Boken om vårt land/Kapitel 23
Ålands skärgård med sina tusen öar, holmar och klippor 
ligger mittemellan Finland och Sverge. I norr brusar 
Bottniska viken, i öster Finska viken, i söder den stora 
öppna fjärden av Östersjön. Det är farliga farvatten, som 
pröva seglarens skicklighet, ty vindbyarna falla hastigt 
på vid de smala sundens utlopp. Men över all 
beskrivning vacker och livande är en färd mellan dessa otaliga 
öar och sund. Europa har endast en skärgård, som 
överträffar Ålands, och det är Greklands arkipelag. 

När sunden bliva isfria på våren, vakna naturen och 
människorna som ur en dröm. Nu vilja havets fångar 
leva och röra sig. Måsarna skria, ejdergåsen uppsöker sitt 
forna bo på klipporna, alla stränder genljuda av 
knackningar och lukta av tjära, när båtarna göras i ordning till 
fisket. Sommaren förgår under beständigt brottande 
med det oroliga havet. Ångfartyg, segelfartyg, slupar 
och fiskarbåtar korsa beständigt varandra. Den största ön, 
»fasta Åland» benämnd, har även åkrar och ängar jämte 
sitt fiske, men de små klippöarnas folk hämtar all sin 
bärgning ur havet. Välmående byar, enstaka fiskarkojor, 
stundom tornet av en kyrka och sedan 1861 staden 
Mariehamn resa sig över de grå eller rödaktiga, av vågen 
glatt-slipade klipporna. 

Havet är allas farväg. Stormen fruktar man icke, 
men när det är menföre på havet, sitter ålänningen 
fången. Vad vill han göra, när isen varken bär eller brister? 
Vanligen ligger isbryggan alla vintrar fast över de smala 
sunden och de små fjärdarna; men värre är att då färdas 
över Ålands hav till Stockholm eller över Delet och 
Skiftet till Åbo. Posten måste över, om det ock gäller livet, 
och då ser man postkarlarna skjuta framför sig en båt 
över isen för att hava en tillflykt, när bryggan brister. 
Men i rätt stränga vintrar ser man Ålands hav tillfrysa 
så starkt, att det kan befaras med häst, och då är det 
muntert, brukar man säga i Eckerö, när posten kommer med 
klingande bjällror över från Grisslehamn. 

En klar vintermorgon är vacker att skåda vid 
stränderna i den inre skärgården. I det röda skenet av 
morgon-rodnaden spegla sig björkar och granar, klädda med 
rimfrost, uti den blanka isen. Är det då söndag, ser man unga 
karlar i sina helgdagsdräkter flyga fram över fjärden på 
skridskor, prövande isen med långa pikar. De stöta 
beständigt nedåt i den bräckliga bryggan, vika åt sidan, där 
den är svag, och ila framåt, där den är säker. Efter dem 
följa kvinnor och barn i slädar och sist de äldre karlarna, 
som skjuta slädarna eller skrinna på egen hand. Alla vilja 
till kyrkan att åter höra Guds ord i det långa 
vintermörkret, kanhända ock för att höra nyheter från fastlandet 
eller från vänner på andra klippöar. Färden går muntert 
framåt. Stundom möter en bred ränna, där det gröna 
havsvattnet porlande stiger och sjunker, och då nödgas 
alla göra en mväg. Stundom höres också ett åsklikt brak; 
det är isen, bom rämnar i långa sträckor. Men det muntra 
tåget stannar endast ett ögonblick och fortsätter ånyo sin 
färd mot den mörka randen av ön i det snöiga fjärran.

Boken om vårt land