Till Mr -ss-
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Till Mr —ss—.

Tit. har börjat och slutat ett slags svar på vår artikel
och i sammanhang dermed på några till Tit. insända
anonyma skrifvelser. Tit. börjar med en attack mot »invektiver,
grin och paskiller», sågande sig ej för dem hafva något
svar, och, för att bestyrka denna uppgift, lägger handen
på hjertat och drillar:

»Det vet Mårten och Freja det vet,
J som smäden, J veten det, J.»

Hvem skulle väl, när han hört dessa ord och denna
drill från Tit. läppar, kunna tro annat, än att minst ett
helgon hade sin boning i Tit. bröst! Att från Tit. tunga
intet  ord framammats, från Tit. penna ingen
smädelse flutit! — Hvad det måste vara saliggörande, att
kunna hafva en sådan tanke om sig sjelf! — Men samtiden
tänker ofta ej lika med ett dylikt siq sjelf; icke heller nöjer
han sig med att alltid blindt tro på äktheten af det guld,
som flammar kring helgonets hjessa. Med djerf skonlös
hand skakar han till och med sjelfya helgonbilden, och
ve denna, om den blott står på egna bräckliga fötter,
svigtande för den minsta vindpust, och icke har fäste
och stöd i någon oumkullstötlig kolonn i sanningens
eviga tempel!

Freja har således smädat Hr —ss—; fram
helgerånerska och bekänn, hvarför du kastat smuts på det heliga
belåtet! Hvarföre har du åsamkat dig den heliges
förbannelse? Bekänn!

»Jag har en gång vågat säga, att Griselda, öfversatt
af Hr —ss—, är sämre, än Griseldis, öfversatt af Hr
Djurström.»

Har du det, din slyna? Jag skall lära dig hafva
respekt för de få talanger och snillen, fäderneslandet
äger. — Har du bevist, hvad du vågat yttra?

»Jag har till Allmänhetens och sunda förståndets
ompröfning framstälit tvenne profbitar af båda
öfversättningarna, och icke tillåtit mig ett tomt maktspråk.»

Nå hvad sade Allmänheten och sunda förståndet?

»Att <i>Griseldis<i>, »fritt behandlad», råkat i det största
tvång, och att hon, som på originalspråket med heder
genomgått så många prof, öfversatt af Hr —ss—, icke
en gång kunde uthärda en profbit.»

Detta ditt yttrande var ju ej värre, än en vanlig
kritik, som hvarje författare måste tåla.

»Ja, så tycker jag också; men hvad rår väl jag för,
att Hr —ss— icke tål någon kritik?

Men för att komma under rubrik af smäderska,
måste du nödvändigt hafva sagt och gjort något annat,
som kunnat ådraga dig belätets rättmätiga vrede och förakt.

»Jag har en gång vågat såga, att Hr —ss— på ett
högst straffbart sätt missbrukade sitt kall såsom Publicist,
då han icke ansåg sig för god, att offentligt smäda den
enskilta personligheten.»

Jag kunde väl tro det, din lättsinniga varelse! Hur
har du mot en så upphöjd personlighet, som Hr —ss—,
kunnat tillåta dig en dylik injuria? Bäfvar du inte
tillbaka för ett brott, som moraliskt och juridiskt ligger
under den strängaste strafflag?

»Kan ni då ej draga er till minnes, huru, för en
kort tid sedan, Hr. —ss— behandlade en enskildt person?
Bokhandlaren Looström, för det denne efter eget behag
låtit trycka ett manuskript, köpt för ett ovanligt drygt
honorarium af Nicander? Huru sedermera Hr —ss—, då
Hr Looström i ett enskildt bref till honom förehöll
honom hans orättvisa, ytterligare for ut i smädelser mot
samme person, som icke gingo ut på mindre än att
framställa bemälte Bokhandlare, en man af det mest
oförviteliga rykte, såsom den der velat preja Allmänheten på
ett arbete, på hvilket han i sjelfva verket gjort förlust,
endast ersatt genom förläggarens deltagande för en
ryktbar, men nödställd författare.»

Allt det der erinrar jag mig ganska noga; men hvad
del hade du i saken?

»Jag uppträdde, såsom den skymfades försvarare och
förklarade; att Hr —ss— i den saken handlat både
ovärdigt och orättvist, samt lät honom förstå, att det alldeles
icke öfverensstämde med det chevalereska, Hr —ss—
alltid vill låta påskina, att begagna Publicistens vapen
mot en enskildt, utom offentligheten ställd, medborgare
i samhället. — Är det således jag, som handlat smädligt?

