Örlogsmannen (1841)
O, jag vämjes vid att tvina 
mer på holmen på de skrina, 
stela stalperna, —
tråna bort i trädens skugga, 
Stå fastnaglad der och hugga 
vid brobänkarna! —
 
Annat är när nordan hvisslar 
i hvar tågstump, så det gnisslar 
uti taljorna, 
alla klutar sitta spända 
herrligt utaf medvind ända 
opp i topparna.

Skönt det svallar i det unga 
sjömansblodet, att få gunga 
högt i märsarna, 
surra fast sig vid de läckra 
rårna, famna om de smäckra
fina stängerna!
 
Hvad det smakar, att få sticka 
ut i sjön och hafsluft dricka 
friskt ur böljorna, 
skölja spånorna, i fraggan, 
lustigt döpa kronoflaggan, 
blöta trossarna!

Nöd och lust med vänner dela, 
med hvar storm om lyckan spela. 
På den blåsiga 
skansen i hvart anddrag tömma 
helsa; nya verldar drömma 
om i kojarna.
 
O! så ljuft det är att vara 
ställd på utkik i de klara 
sommarnätterna, 
och på haf och himmel akta, 
när som skeppet glider sakta 
mellan skärena.

Muntert är, då allt i ljusa 
lågor står, och kulor susa 
förbi örona, 
fast man vettet måste föra 
med sig, höra opp och röra 
på galoscherna.
 
All ting uti sig förena: 
seg och spänstig i hvar sena, 
qvick i tankarna 
och i benen som en tätting; 
härdad, som en ankarketting; 
lugn i farorna.

Passa roret, vända, dreja — 
sköta seglena, och speja 
efter skadorna, 
bota refvorna, handtera 
änterbilor och servera 
bombkanonerna. 
 
Visa tänder tvenne rader, 
närmast lika karonader, 
och ihåliga; 
lägga styrbords bi, — i draget 
ge dem långskepps glatta laget 
under bogarna!
 
Dricka grogg och ha gevären 
alltid klara för affären, 
slipa sablarna, 
rappa sig, beslagen glätta, 
feja; och från gångbord tvätta 
af blodfläckarna.
 
Och till landgång snabbt sig plaska 
fram med årorna i raska 
tag på sluparna, 
med kommandot lemnadt åt en
karl, som kan så väl ge båten
fart, som nöjena.

Lefve hafvet! — ty alls inga 
brödbekymmer finns der; ringa 
sorg i sinnena; 
fria chancer, lif i spelet, 
gladt humör hos skeppsbefälet 
och matroserna!

Som en fisks i sumpen, ack! en
sjömans håg trifs på landbacken 
i den dammiga 
trånga kammarn; som en grodas 
i en storknäbb; – O! så frodas 
gräs på svälterna!
 
Hu! landkrabban lika mycke 
eld har i sig, som ett stycke 
is på fjerdarna, —
och knappt så pass lif i kroppen, 
som en tjuf, sen man hängt opp'en 
i rånockarna!
 
Hellre vill jag i en bränning,
svept som lik i en pressenning, 
dö bland hajarna, 
eller kola af enstaka, 
stekt på spett af de elaka 
kannibalerna;

Än gå åt af hetta, proppa 
magen full af hafresoppa 
till kräkpulfverna, 
på ett Lasarett omkomma 
af andtäppa bland de fromma 
sjukmadamerna.
 
När en sjöbjörn fått för långa 
refvor, grundskott, hål och många 
skrån i tarmarna 
och kallt jern, som han behöfver; 
bort med vraket! hejsan öfver 
bord med likena!

Gustaf Lorentz Sommelius
Freja