De Förste
Danska och efter dem svenska tidningar
hafva berättat huruledes Löjtnanterna Baron
Lejonhufvud och G. L. Sommelius stupat i
striden vid Düppel; den förre hade dött genast,
den sednare på väg till lasarettet, men båda
hade fallit med ära. — Svenska och Danska
skalder hafva redan egnat deras hjeltedöd
inspirerade sånger. Medan tonerna af dem för
en lyssnande framtid besjunga det gamla,
ständigt nya, svenska mannamodet — må det
tillåtas oss att, allenast för det närvarande
ögonblickets hågkomst och saknad, med några enkla
drag teckna dessa tvänne svenska krigare.

Lejonhufvud, till sitt yttre lång, smärt och
vacker, aktad som skicklig officer, afhållen af
vänner och kamrater, egde nordiskt
krigarsinne, i förening med nordisk vekhet. Om än
hans tjugofemåriga, outvuxna tankar icke flögo
likt Sommelii, oroligt örnlikt kretsande kring
himmel och jord, så behöfdes det ej heller —
han hittade med hjertat rakt fram genom
lifvet till döden. Förenad med sin familj genom
skära, innerliga band, om hvilka mycket skulle
vara att förtälja, så framt icke vördnaden för
familjelifvets och sorgens heliga tystnad afhölle
oss derifrån, tillskref han de sina aftonen före
bataljen ett bref, hit anländande nästan
samtidigt med underrättelsen om hans död. Han
beskrifver deri enkelt och hjertligt, efter hvad
man berättat oss, huru väl han befann sig bland
Danskarne, sin längtan att ånyo komma i
aktiv verksamhet, talte med förtjusning om den
vackra natur af hvilken han omgafs, under
yttrande att han der önskade sig ett hem, och
berättade slutligen att den påföljande dagens
och stridens lösen skulle blifva Gravenstein.
Dagen derpå gick han med ett rent samvetes
och ett ungt hjertas glada mod i striden,
utmärkte sig som vanligt, och föll, träffad af
tvänne ögonblickligt dödande kulor, den ena i
halsen, den andra i hjerta.

Sommelius var en annan natur. Skald och
krigare, vulkanisk, lidelsefull, mjeltsjuk i lif
och i sång. När höstvinden jagade de
vissnade bladen i de aflöfvade lunderna och det blef
mörkt och qvaft inom honom, var det hans lust
att på en skummande springare ila i kapp med
stormarne öfver obanade vägar och stigar. Först
i elementernas uppror lugnade sig hans oroliga
själ; Kända, under signaturen Beppo, äro hans
poesier till större delen snillrika feberdrömmar,
förfärliga dödskampsfantasier, blandade med vild
humor och cyniska plattheter. Hindret för
hans utveckling låg i bristande jemvigt och
harmoni, dessa, i förening med en half och
fragmentarisk bildning, fostrade mången gång
missljud, underliga, i vexten knutna skapelser,
liknande hvad allmogen kallar «trollträn», Hans
poetiska idéer vuxo, för att fortsätta bilden,
fasta och starka som mazurbjörken, men äfven
knotiga och yckfulla som den. Byroniska
flammformationer funos i hans inre lifs kärna,
men sjelfva det yttre af själen kunde likt
mazurbjörken ej i sitt naturliga skick slätpoleras. Hans
ande måste derför, att vi så må såga,
söndersågas i lifvet, för att sedan genom döden, i en
annan verld måhända, utarbetas till ett
konstrikt och fulländadt helt.

Utom en mängd lyriska stycken i Poetiskas
Kalendrar och i Tidningar har han utgifvit:
«Silhouetter klippta i papp af Doktor
Dulcamara» samt «Vallmoknoppar plockade på
steppen af Beppo». Vi tillåta oss citera åtskilliga
stycken, på det läsaren sjelf må förnya
bekantskapen med denna originella skaldenatur. Hvad
säges t. ex. om följande lilla poem: Till Örnen.

Örn som bland rullande åskmolnen far
Och skär dem med kraftiga vingar,
Som väldigt på härtåg bland stjernorna drar
Och flyger kring solen i ringar!
Dig egnas min längtan, min brinnande håg!
Ack! vore jag endast din like,
Jag samm, liksom du, högt på lufthafvets våg
Och landsteg i stormarnas rike!

om dessa slutverser af «Daemonerna»?

Jag är sårad! luften tjocknar
För mitt öga, ljuset slocknar
För de skumma blickarna,
Re'n det går omkring i ringar!
Liksom om de hade vingar
Från mig fly lifskrafterna!

