Växtliv
Jag sov ej, men låg såsom sjuk till sängs
och trodde mig nära nog drömma
mig vara ett blomfält, en vanlig ängs,
en vanlig att se och förglömma.

Jag tänkte ej mänskliga tankar just,
men kände det vekliga svaga
av morgondrömmande blommors lust
att njuta och lust att behaga.

Då kom som jag tror av små barn en flock,
de började bryta och draga -
jag led ej, jag smärtades ej, men dock
jag kände ett vemod betaga
min själ av att vissna till torrt, till torrt,
men kunde ej vredgas och klaga,
mig tyckes att liv är för blommor kort,
men liknar ju endast en saga
om dvalan att vissna i höstar bort.

Den sagan jag drömde, emedan mitt liv
bortflyter i svaghet likt växters,
allt kött är som hö, är som säv och siv,
så läses i bibeltexters
bestämmande "är" och "var" och "bliv".

poesi
Gustaf Fröding