Teater och Balett
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Teater och Balett.

Rik på dramatiska situationer, underhållande genom
starka effekter, saknar den en väl genomhållen idé,
mäktig att uppbära situationerna och göra effekterna sanna.
Genom frånvaron af denna idé, oppkomma icke sällan
karaktersfel, alldeles icke tänkbara hos de i pjesen
handlande personer, såsom bland andra, då i fjerde akten
Cecile, Grefvinnan de Givry, flyende undan sin makas
hämd, begifver sig hem till Henric, sin förförare, och
af denne undandöljes; hvad hade varit naturligare för
Henric, än att för sin maka Louise yppa denna
hemlighet, då hon redan visste af en föregående, vida
förfärligare, men förlåtit den? — Grefve de Givry skildras
som en oförsonlig, hämdgirig man, och afslår Henrics
utmaning på den grund, att han. ej anser det värdt att
våga lifvet för en ovärdig maka, den han efterspanar för
att öfverlemna i lagarnas våld. Bevekt efter långt
motstånd af Lagranges böner och tårar, vill han slutligen
nedlägga rättegången, och då han får underrättelse om
sin trolösa makas inträffade vansinnighet, är det äfven
förbi med haus karaktersfasthet, — han utfar hastigt i
bittra förebråelser mot Henric, utmanar honom och
skjuter honom till döds. Dessa fel äro så mycket mer i
ögonen fallande och anmärkvingsvärda, som genom dem
hela styckets upplösning blir ett nonsens. Men färgerna
på en tafla kunna vara förtjenstfulla, om också
teckningen är onaturlig, och således äfven förevarande Dram
hafva förtjenstfulla konturer, oaktadt den onaturlighet de
omgifva och betäcka, helst när de af talanger framställas
från scenen, såsom fallet var med dem, hvilka utförde
rollerna på Kongl. Teatern.

Fru Erikson har i Louise ett lysande tillfälle att
ådagalägga hela styrkan och mognaden af sina dramatiska
förmögenheter. Det är qvinnan i dess skönaste stunder,
fördragsamhetens och försakelsens, som skall framställas;
och hvem skulle framställa denna bättre än hon,
hvilken, sannare än hon, från scenen återgifva allt det
ljufva och herrliga, hvaraf den verkliga qvinnan är mäktig?
— Om pjesen än hade aldrig så många fel, skulle man
likväl vara belåten med sin afton, efter att hafva sett
henne såsom Louise. — Mamsell Ficker hade sina
lyckliga momanger; hon har dem ofta; det bevisar att hon
stiger — det är på konstens vägnar en glädje att finna
att så är. — Hr Dahlqvist uppträdde icke i sin genre,
och öfverraskade oss derföre mycket. Det är ej såsom
älskare i den Franska komedien eller dramen han skall
göra figur, hvilket äfven ytterligare bekräftades af många
ställen i denna pjes; men de flesta återgaf han med
sanning, och den talang, som hos honom rastlöst sträfvar
till målet. — Hr Almlöf är förträfflig och, i sista akten,
i detta ords vidsträktaste bemärkelse. Lagrange är en
kuriös roll; det tyckes som om författarne i början
ämnat honom till något förfärligare, till en oförsonlig
hämnare, men i en hast låtit honom falla i en blott och bart
om sin dotters heder, aldrig än satt i fråga, ömmande fader.
Deraf följer, att det der Lagranges »ve öfver honom
och hans medbrottsling» samt många andra förfärliga
hotelser blott stanna i intet betydande deklamatorier,
hvarföre således nästan den enda roll i pjesen, hvaraf man
väntat någon salfasthet, öfverändakastas. Hr Almlöf har
likväl gjort deraf allt hvad som göras kan, och är han
i de sista scenerna icke allenast fullkomligt värdig sitt
rykte såsom den Kungliga Teaterns närvarande förste
dramatiska artist, utan i hvarje annat hänseende deruti
oöfverträfflig. — Hr Wennbom har i pjesen eh obetydlig
roll till omfånget betraktad, men för öfrigt icke utan allt
inre värde. Han utför den med en sanning, som han
alltid i de roller, hvari han är placerad, med ett
berömvärdt bemödande söker inlägga. — Hvad vi likväl mot
de i denna pjes spelande i allmänhet hafva att anmärka,
är att de tala något för sakta, så att flera ord på många
ställen gingo för Allmänheten förlorade, —
Öfversättningen af Hr Berg, känd för flera lyckliga öfversättningar
af på vår scen uppförda talpjeser, är, som man hade
väntat, förtjenstfull och trogen. — Pjesen har likväl, som vi
redan yttrat, sina goda sidor och förtjenar otvifvelaktigt,
sådan den nu gifves, att ses.

