Boken om vårt land/Kapitel 48
Finnarna bodde fordom i oländiga barrskogar med 
knappa betesmarker. De levde då mest av jakt och fiske, 
men de brukade även svedja. Sveden är äldre än åkern 
och begagnas ännu i några delar av landet. 

Bonden väljer en passande mark, helst på sluttningen 
av en höjd, fäller träden, låter dem torka och sedan brinna. 
Därefter uppriver han jorden, sår i askan råg, korn eller 
rovor och får med ej ringa möda en eller två goda skördar 
samt några års betesmark. Men när jorden och askan 
bortgivit sina närande ämnen, växer ingenting mera på denna 
mark. Lagen har sökt inskränka svedjebruket, emedan 
det öder mycken skog och gör landet ofruktbart. 

Åkern fordrar ihärdigare möda och omsorg än sveden, 
men giver ständigt nya skördar. Mycken åker i Finland är 
uppgräftad ur forna kärr och mossar, vilkas överflödiga 
vatten avletts genom diken. Tuvor och stubbar avsvedas med
eld, och på detta kyttland brukar man utbreda lera för att 
öka dess fruktbarhet. Sedan gödslas det, plogen går över 
det, harven går över det, säden sås ut, och skörden växer. 
Efter några år låter man kyttlandet gå i linda och får då 
en tid bortåt god höväxt. Sedan uppgräftas eller plöjes 
lindan ånyo, gödslas, harvas, besås och blir på detta sätt 
gammal åker. 

Sådant kan göras på flere sätt. Mångenstädes får man 
första året råg, andra året korn, och tredje året är åkern 
obesådd; då ligger den i träde. I stället för detta treskifte 
brukas på andra orter tvdskifte, när åkern besås blott 
vartannat år. Kunniga jordbrukare använda numera 
växelbruk; då besås åkern varje år, men så, att sädesslag, 
rotfrukter eller gräsfrön on^växla med varandra. 

Kornet är det sädesslag, som tidigast odlats i Finland. 
Nu odlas här mera råg än korn, men mest odlas havre. I 
södra Finland odlas något litet vete och i östra Finland 
även bovete. Rågen är en tvåårig växt, sås ena året i 
augusti, ligger över vintern skyddad av snön, begynner åter 
växa om våren, går i ax i juni, blommar i juli, matar sig 
därefter och skördas vanligen i början av augusti. På 
samma sätt vetet. Alla övriga sädesslag äro ettåriga och 
sås i slutet av april eller i maj. 

En god skörd beror mycket av åkerns skötsel, men även 
av jordmån och väderlek. När åkern icke väl tillfryser om 
hösten eller ligger för tidigt bar om våren, fördärvas 
råg-brodden. Under blomningen är rågen ömtålig och kan 
skadas av slagregn och stormigt väder. Under 
matningen är den ömtålig för frost. Lägger den sig för regn mot 
norr, fördröjes dess mognad. I långvarigt regn tager den 
skada i roten eller mältar i skylen; för sent skuren rinner 
den ut ur axen. Alla veta, huru den skäres, bindes, torkas 
i rian och sedan tröskas. I andra länder brukas ej 
tork-rior, men Vasa och Nylands ritorra råg står utomlands i 
högt pris som utsäde. 

Allt detta fordrar kunskap och omtanke. Den finska 
jordbrukaren har ännu mycket att lära. Han måste 
varsamt pröva nya lärdomar, men han får icke tro, att fars 
och farfars sätt varit det enda riktiga. Den, som icke 
känner naturens krafter och jordens beståndsdelar, kan ju icke
bedöma det, som bäst lönar sig för olika jormån. Häi 
skördas nu under vanliga år sällan mer än 6:te eller 8:de 
kornet, och dock vet man, att även en fattig jord i ett hårt 
klimat kan frambringa mångfalt rikare skördar, om den 
skötes så, som naturen fordrar. 

Så är det även med ängen, antingen den är en 
naturlig äng eller en linda eller en sådan äng, som särskilt sås 
och bevattnas. Mången nöjer sig med att bortrödja träd 
och videbuskar och förse ängen med grunda, illa vårdade 
diken. Men en sådan äng är stundom för torr, stundom 
för våt; ofta tager den mossa, eller växa där tuvor över 
gamla trädrötter. Därför hava kunniga jordbrukare 
mycken omsorg om ängen, dika den väl och förse den med 
lagom väta. Andra göda ängen och beså den med ädlare 
foderväxter, såsom klöver och timotej. Ty ängen är åkerns 
moder. Med välskötta ängar kan man fodra en större 
ladugård och därigenom förskaffa bättre gödsel åt åkern. 
Jorden kan icke giva mera tillbaka, än den fått, och om man 
icke ersätter de näringsämnen, som den giver ifrån sig åt 
växterna, så magras den ut. Därför bör man alltid hava 
4 eller 5 hektar äng mot 1 hektar åker, och där det 
finnes mera sandjord än lerjord, lönar sig ängen bättre än 
åkern. 

Boken om vårt land