Boken om vårt land/Kapitel 173
Det finnes dock ingen varaktig lycka utan en sann 
gudsfruktan. På Gustav III:s tid trodde alla, som ville 
anses bildade och upplysta i Europa, icke på Gud utan 
på förnuftet; vilket ej hindrade dem att tro på 
spåkvinnor och andebesvärj are. I denna stora, allmänna otro 
stredo mänskliga lidelser utan hejd mot varandra, och på 
samma som gång tiden var uppfylld av mäktiga tankar, 
djärva handlingar, var den ända till brädden uppfylld av 
giftigt hat. 

Konung Gustav fick i rikt mått erfara detta. Även 
han trodde på förnuftet och på andebesvärj ar na. Han 
trodde sig vara en vis konung över ett tacksamt folk. Men 
han hade fel, han begick misstag. Han älskade prakt och 
nöjen, han införde utländska seder och klädedräkter. Han 
ville bilda sitt folk med teatern, han hade gunstlingar, som 
icke alltid voro de bästa. Emedan han behövde mycket 
penningar och ständigt led brist på dem, påbjöd han, att 
kronan ensam skulle få bränna och sälja brännvin. Hans 
gunstlingar sålde kyrkoherdeämbeten och 
officersfullmakter. Sådant väckte missnöje. Inom det kungliga 
huset voro beständigt tvedräkt, krokvägar och ömsesidiga 
beskyllningar, ja, ärekränkande ord, och därav uppkommo 
skvaller, förtal och smädelser. Det fanns slutligen knappt
något så lågt eller nedrigt brott, som icke konungens 
fiender påbördade honom. Hela riket var uppfyllt av 
sådant lasteligt tal, men konungen visste intet därom. 
Han hade själv avklippt det bästa medel, varigenom 
re-genter få veta sanningen och folkets tankar om styrelsen. 
Han hade först inskränkt och slutligen avskaffat 
tryckfriheten. Då kom endast smickrarnas tal till hans öron, 
och de försäkrade honom, att alla beundrade en så vis 
konung. Sådant tro konungar gärna, och kung Gustav 
ansåg sig ej utan skä} hava anspråk på folkets tacksamhet. 

Oförväntat blev han tagen ur denna sin villfarelse. 
Han hade sammankallat en riksdag år 1786, och där hörde 
han så skarpa ord, där mötte han så mycket motstånd 
hos de församlade ständerna, att han skyndade att 
avsluta riksdagen. Han beslöt nu giva sitt oroliga folk 
något annat att tänka på. 

I Ryssland regerade då en mycket mäktig och 
stats-klok kejsarinna vid namn Katarina II. Hon hade sin 
hand med i alla Europas angelägenheter och ville även 
blanda sig i Sverges. Konung Gustav förutsåg, att 
Ryssland förr eller senare skulle taga Finland och hota Sverge, 
om han ej lyckades vinna en bättre gräns för det 
sönder-styekade Finland. Nu syntes tillfället gynnsamt, när 
Ryssland låg i krig med Turkiet; men grundlagen tillät ej 
konungen att börja ett anfallskrig utan ständernas 
samtycke. Konung Gustav föregav då, att ryssarna börjat 
kriget med strövtåg in på det svenska området, tog själv 
överbefälet, förde svenska trupper över till Finland 1788 
om sommaren och gick över gränsen. 

Fästningarna Nyslott och Fredrikshamn skulle 
intagas, men nu uppstod i krigshären en oro, som tvang 
konungen till återtåg. 

Från Frankrike och Amerika spridde sig den tiden 
nya frihetsläror, fientliga mot konungamakten, och vunno 
insteg hos många. Smädelserna och missnöjet mot 
konungen ökade oviljan. Krigshärens officerare hade länge 
haft hemliga sammankomster, och nu, när många bland 
dem ansågo kriget olagligt, begynte de övermodigt vägra 
konungen lydnad och uppvigla soldaterna. Den 12 
augusti 1788 slöto dessa pliktförgätna krigare ett förbund på
Anjala gård vid gränsfloden Kymmene och fordrade i en 
skrift, att konungen skulle sluta fred med Ryssland och 
sammankalla en riksdag. Ja, en av dem reste hemligt till 
kejsarinnan Katarina för att begära hennes beskydd för 
Finland. Ty några finska officerare och adelsmän ville 
nu lösrycka Finland från Sverge och göra det till en 
självständig stat under Rysslands beskydd. Och den 
hem-lige ledaren för denna hemliga plan var fältherren Göran 
Magnus Sprengtporten, en finne, som förut berömligt 
tjänat sitt land och inrättat dess första kadettskola, men 
blivit osams med konungen och nu tjänade kejsarinnan. 

Konungen reste över till Sverge, som angreps av 
danskarna, lyckades slå deras anfall tillbaka och återvann 
folkets tillgivenhet. I Finland stod kriget en tid stilla. 
Men när anjalamännens hemliga plan blev bekant, 
ångrade sig många, som anslutit sig till förbundet endast av 
ovilja mot konungen och mot kriget. Det finska folket, 
som aldrig kunnat lida förrädare, förnam med 
bestörtning och harm det oerhörda, att egna landsmän och 
krigare mitt under ett krig vägrat sin konung lydnad och 
underhandlat med fienden. Allt missnöje var glömt; som 
en man stod hela folket med gammal trohet på 
konungens sida, och nu var det förrädarnas tur att darra. Några 
bland dessa flydde till Ryssland, andra blevo gripna, 
anklagade, dömda till döden. Konungen mildrade straffet, 
så att de flesta en tid sutto i fängelse och sedan 
benådades. Blott en av de djärvaste huvudmännen, översten 
för Åbo läns regemente, Hästesko, blev straffad till livet. 

Följande vinter sammankallades ständerna till 
Stockholm och antogo den 21 februari 1789 den så kallade 
före-nings- och säkerhetsakten, varigenom konungens makt än 
mera utvidgades och ständernas makt inskränktes. Adelns 
motstånd kunde ej utan våld undertryckas, men så stark 
var de ofrälse ståndens förbittring mot anj alamänneii, att 
de samtyckte till allt, vilket var lyckligt varken för riket 
eller för konungen själv.

Boken om vårt land