelse någon upptäckt derigenom skulle kanna
åstadkommas, denna sednares efterlemnade papper af Armfelt,
åt hvilken Gustaf III uppdragit detta förtroende.
Sedan Armfelt slutat läsningen af ifrågavarande
handlingar, mumlade han halfhögt för sig sjelf: »»Af
kärlek till ditt blod skall ditt blod varda gjutet»», sade
ju spåqvinnan. Nu fattas det endast, att jag blir en
landsförrädare och Magdalena Rudenschöld ett
spinnhushjon, och den fantastiska teckningen är en —
historiemålning! Men vi råkas inför framtidens domstol,
Sibylla! Den skall åtminstone en gång om dig fälla
utslaget, att du ljugit.»

Denna del har, liksom den förra, sina stora
förtjenster, för hvilka man, från vissa håll åtminstone,
ansett sig kunna vara både blind och döf. Vi tro, att
de mot ifrågavarande arbete riktade anfallen icke skola
nedslå Författarens håg för författareskapet. Vi
hoppas, att han länge måtte fortfara att rikta vår
litteratur, för hvilken hans ovanliga teckningsförmåga och,
att vi så må uttrycka oss, lyx i skönheter torde blifva
af stort värde.

Freja
August Blanche