Boken om vårt land/Kapitel 174
På våren år 1789 begynte kriget ånyo under 
konungens eget befäl. En rysk här av 8,900 man ryckte fram 
mot Sankt Michel och fördrev en liten finsk postering som 
under fem timmar gjorde ett tappert motstånd vid Kyrö 
pass. En halv mil från Sankt Michel går landsvägen över 

en smal ås till bron över Porrassalmi sund. Dit kommo 
ryssarna den 12 juni om aftonen, fördrevo åter en förpost 
efter tre timmars strid, förde upp kanoner på höjderna 
och begynte en häftig eld i den ljusa sommarnatten. Vid 
Porrassalmi stodo 700 finnar med två små kanoner under 
Stedingk och Aminoff. Det var fotfolk av Björneborgs 
och Savolaks regementen samt några av Karelens och 
Nylands dragoner. 

Den 13 juni kl. 6 på morgonen stormade ryssarna den 
till hälften rivna bron. De kastades med bajonetten 
tillbaka i sjön, stormade åter och kastades åter tillbaka. 
Man stred hela dagen: ständigt nya och friska trupper 
från fiendens sida, ständigt desamma blodiga, 
krutsvär-tade och uttröttade krigarna på den finska sidan. Rys-
sarna översållade den finska stranden med ett sådant 
hagel av kulor, att knappt ett träd eller en sten förblevo 
osplittrade, men de levande murarna höllo stånd. Där stredo 
de unga, sedan så berömda hjältarna Adlercreutz och von 
Döbeln; det var där Döbeln sårades av den granatskärva 
i vänstra tinningen, för vars skull han sedan bar det 
välbekanta svarta bandet över sin panna. Där anförde även 
Sprengtporten ryssarna mot sitt fädernesland och måste, 
svårt sårad, bortbäras ur striden. 

Finnarna hade bortskjutit alla sina kulor och begynte 
ladda gevären med sina uniformsknappar, när äntligen 
Österbottens regemente kom dem till hjälp med kanoner 
kl. 4 på e. m. Först kl. 7 på aftonen drogo sig ryssarna 
tillbaka, sedan de bortskjutit allt sitt krut och förlorat 900 
man. Striden hade varat i 17 timmar och koståt finnarna 
mer än 200 döda. Det var icke någon avgörande strid, ty 
sex dagar därefter kringgingo ryssarna detta pass; men 
icke utan skäl har striden vid Porrassalmi blivit jämförd 
med forntidens berömda hjältebragder. 

Kriget fördes för det mesta i Savolaks med växlande 
lycka och fortsattes år 1790. Vi kunna ej omtala alla de 
djärva strider, som där utkämpades, och där den finska 
soldaten under sin konungs befäl för första gången sedan 
tolvte Karls dagar ånyo lärde sig den glömda konsten 
att segra. Till sjöss stredo finska matroser och finska 
fartyg lika modigt vid svenskarnas sida. År 1788 den 17 juli 
kämpade svenska och ryska flottorna i sex timmar vid 
Högland utan avgjord seger för någon. Den 24 augusti 
1789 blev svenska flottan slagen vid Svensksund. År 1790 
blev konungen med sin flotta instängd av ryska flottan i 
Viborgska viken, men slog sig igenom under en blodig 
strid den 3 juli. Kort därefterx den 9 juli, var andra 
sjöslaget vid Svensksund och slöts med seger för svenska 
flottan. 

Därav påskyndades freden, som slöts i Värälä by vid 
Kymmene den 19 augusti 1790. De förra fredsfördragen 
mellan Ryssland och Sverge hade kallats »eviga»; freden i 
Värälä kallades »stadigvarande». Ingenting blev 
förändrat: gränserna förblevo desamma som förr och Finlands 
ställning lika osäker som förr. Men efter 80 års nederlag,
8o års flykt, skam och förakt Var det en upprättelse för 
Sverges och Finlands vapen samt en hederssak för deras 
folk att åter hava med ära bestått en strid mot det 
mäktiga Ryssland. 

Boken om vårt land