Abelard och Heloisa
1. 

Öfver dälder, öfver vallar
Quällen sina rosor strör.
En man Heloisa kallar
Men i klostrets park hon dör.
Henne grymma
Murar skymma –
Ej hon fägnar vandrarn mer.
Kan ej flyga
Måste smyga
Trånande till jorden ner.

2.

Ljufligt spelar näktergalen,
Stjernan tändes, mild och klar,
Aftonskuggor hölja dalen –
Ack! det tiden förr ju var.
Fly, o Minne,
Nunnans sinne!
Klostrets hemska klockor gå.
Lyran tiger,
Dödssång stiger
Ensamt nu mot himlens blå.

1.

Heloisa! kom att vira
Kransar åt din hjessa än.

2.

Kom, o Abelard! att fira
Våren, hoppet, kärleken.

1. 2

Nej den låga
Jordens plåga
Jordens vällust ej oss rör.
Ett af smärta
Krossadt hjerta
Till de lefvande ej hör.

2.

Ljud från skogens kronor bäfva –
Suckar, Abelard, ditt bröst.

1.

Toner öfver hafvet sväfva –
Är det Heloisas röst?

1. 2.

Nej! i dalen
Näktergalen 
Afskedsdrill åt våren slår.
Tårar, quällen!
I och cellen
Ensamt läka hjertats sår.

Poesi
Erik Johan Stagnelius