Ej jag tål en knekt, som gråter;
I Gehenna ses vi åter
Bland de fallna änglarna —
Eller ock i himmelriket!
Nu, a Dio! strunt i liket!
Glömmen mig, — ej segrarna!

eller följande verser ur hans dedikation till
Kronprinsen:

«Det hven omkring mig: friska vindkast buro
Min eldsjäl framåt på sitt yra tåg —
Och hvassa ilar luften genomskuro,
Som skeppets framstam klipper hafvets våg;
Jag var ej ensam mer: jag mycket sporde
Och sällskap mig min stackars sångmö gjorde.

Jag såg ett svalg, såg Verldssystemer hvälfva
Sig omkring fästet i symetrisk dans,
Såg sphérer rulla och kometer skälfva,
Som de fördömda, uti Solens glans,
Såg månar med förbleknade anleten
Likt kalla lik i sjelfva evigheten.

Jag såg, hur glober vräktes öfverända
Och hörde echo't af förstörarns skratt.
Bland toma himlar, helveten förbrända,
På brutna stalpers stol en Konung satt —
Och redde ut ett virr-varr: (menskoödens)
Jag var i lifvets thronsal och i dödens.

Likt masken, som på brustna hjertat krälar,
Djupt under pinorummets mörka hvalf
I tviflets natt sig vredo dystra själar;
Af suckars genljud afgrunds-kryptan skalf.
Der lågo lejon såsom barn och qvedo —
Och örnar vältrande i grus sig vredo.

Jag öfver slagfält drog i månskensnätter,
Der härar andats ut sitt vilda mod
Och tistlar gro i hjeltarnes skeletter
Och ljungen ymnigt druckit kämpars blod
Jag var ej ensam bland de slöa svärden:
Inbillningen var med på pilgrimsfärden.»

Dessa tvänne skilda naturer, Sommelius och
Lejonhufvud, funno en gemensam död i strid
för en gemensam sak! — I sanning! hög och
skön måste denna sak vara när båda hvar från
sitt håll känt sig dragna till densamma och i
den förenats! —

En ärofull lefnad är i närvarande sekel
visserligen alltid ovanlig, dock vida vanligare än
en ärofull död. En död som dessas eger icke
till motstycke; den får sin plats på det främsta
bladet af den nordiska framtidens häfder.
Lyckliga de! Hvem vet hvad ett längre lif kunnat
innebära? Kanske vanliga händelser och
omsorger — och nu i stället en död så lätt, så
vårfrisk, så enkel och glad. — En död som
en lyrisk sång, kort och omätlig som
Marseillaisen, en död för Skandinavien och det
gemensamma fäderneslandet!

«Men — spörjer oss måhända någon —
«hvarför blir just deras död odödlig? Huru vacker
och hjeltemodig den än må vara — månne icke
otaliga andra unga krigare med lika varma
hjertan, glada förhoppningar och okufligt mod
stupat okända och glömda? Månne icke
tusentals svenska krigare obemärkta och ohämnade
fallit, hvilkas ben äro glömda och gömda i
Finlands mossar och skogar? —

Vi vilja besvara detta med en liten skizz.

När det slägtet som nu lefver dött ut och 
gått till ro, när striden mellan Tyskar och
Danskar längesedan är slutad, och frid och flit ånyo
uppbyggt och uppfyllt de brända och
plundrade boningarne på de ställen, hvarest kriget för
Skandinaviskt språk och nationalitet nu tumlar
kring som bäst under mord och brand, när
Sleswigs gröna bokar gunga och hviska som
fordom i vinden, under det solstrålarne leka
mellan löfhvalfven, och näktergalarne sjunga om
sommarqvällens tystnad och frid, när
blommorna öfvertäcka de nu blodsköljda valplatserne,
och fjärilar och bin berusa sig af deras doft —
då kommer en svensk resande — en bland
många — för att skåda dessa ställens
naturskönheter, Düppels och Alsens romantiska,
minnesrika nejder. Vägvisaren — Dansk eller
rättare då Skandinav, som den andre, — förer
honom till en grafplats, skuggad af lummiga trän.
«Här — säger han — ligga Svenskarne som
stupade der borta vid Düppel.» «Sommelius
och Lejonhufvud!» utropar den resande, och en
högtidligt vemodig, men likväl stolt och glad
känsla genomfar honom — dessa två, som
kämpade och föllo så frimodigt för vårt herrliga
Skandinavien! — «Ja — skall vägvisaren
svara — de två voro de första!»

Gustaf Lorentz Sommelius
Eric Leijonhufvud