Den Första Maj 1839
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Den Första Maj 1839.

cke knöt på flera år kring den nyss barhalsade Svea
någon Maja en behagligare och mer himlafärgad
fiancé, än den nästförflutna gjorde. Också
tindrade förtjusningen i hennes blickar, lik solstrålen i
blåsipporna; ty af lefnadslust häfde sig hennes
rikådrade barm, vid hvars glänsande himlaglober hvarje
nyvingad lärka, hvarje nybonad varelse redan diade
sommarmjölken. Derföre var det fröjd i allas hjertan;
derföre drucko alla merg i benen, för att kunna bära
denna fröjd med dess skummande pokaler. Knappt
hade den första solstrålen gjutit sitt rosenvatten öfver de
silkeslena blonderna kring Sveas ögonpar, förrän
gatorna och torgen, mindre till följd af Polisförfattningarna
än af en inneboende manande känsla, antogo en slags
helgdagsmin. Ogalocherade stöflor skymtade deröfver,
som glänsande skuggbilder, och den lilla skon,
balanserande på kalfskinnsläppar den nya hvitstrumpan,
beskref fjärilsfjäten kring de hårdhjertade stenar.

»Till Djurgården till Djurgården», ropar den
lefvande menskligheten.  »Till Djurgården», befaller den
nattmössade potentaten från sitt, tidigare än vanligt,
öppnade kabinettsfönster. »Till Djurgården,» svarar
stalldrängen, i det han uppglänsar hästhofvarna och
blanklädershatten. »Till Djurgården», läspar i sin negligé
den barm- och barmhertighetslösa Nåden, i det hon
framräcker en juvelbeströdd hand ur de mångfärgade
jalusierna. »Till Djurgården», stammar den icke mindre
negligerade tiggerskan, i det äfven hon leder vid handen en
hel knippa af skrikande juveler.  »Till Djurgården»,
kommenderar den unga, nyss utlockade mustaschen, i
det han lättfärdigt kastar de dyrbara guldbyxorna öfver
hästryggen. »Till Djurgården», skrålar den upprätade
och ändå oefterrättlige Bussen, valkande sin namne
mellan knalltrotsande tänder. Derföre

Och nu röra sig öfver gatstenarna lefvande saxar af alla
dimensioner och i den mest sprittande rörelse klippa
vägen till Djurgården. Man står på den vackra bron,
bjuder åt höger, och det qväfvande stadslifvet, ett gladt
farväl, och skådar åt venster med hopp och förnöjelse i blick
och hjerta. Ännu hvilar ingen grönskande matta öfver de
solbeglänsta fälten; det är blott ränningen som är färdig —
åtta dagar till, och Floras sked är i full fart i naturens
sjelfarbetande väfstol, och snart skola liljor och rosor täfla om
den äran, att dö för dina fötter. — Man står vid Blå
porten. — En ny grindflickas vackra majansigte ler emot
dig och din byxficka, hvarur du tager kopparslanten.
Hon är belastad med den tunga penningepungen, och
hennes friska blomläppar äga något i dubbelt mått
inbjudande. Sex styfver i stället för en bankovitten, det
förstås. Vackra barn! Måtte den dag aldrig komma, då
du står vid denna port, dignande under den icke mindre
tunga tiggarepåsen med bleka läppar talande eländets och
armodets språk! — Så är man då på Djurgården! — »Men
mången ej till höger vill blott för att krogen är till
venster»; — må så vara — man bör då dröja här. En
annan musik än positivernas fängslar här dina öron;
det är, om man så vill, negativernas; men herrligare
och majestätligare. Der har du Andra Lifgardet —
rödt vin och röda reverer famna broderligt hvarandra.
Der har du Artilleriet och blixtens söner — en
mål-skjutning, men af helt annat slag än den å
Ladugårdsgärdet, är der å färde. Men till höger hvilket lif,
hvilken rörelse! Följ denna vaggande ström af hjuldon
och hjulbente, af dem med band på bröstet och dem som
förfärdiga banden, Häradshöfdingar utan Domsagor,
Kaptener utan Kompanier, Damer med korgar i ögonen
och madamer med korgar under armen, trekantiga
hattar och trädkantiga nackar, hufvuden utan hattar och
hattar utan hufvuden etc. etc., så långt vägen räcker.
Se der hafva vi Slätten. Hvad är det för ett kolossalt
ruckel, som stoppar till förtjusningen i dina ögon?
Det är Hr Tourniaires
konstridarebana. Nå för tusand',
konstridarebanan har redan ridit bort med en af
Djurgårdens vackraste naturscener; om det ej är någon
konst i den ridten, så är det åtminstone konstigt, det
måtte jag säga. — Sedan man nu lyckligt och
obefläckadt banat sig vägen genom Devuemangets
sirapskarameller och Rabulismens cigarrer, genom gummor med
pepparkakor och jungfrur med peppar på näsan,
uppblåsta munkar och bortblåsta nunnor, ägg och höns,
slänggungor och mamseller, så står man nu framför
Franska Wärdshuset, der Svea Lifgarde tager sin
förfriskning för dagen — blått och gult skifta, så att
det blir grönt för ögonen. — Men hastom till andra
scener!

Hvadan denna rörelse in och ut från
Schweitzare-butikerna, värdshusen och krogarne! Hvartill syftar
du i dag, mitt tvåfotade slägte med och utan fjädrar?
»Att dricka merg i benen», svarar du i chorus.

O alla behöfva de det, de styrande, så väl som de
styrda — de förra för att kunna hålla sig på fötter så
länge som möjligt, de sednare för att spjerna emot, i
händelse sådant skulle vara af nöden. Från och med
den stolta Hästgardisten, som utgör det täcka könets
hela ögonfägnad och förtjusning, till och med den der
i mörkblå rocken med hasselkäppen i näfven, som
deremot är samma köns buse och förskräckelse; från och
med tänkaren, som sålar och lappar i vetandets
verkstad, till och med skoflickaren, som gör detsamma med
våra skosulor; den pryglande, så väl som den pryglade;
den som sätter på handklofvarna, så väl som den,
hvilken nödgas sätta till handlofvarna — den förre för att
kunna skrufva som en karl, den sednare för att tåla,
som en stackare egnar och anstår.  Fröjden eder,
derföre, J alla, medan vårens första dag gifver eder
privilegium dertill! Jublen och söken åtminstone en gång
på året upptina den Nordiska flegman, som, lik en
isskorpa, lägrat sig öfver edra känslors grumliga insjöar!
Och om J stapplen eller biten i gräset, varen trygge;
J skolen ej vakna och uppstå i polisbetjentens eller
värfvarens armar, för att äta vatten och bröd eller svära
fanan, ty i dag, blott för i dag, hvila
polisförfattningarna och värfningsstadgan.

Man hurrar ut åt slätten — den Kungliga familjen
synes mellan folkskarorna — Måtte en evig Majdag
glänsa öfver dess öden!

Men redan framträder skymningen ur Vestern för
att sätta nattmössan på den väna majas guldlockar.
Den jungfruliga rodnadens sista glöd lågar på hennes
fylliga kinder; och i samma stund hon sätter den
ena foten på vesterns guldbroderade sängtäcke, gifver
hon den druckna jorden med den andra en hjertlig
spark in i sömnens rike. Nu väntar hon blyg på
brudgummen, den herrlige sommaren, med blommor i
hatten, brunnskurer och saltbad, spenat och ärtskidor.

Freja
August Blanche