Serenad (Stagnelius)
Dagen 
Förlåter 
De mörknande zoner.
Klagen 
Då åter,
I smäktande toner!
Ljuft skake er röst
Min Olympias bröst.

Härligt 
Azuren 
Af eldar besjälas.
Kärligt 
Naturen 
Och natten förmälas.
Dock vakar din själ,
Du Olympias träl!

Häcken 
Tycks sörja
Att Solen är gången.
Necken 
Hörs börja
Den klagande sången.
Mer klagande gå
Mina toner ändå.

Dvalan 
Kring lundar
Och ängar sig sprider.
Svalan 
Hon blundar
Och turturn ej quider.
Dock quider din vän
Min Olympia! än.

Rusad 
Af glansen
Ej fjärilen ilar
Kjusad 
I dansen –
Hos Rosen han hvilar.
När hvilar jag varm
Vid Olympias barm?

Ljuder 
Förgäfves 
Ej cittran min smärta,
Sjuder 
Och häfves
Ej fåfängt mitt hjerta,
Förkjusning och lif
Med en vink mig då gif!

Zonen 
Med löje
Du lossar och tiger.
Thronen 
För nöje
Och sömn Du bestiger.
Med daggiga hår
Ner i dalen jag står.

Månen 
Beströmmar 
Med silfverljus famnen.
Lånen , 
I drömmar!
Af älskaren hamnen.
Till hjertat en stig.
Gån och bedjen för mig.

Poesi
Erik Johan Stagnelius