Bazaren
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Bazaren.

Bland de reformer, som i sednare tider utmärka sig,
intager otvifvelaktigt Bazarens byggnad ett ganska
betydligt rum, oberäknadt hvad det redan af Norrbro inkräktar,
isynnerhet derföre att ett visst politiskt minne dervid är
fästadt, ett minne, som visar oss, att Bazaren, sådan den
nu för den förbivandrande åskådaren sig framställer, är den
enda, betänk läsare! rakt den enda vinsten af
Rabulisterierna och Dragonaderna förlidet år. Vi vilja närmare
förklara oss.

Länge hade den vanprydande stallmuren stött
åskådarens blickar och gjort den önskan allmän, att någon
förändring dermed måtte vidtagas. Väl hade länge varit
på tal att nedrifva byggnaderna på Helgeandsholmen och
derigenom vinna åt hufvudstaden den vackraste utsigt
och det friaste torg någon stad kunde önska sig; men
dervid stötte man först på Kongl. Stallet och dess
fyrfotade Royalister, som icke torde finna sig hågade lemna
sitt vackra palats, och vidare på nödvändigheten af ½
million R:dr till bestridandet af erforderliga utgifter —
stötestenar, som icke så lätt låta undanvältra sig.
Denna favoritidé var likväl för mycket rotfästad för att helt
och hållet försvinna; hvarföre man, med tanken på dess
nödvändiga realiserande i en framtid, funderade på
något provisionelt, som emellertid kunde fägna
invånarnes ögon något mera än den omnämda stallmuren. Man
tänkte länge på en plantering, såsom på en gång mer
behaglig för ögat och mindre obehaglig för pungen; men
öfvergaf slutligen den tanken, och hvarföre? Jo, derföre,
att man fruktade, det en plantering, om än aldrig så
indragen, likväl kunde bortskymma den utmärkt vackra
utsigten af Slottets norra façad och flyglar. Dervid
stannade man nu någon tid. Men för att ej låta den buttra
stallmuren helt och hållet beherrska Norrbro, lät man
ett litet sockerstånd förljufva densamma, och nöjde sig
sålunda några år med att endast och allenast fundera på
saken, såsom fallet vanligtvis är i detta land. Ur detta
sockerstånd springer oförmodadt tanken på ett större,
och, innan man vet ordet af, är ett Bolag bildadt, en
ritning uppgjord och en byggnad, med namnet Bazaren,
i verket. Den ifver, hvarmed förslag och verkställighet
framhasta, gör, att man för ögonblicket glömmer Slottets
undanskymmande; ty först sedan grundstenen är lagd, börja
diskusionerna derom. Emellertid hotas man med en
byggnad icke allenast med salubodar försedd, utan äfven med
boningsrum en tr. upp, oberäknadt den mängd af
jernkolonner, som skola medtaga en icke så obetydlig del af
utrymmet på Norrbro, hvilket i sanning vore alltför
mycket för en provisionell byggnad, och derigenom än
ytterligare skulle förmörka utsigten af Slottet och försvåra
möjligheten af Helgeandsholmens utrymmande i en
framtid. — Då inträffar sistlidne år den ryktbara »emeuten»,
denna profsten på fadersväldet och det nationella
kuraget, som bland annat har till följd en vigtig förändring
i Kongl, ÖfverStåthållareEmbetet, neml. Hr Baron
Sprengtportens aflägsnande. Denna förändring, ehvad ondt den i
det allmänna än förorsakar, har, hvad Bazaren enskilt
vidkommer, likväl sina fördelar. Bazarens öfra våning
blir ej af och de fristående tackjernskolonnerna blifva
liggande vid Röda bodarna. Detta är den
rabulistvinsten, hvarom vi nämde, och således »ändock något»,
som man säger.

Så är då Bazaren färdig och sträcker sin prydligt
smyckade famn mot den verld, som hvimlar öfver
Norrbro, dragande till sig hvarje öga, det månde sitta under
den skönas voile eller kommisskarlens florshufva,
statsmannens glasögon eller tiggarens plosterlapp, petimäterns
lorgnett eller den blindes starrhinna — — alla dragas de
ditåt, för att fägnas vid åsynen af detta kastell, dit den
»allena styrande» lyxen dragit alla sina stridskrafter, i
afsigt att med förenad styrka bjuda torftighetens och
fattigdomens oräkneliga horder spetsen. Bestig dess låga mur,
den nylagda trottoiren, och bestorma fästningen; du
behöfver ej vara modig, men modern för att våga striden
— du behöfver ingen annan parlamentärflagga än
bankosedeln, för att öppna en fredlig underhandling — inga
kulor af bly och jern, men väl kartescher af guld och
silfver, för att vinna seger och åtkomma de förborgade
skatter, som utgöra segerns lön. De troféer, du derifrån
medför, göra ditt anseende här i verlden, öppna för dig
hvarje lysande krets och skola, så länge du bär dem,
skydda mot hvarje pil, af nödens händer skjuten, och
ingen armodets tår skall våga genomtränga
bronzsmyckena på ditt bröst och din panna.

