Boken om vårt land/Kapitel 130
Först hade Finlands biskopar bott i Nousis och 
sedan i Räntämäki, som nu kallas Marie socken. Dåfunnos 
blott små och oansenliga kyrkor av trä, men efter hand 
begynte man bygga kyrkor av sten. Under biskop Magnus 
Tavasts tid byggdes många av dessa gamla stenkyrkor, 
som ännu kvarstå med sina branta tak och små, välvda 
fönster. Den, som bidrog till en kyrkas byggnad, fick en 
viss tids avlat eller förlåtelse för sina synder. Den, som 
släpade en större sten till kyrkmuren, fick större avlat 
än den, som bar en mindre sten. Därför ser man så 
stora stenar i gamla kyrkmurar, att det är förunderligt, 
huru de kunnat upplyftas av människohänder. Och detta 
har mångenstädes givit anledning till den sägen, att de 
gamla kyrkorna blivit byggda av jättar. 

Av alla kyrkor i Finland var Åbo domkyrka den största 
och den förnämsta. Den invigdes år 1300, brann flere 
gånger, plundrades flere gånger av fiender, men 
återställdes och pryddes alltid ånyo. Den kvarstår än i dag som
ett vördnadsvärt minne ifrån förgångna tider, och under 
dess golv äro många biskopar och förnäma släkter 
begravna. 

Åt öster, mitt framför stora ingången, voro högkoret 
och högaltaret. Där förvarades den helige Henriks ben 
i ett silverskrin. Där voro dyrbara altar kärl, förgyllda 
bilder av Frälsaren och Jungfru Maria, av Sankt Henrik 

och andra helgon. Där brunno tjocka vaxljus i 
silver-stakar, och biskopen själv eller hans domprost läste 
mässan. Vid kyrkans båda långsidor voro icke mindre än 
16 sidoavdelningar eller kapell, alla med sitt särskilda 
altare, sin biktstol och sin präst. Stundom på 
högtidsdagarna biktades och mässades det på en gång vid 
högaltaret och i alla sidokapellen. En högtidlig skymning rådde 
i den stora kyrkan med dess små, målade fönsterrutor. 
Ljusen brunno, rökelser uppfyllde luften, korgossarna 
sjöngo, orgeln spelade, prästerna läste sina latinska 
mässor och stänkte vigvatten på det knäböjande folket. Inga 
bänkar funnos; alla skulle stå eller böja knä. De 
andäktiga gjorde korstecknet, mumlade latinska böner och
framsköto för varje bön en kula av trä eller ben, som de 
buro på ett band vid sidan. .Detta var radbandet, vars 
kulor nyttjades till att räkna bönerna. Man trodde att 
Gud eller helgonen skulle bättre höra de många bönerna, 
fastän den bedjande icke förstod dem själv. Och prästerna 
brukade föreskriva, att så och så många pater noster 
(fader vår) skulle läsas var dag. 

På stora högtidsdagar, såsom påskdagen och 
Hen-riksmässan, utställdes helgonens kvarlevor (reliker) till 
beskådande och buros i procession kring gatorna. Då 
uthängdes guldstickade fanor, granna skrudar och 
mycken ståt, som folket beundrade. Där processionen gick 
förbi, föllo alla åskådare på knä och gjorde korstecknet. 
Sedan utdelades avlat, och slutligen var det marknad, där 
många långväga resande, som sällan kommo till kyrkan, 
begagnade tillfället att köpa och sälja. 

Det okunniga folket förstod icke mycket av sin 
kristendom. Där var ingen skriftskola, ing£ läsförhör som i våra 
dagar; endast prästerna kunde läsa och skriva. Det var 
då nog, att en god kristen kunde fader vår och trons 
artiklar utantill, biktade och fastade på bestämda tider samt 
icke åt kött på fredagen. Stundom predikades i kyrkorna, 
men oftare förelästes berättelser om helgonens levnad 
och död. Vid domkyrkan fanns en skola; där 
undervisades de, som ville bliva präster eller klockare; men de, som 
ville vinna en högre lärdom, reste utrikes. Så förblev 
folket okunnigt; blott några få fingo en bättre lärdom. 
Katolska kyrkan har dock infört den första skolan, de 
första veténskaperna, den första Hiål ar konsten, 
bildhug-garkonsten, byggnadskonsten och kyrkomusiken i 
Finland. Genom dess försorg inrättades lasarett för sjuka, 
utdelades allmosor och bespisades många fattiga. 
Genom prästernas omsorg byggdes de första vägarna, de 
första broarna, och flere nyttiga förbättringar infördes 
i landet. Så har katolska kyrkan med sina många brister 
ändock verkat mycket gott på sin tid.

Boken om vårt land