Hr Bournonvilles elever, Mamsellerna Fjeldsted och
Nielsen samt Hr Hoppe, uppträdde samma afton. Man
måste se dem, det behag, den konstfärdighet, hvarmed
dessa unga artister utföra sina steg och rörelser, för att
få ett annat och nära nog fullständigt begrepp om det
verkligt sköna dansen i sig innesluter och utvecklar. Utan
behaget, eller den inneboende smaken, som är själen i
all konst, blifver den största konstfärdighet endast och
allenast ett materielt faktum, omöjligt att väcka någor
annat, än ögats förvåning, icke sällan gränsande till det
vämjeliga, och återstudsar således lika lätt derifrån, utan
att på den inre känslan hafva gjort något välgörande
intryck; men der denna smak finnes, der njuter,
gemensamt med ögat, den väckta känslan. För att intaga och
tjusa denna känsla, fordras mycket och kanske mera af
Dansören eller Dansösen, än af andra konstnärer. De
kroppsliga rörelserna skrida så lått in på det onaturligas
område, snudda ofta så ofårmårkt in på; om man så
vill, anständighetens gränser och råka ännu oftare i kontakt
med vissa nationaltycken, uppskjutna under klimatets
eller de rådande sedernas jordmån. Att under sådana
omständigheter omöjliggöra det fula, försona och tämja
det fördomsfulla, bringa i harmoni den yttre formen med
den inifrån lågande konstnjutningen, samla, att vi så må
uttrycka oss, i en enda brännpunkt ögats och själens
blickar, är ett konstverk, till hvars skapande fordras icke
blott materialier ur dansskolans principverkstad, utan
äfven och synnerligast ett oupphörligt reflekterande i samma
det skönas outtömmeliga källa, hvarur hvarje konstnär måste
hämta lif och färger åt sina skapelser. Så utrustad
framställer otvifvelaktigt danskonstnären den mest lefvande
bild af det sinnligas förening med det öfversinnliga, af
pässionernas oskadliga lekar under det skönas allsmäktiga
ledning. — Med undantag af högst några få, har ingen
på längre tid från någon af våra fosterländska teatrar
uppfyllt dessa pretentioner i ifrågavarande del af konsten.
Hr Bournonville har gjort det först genom Hr
Johanssons bildande och nu genom sina elever. Hvilken sann
och innerlig  konstscen är ej den af Hr
Bournonville komponerade Pas de deux et Galop, utförd af
Mamsell Fjeldsted och Hr Hoppe? En älskare väckes af
sin dansande älskarinna. O! den som så finge vakna!
Om, i stället för den så ofta besvärliga morgonrodnaden,
en dylik huldinna dansade i sömnen ur ens ögon och
hoppade med hela lifvet igenom — — om ej detta vore
en dans på rosor, hvad vore väl då dans på rosor!
Mamsell Fjeldsted utförde samma afton La Cachucha,
en Spansk dans. Något i den vägen behagligare ha vi,
för vår del åtminstone, från denna scen ej åskådat; det
var en sylfid, som sväfvade öfver scenen, en glittrande
fjäril, som spridde kring scenen det tjusande doft, han
hämtat från konstens skönaste blommor. — Hr Hoppe,
om ej just så utmärkt till sin figur, visade fullkomligt hvad
en utmärkt skola kan åstadkomma, och lofvar dessutom ännu
mera; ty ännu öfverensstämde ej med hans ovanliga
konstfärdighet den grace, som sednare än hos qvinnan, med
hvilkens den likväl aldrig kan våga en täflan, mognar hos
mannen. I Maskerad-Divertissementet uppträdde Mamsell
Nielsen och Hr Johansson i en Pas de deux af
Taglioni. Mamsell Nielsen, en etherisk varelse sväfvade
nästan öfver teatern, vidrörande densamma med fågelns fjät.
Det var en moitié, värdig Hr Johansson, och hvars like
han länge torde få vänta och sakna. I Divertissementet
utmärkte sig äfven Hr Pettersson, en äkta komisk figur
med verkliga anlag för konsten, som blott behöfver
öfning för att träda öfver medelmåttan.

Hr Bournonville, som jemte sin fru och sina unga
älskvärda elever denna månad kommer att vistas i
Stockholm, är en man af mycken generell bildning, utom den
öfverlägsenhet han i egenskap af Balettmästare besitter.
En sådan konstnärs uppträdande i vårt fädernesland har
stor nytta med sig, det visar både konstdomare och
konstnärer, att mycket kan vara annorlunda och
följaktligen bättre, och att det verkligen lönar mödan
eftersträfva detta bättre. Det gifver äfven inhemska
konstnärer ett begrepp om att konsten, i förening med modesti
och intagande dygder, utan att sjelf veta derom, vinner
den rättvisaste och mest odelade hyllning och skördar
det bifall den förtjenar.

Freja
August Blanche
Teater