Denna Bazar innesluter, med ett ord, allt hvad
lifvet har att erbjuda. Du skulle, lik Adam eller Eva,
utan det minsta fikonalöf på din kropp, kunna inträda
deruti — och inom en knapp timma vore du en ny
menniska i dekarteradt kläde, bröstnål och cigarr, m. m.
Bazarens englar; Skräddaren, Modehandlaren,
Guldsmeden m. fl. skulle tjena dig; lyxen, nutidens onde ande,
skulle sätta dig på tinnarna och fresta dig; lik Noach,
skulle du trotsa denna syndaflod af limonader m. m., som
på Hr de la Croix's befallning dagar och nätter flödar i
denna Paviljong, i hvars mångfärgade fönster du ser i brokig
förening menniskor och krukväxter sammanknutna — —
Denna Paviljong! — När såg du, O Nordbo med hjerta af
is och ögon af fjelldimmor, något herrligare här i Norden?
Hvad är dygdens glans mot dessa förgyllda pilastrar?
Den ljufvaste qvinnoblick mot dessa bländande
lampkronor? De fastaste karakterer mot dessa orubbeliga
marmorbord? Och dessa guldkransade trymåer — du ser
dig deruti oändligt mångdubblad, om du också vore den
enfalldigaste, alla dina sidor, om du än vore den
ensidigaste här på jorden! Säger du, att allt detta är yta,
så sök djupet — rökrummet dernere, der genom
cigarrmolnet blickar af alla kalibrar tindra, som stjernor
genom skorstenshvirfveln. Detta rökrum, så vackert och
så ändamålsenligt, utgjorde förr delar af ett vagnshus
och ett stall. Hvilken förändring! Der förr hoptorkade
hjulbössor smörjdes, smörjas nu torra menniskostrupar;
der förr väl ryktade hästkreatur fodrades med vatten och
hafra, fodras nu beryktade pegaser med konjack och
kalfpastejer; der — o! när jag tänker på dessa tidens
skrikare, som beständigt föra barkbrödet på tungan, jag
vore färdig att ställa dem på hufvudet i Hr Croix's tékittlar.
Jag känner dervid en sådan harm sjuda i mina ådror, att jag
måste ut och gifva den luft — — välkommen du
tiggarfysionomi, som blänger der utanför porten! Åsynen af
dig behöfdes för att svalka milt blod.

Bazar! Du är då en fullkomlighetens bild, der du
står med silfverinskriptioner på himmelsfärgade taflor!
O nej! En tafla är tom, en glasdörr ännu tillsluten och
ingen ljusstråle har derur kastat sin handske åt en
fiendtlig skymning. Hvad månde väl blifva af denna boden,
hvarur grafvens mörker gapar? Ett likkistmagasin
kanhända? Likkistor — fy! — Man talar ej om lik i dessa
liknöjda tider. Och hvem skall väl dö? Tror du väl,
att dessa mustacher, hvilka du nyss såg hvispa i
punschglaset, under det amouretter hoppade från strå till strå,
någonsin skola blifva ett buskage för grafmaskarna?
Inbillar du dig, att dessa rosenläppar, som nyss med
solstrålens styrka upptinade den hårdaste glace, sjelfva en
gång skola glaceras för att bespisa mullens ånger? —
Nej, min gosse, inga fantasier, jag ber. — Men hvad
skall väl blifva af denna boden? frågar jag ännu en gång.
Ah! — ett penningemagasin törhända? Ett
penningemagasin, der man för godt pris kunde tillhandla sig guld,
för att underhålla förgyllningen i våra granna salubodar
och sweitzarebutiker, och för att hindra dessa lena
tunnskinnade anleten, som så inbjudande vinka oss till sig,
från att förvandlas i björnhudar. — En penningebod —
på min ära, skulle icke den taga lofven af alla rörelser
i Hufvudstaden!

Freja
August Blanche