Boken om vårt land/Kapitel 17
I höga nordanländer 
är en förgäten sjö 
med öde, mörka stränder 
och mången namnlös ö. 

En junidag har isen flytt, 
när Lapplands korta sommar grytt; 
oktobernatten binder 
dess våg med is på nytt. 

De höga fjäll sig spegla 
i sjön, när han är blå, 
och lappens båtar segla 
till fiskafänge då. 

Där plaskar mången munter and, 
där betar renen glad vid strand, 
och myriader myggor 
förmörka solens rand. 

En gång — det sägs så bara — 
har lappen velat se, 
hur djupt det kunde vara 
i stora Enare. 

Hans lina brast; där ljöd en sång: 
»Jag är så djup, som jag är lång». 

—	Sen dess har ingen mätit 
det djupet än en gång.

Boken om vårt land