Boken om vårt land/Kapitel 153
När vintern kom, svajade segrande svenska fanor över 
större delen av Tyskland. Det var, som om Guds 
hämnande ängel hade gått framför dem och ropat till folken 
konung Davids ord i den I2:te psalmen. »Emedan de arma 
lida övervåld och de fattiga klaga, vill jag nu stå upp, 
säger Herren; jag vill skaffa frälsning åt den, som längtar 
därefter.» Städer och fästen öppnade sina portar, 
förtryckarna darrade, och de förtryckta hälsade med 
glädjetårar sina befriare. 

Soldatens vila blev icke lång i vinterkvarteren. Ko-
nungens tåg gick nu till det katolska Bayern, där den 
evangeliska läran blivit hårt förföljd. För att komma dit måste 
svenska hären gå över floden Lech, som flyter in i den stora 
floden Donau. Lech hade nu uppsvällt av vårflödet och 
var både strid och djup. Fältherrarna avrådde varje 
försök till övergång så mycket mer, som den vaksamma Tilly 
stod med en stark här på motsatta stranden och försvarade 
Bayern. Konungen menade, att de, som övergått 
Östersjön, icke behövde frukta en sådan liten bäck, och redde sig 
att gäcka Tillys vaksamhet. 

Först måste man veta flodens djup. En soldat klädde 
sig till bonde, tog en lång stång och låtsades ämna vada 
över. När vattnet gick honom till midjan, skrek han på 
hjälp. Bajrarna på andra stranden hörde detta och 
ropade skrattande till honom, att han skulle vända om, ty 
floden var 6V2 nieter djup. Soldaten vände om och fick 
50 riksdaler som belöning av konungen. Nu timrades 
lagom höga bockar av stock för att bygga en bro, och 
under tiden antändes tjära, rå ved och våt halm, så att 
fienden ej kunde se genom röken, vad man gjorde i svenska 
lägret. Tre batterier med många kanoner uppställdes 
för att beskjuta den motliggande stranden. 

Den 5 april 1632 begynte kanonerna dundra på flodens 
båda stränder. Konungen utvalde 300 finnar och lät dem 
i båtar ro över till en holme i floden. Detta lyckades. 
Finnarna hade spadar med sig och begynte strax uppkasta en 
vall. Nu riktade alla de kejserligas kanoner en förfärlig eld 
mot dessa 300 våghalsar. Det syntes otroligt, att en enda 
av dem kunde bliva vid liv; men krutröken skyddade dem, 
och de svenska batterierna sköto så skarpt, att dånet 
hördes långt in i det darrande Bayern. Konungen säges med 
egen hand hava avlossat 60 skott. Tilly ryckte fram för 
att göra slut på de 300; men nu var också bron färdig, och 
300 andra finnar sprungo över för att hjälpa sina 
kamrater. Efter dem följde skottar, svenskar och konungen 
själv. Snart var hären på andra flodstranden. Gång efter 
gång anföllo bajrarna och blevo tillbakadrivna. De finska 
ryttarna under hertig Bernhard av Weimar hade ridit över 
floden på ett grundare ställe och anföllo den bajerska 
hären från sidan. Förgäves skickade Tilly sina bästa
trupper i elden. Slutligen grep han en fana och skyndade 
i spetsen för sina tappra valloner till stranden, men där 
träffades han i benet av en kanonkula och föll sanslös till 
marken. När mörkret inbröt drog sig den slagna bajerska 
hären tillbaka. Den gamla Tilly dog två veckor därefter 
av sina sår. 

Efter denna seger utbredde sig svenska hären över hela 
Bayern, tog dess huvudstad Miinchen och prisade Gud 
med en högtidlig gudstjänst i staden Augsburg, där 100 år 
förut den luterska kyrkans första allmänna 
trosbekännelse blivit utfärdad. 

Boken om vårt land