Boken om vårt land/Kapitel 148
Hertig Karl, som utgjutit så mycket blod, blev nu 
konung under namn av Karl IX. Han var en lång och bister 
herre med grått hår, grå mustascher, grått pipskägg, snabb 
i beslut, djärv i handling, klok i rådslag Hans grymhet 
skola vi icke berömma. Vi måste blott minnas, att han 
levde i en bister tid, då riket var nära att falla sönder och 
många oskyldiga fingo blöda jämte de skyldiga. Konung 
Karl höll med sin järnarm riket tillsamman, fullföljde 
Gustav Vasas verk och lade grunden till en stor makt. 

I Finland voro den tiden hunger, pest, krig, övervåld, 
orätt och mycken förvirring. Konung Karl gjorde allt, vad 
han förmådde, för att skaffa rättvisa i landet. Han 
vistades länge i Finland och höll lantdagar med folket. Han 
bestraffade orättrådiga fogdar och lät bättre skattlägga 
landet, på det att ingen skulle utkräva olagliga utskylder. 
Han förbättrade också lagarna; han lät påbörja en 
översättning av lagen till finska språket. För att gottgöra, vad 
Österbotten lidit för hans skull, anlade han städerna 
Uled-borg och Vasa, vilken stad fick den berömda vasaättens 
vapen och namn. 

Denna kraftfulla konung fick icke lång tid eller mycken 
ro att styra sitt rike. Han råkade i tre svåra krig: med 
Danmark, Polen och Ryssland. I sistnämnda land var 
Ruriks släkt utdöd, flere inkränktare stridde om tronen, 
och polackerna ville lägga Ryssland under sitt välde. I
denna nöd slöto ryssarna förbund med den svenska 
konungen, och två unga fältherrar, Jakob De la Gardie 
oohim-nen Evert Horny bröto med en här in i Ryssland. De slogo 
polackerna och inryckte i Rysslands huvudstad, Moskva 
år 1610. Folket gick dem till mötes med salt och bröd; 
då hälsades finska krigare som Rysslands befriare. Men 
utlänningarna i den svenska hären gjorde uppror, och 
hären blev slagen av polackerna. De la Gardie och Horn 
räddade resten av hären och lyckades följande år intaga 
det ryska Novgorod. Nu, när allt var i villervalla, 
övertalades ryssarna att välja till sin storfurste Karl IX:s yngre 
son, hertig Karl Filip. Konungens avsikt var då att dela 
Ryssland i två riken och förena en del med Sverge. Men 
Gud hade beslutat annorlunda, och alla konungens kloka 
planer gingo om intet. Innan den unga hertigen Karl 
Filip kom till sitt nya rike, valde ryssarna en infödd 
storfurste, Mikael Romanov, som blev stamfader för det ända 
till år 1917 regerande kejsarhuset i Ryssland. Därefter 
blev detta rike starkt genom sin endräkt, liksom det 
förut varit svagt genom sin oenighet. 

Finnarna stridde i konung Karls härar vid sidan av 
svenskar, livländare och estländare. År 1605 led 
konungen ett blodigt nederlag mot polackerna. Då kastade han 
sig i den hetaste striden; hans häst blev skjuten, och han 
var nära att bliva fången. En livländsk adelsman vid namn 
Henrik Wrede gav sin häst åt konungen, som blev räddad, 
men Wrede blev inför hans ögon nedhuggen. Av 
tacksamhet skänkte konungen sedan åt Henrik Wredes änka 
Elimä socken i Finland, där den ridderliga Wredesläkten 
länge behöll sitt stamgods Anjala gård. 

Konung Karl IX dog, bruten av mödor och strider, år 
1611. Finnarna kallade honom »den goda konungen» 
(hyvä kuningas). Sverges bönder brukade långt därefter 
säga, att, »så länge själaringningen varade efter store kung 
Karl, gräto både unga och gamla, och det var, som om 
allt blivit öde och dött i landet».

Boken om vårt land