Boken om vårt land/Kapitel 181
När största delen av landet redan var erövrad, 
avsattes Klingspor ifrån befälet alldeles som Lybecker 1713 
och Lewenhaupt 1742. Efterträdaren, general Klercker, 
fick det bedrövliga uppdraget att söka gottgöra 
företrädarens felsteg, när allt var för sent. Till ett krig fordras
utom befäl och soldater även penningar, livsmedel, 
krigs-förnödenheter, fältläkare, sjukvård; och den finska hären 
led brist på allt. Sandels måste återtåga efter sin seger, 
Adlercreutz efter sitt nederlag. Utmattade, sårade, sjuka, 
klädda i trasor, ofta utan bröd att stilla sin hunger, men 
alltjämt med det trotsiga geväret på sina lutande 
skuldror tågade dessa tappra krigare sent på hösten än en gång 
upp mot den höga norden. Nu, när segern icke mera 
livade deras mod, nedslogo trötthet och brist deras sista 
krafter. Många av dessa i alla mödor och faror härdade 
män, dem döden så ofta skonat på slagfälten, sjuknade 
nu och dogo förgätna i trånga fältlasarett. Adlercreutz 
slöt ett fördrag med Kamenski i Olki joki: hela Finland 
intill Kemi älv överlämnades åt ryssarna, och återstoden 
av finska häien gick i två avdelningar över till Sverge. 
General Gripenberg med spillrorna av Åbo och 
Björneborgs samt Tavastehus och Nylands regementen trodde 
allt förlorat, sträckte gevär och återvände till hemlandet. 
Den andra avdelningen med spillrorna av 
Savolaksbriga-den, karelska jägarna och Österbottens regemente stred 
under Cronstedt och Sandels till slutet vid svenskarnas 
sida och för Sverge. DÖbeln uttalade sedan i enkla, sköna 
avskedsord sin aktning för dessa dyrbara kvarlevor av 
Finlands hjältemodiga här. Det var den svenska 
krigarens rörande avsked till den finska krigaren, sedan båda i 
sex hundra år på så många slagfält trofast blött vid 
varandras sida. 

Vid denna tid var riket genom konungens envishet 
och oskicklighet bragt nära sin undergång. Vad kunde 
man hoppas av den konung, som till svar på sin nödställda 
finska krigshärs böner att erhålla de oumbärligaste 
förnödenheter tillsände officerarna sin nådiga tillåtelse att 
under vinterfälttåget bära opudrat hår! Runtomkring voro 
fiender, och den sista vännen, England, drog sig 
förnärmad tillbaka. När då ryssarna i mars 1809 gingo över 
isen till Åland och svenska kusten samt över Kvarkens 
isar till Umeå, utbröt det länge jäsande missnöjet uti ett 
uppror bland svenska hären i västra Sverge. Men innan 
denna hann fram till Stockholm, och medan konungen, 
döv för alla varningar, ville börja ett inbördes krig mot
den upproriska hären, blev han avsatt från tronen genom 
en revolution i Stockholm den 13 mars 1809. Det var 
Adlercreutz, som med några få följeslagare djärvt tog 
konungen till fånga i Stockholms slott, varefter den samlade 
svenska riksdagen uppsatte på tronen konungens 
farbroder, hertig Karl, under namn av Karl XIII. Finlands 
sista konung, Gustav IV Adolf, landsförvisad med 
drottning och barn, irrade sedan dyster och grubblande kring i 
Tyskland under namn av överste Gustavsson och dog i 
landsflykt. Hans efterkommande leva ännu i Tyskland. 

Svenska riksdagen tackade Adlercreutz och gav 
honom som belöning en stor kungsgård. Sex år verkade han 
för sitt nya fädernesland såsom en mäktig man i dess 
styrelse och dog år 1815, då han begrovs på årsdagen av 
slaget vid Siikajoki. Själv sörjde han över att vara den enda 
finska man, som störtat sin konung från tronen. En 
sådan handling kändes tung för en finnes hjärta, till och med 
när han därmed räddat ett rike. 

I	Sverges dåvarande nöd och med en ny konung på 
tronen dröjde freden med Ryssland icke länge. Den 
avslöts i Fredrikshamn den ij september år 1809. Sverge 
måste där avträda till Ryssland hela sin återstående andel 
av Finland, som då sträckte sig till Kemi älv, jämte 
landet mellan denna flod samt Torneå och Muonio älvar, 
vilket dittills hade räknats till svenska landskapet 
Västerbotten. Dessutom avträddes Åland med dess skärgård, 
vilket Sverge förgäves sökte behålla. Vidare måste Sverge 
lova att sluta fred med Rysslands bundsförvanter och 
tillfredsställa kejsar Napoleon med att stänga sina hamnai 
för engelska fartyg. Om finska folket säges i fredsfördraget 
endast, att sedan Rysslands kejsare redan självmant 
tillförsäkrat finnarna en fri utövning av deras religion, 
egendomsrätt och privilegier, är Sverges konung därigenom 
frikallad från sin annars heliga plikt att därom göra 
förbehåll till sina forna undersåtars förmån. 

Och alltså blev hela vårt land den 17 september 1809 
förenat med ryska riket.

Boken om vårt land