Hvart tog nu helgonets gloria vägen? — — — —
Låtom oss nu se efter, hvar konstdomarens sitter.

Då —e i föregående nummer framställde, hvad till
ämnet egentligen ej hörer, var det blott i afsigt att
erinra Hr —ss—, att om Freja mot honom någon gång
farit ut i »smädelse», var det alltid han som sjelf varit
orsaken dertill. Smädelsen är en ond växt; det behöfves
dertill det obetydligaste frö för att genast skjuta upp och
ymnigt utgrena sig åt alla sidor. Då Hr —ss— slog
Freja i ansigtet med kålen, ansåg —e sig böra, till
återtjenst, föra Hr —ss— till roten, och dermed kan
det vara nog. Det tyckes som om Hr —ss— sjelf insett
det skadliga och giftiga i smädelsens natur eller onatur,
som den snarare bör kallas, hvilket åtminstone röjer sig
i de sednaste artiklarna, som verkligen framställa en
anspråkslöshet och en moderation, dem vi hos Hr —ss—
förut ej funnit, De bära den enskilta öfvertygelsens
färger, utan att prunka med maktspråkets mask. Låtom oss
alltid göra så; ty ju mer vi inskränka våra egna
obetydliga personligheter, desto mindre faller skuggan öfver
våra framställningar, och desto lättare vill Allmänheten
förstå dem!

Hr —ss— säger, att —es skrifvelse är ibland dem,
som »egentligen påkalla ett svar», och följaktligen borde
vederläggas, men icke desto mindre uraktlåtit att
vederlägga den, ty hvad de öfriga till Hr —ss — enskilt
aflemnade beträffar, så har Allmänheten ej sett dem i deras
helhet, och har följaktligen iugen rättighet att fordra
deras vederläggning. Nu vederlägger Hr —ss— ingen
enda af —es mot honom gjorda anmärkningar, och tror
sig kunna försvara detta underlåtande med —es
erkännande af att vara »enthusiast» för Mamsell Lind. —e
har aldrig erkänt detta; men väl i en recension öfver
Robert och Mamsell Linds uppträdande deruti yttrat,
att som —e i hennes spel och sång i Alices roll icke
kunnat upptäcka något fel, han också måste höra till de
»s. k. enthusiaster», med hyilket namn en och annan
ansett sig böra undfägna hvar och en, som skänkt denna
utmärkta artist sitt bifall, sin beundran. Hr —ss—s
skildring af enthusiasmen och dess oförmåga att mottaga
»skäl och bevis», är sann; men han måste äfven
medgifva, att det är med ordet »enthusiast», som med så
många andra, neml. att det ofta nog dragits från sin
urbetydelse till ett tomt öknamn, och att följaktligen den som
blott bär namnet och icke värdigheten deraf, icke för
skäl och bevis kan vara otillgänglig. — Mot —e:s
åsigter i estetiken har Hr —ss— ansett sig äga skäl till
anmärkning på den grund, att —e benämt vissa omnämda
roller för tragiska. —e har blott yttrat att i ifrågavarande
roller det öfvervägande elementet är det tragiska, och
således ej att de äro rent tragiska. —e är ej den enda,
som trott sig finna; att öfvergången från den
sentimentala elegien till tragedien icke är så betydlig, De flesta
af Tysklands nyare konstfilosofer, som ej riktigt kunnat
öfverenskomma om och bestämma hvad till tragedien
egentligen hörer, hafva låtit mycket af hvad de äldre
räknade till tragedien inkräckta på elegiens område och
så tvertom, utan att de derföre gjort sig skyldiga till den
beskyllning att vara oestetici. För öfrigt tyckes man på
sednare tiden allt mer och mer göra sig fri från hvarje
skråmessighet i tankens eller det skönas regioner, och
följaktligen ej mer med sådant pedanteri äflas om att för
det sköna så oändligt, bestämma vissa från hvarandra
skarpt åtskiljda konstformer. Deraf kommer sig, att
äfven —e ansett sig funnit i ett och samma konststycke
förenade dessa de olika formernas drag; och skall han,
vid ett af honom med det snaraste ämnadt försök att
under form af repetitorium framställa de nyare
företeelserna i estetiken, närmare förklara sig öfver detta ämne.

Hvad nu sjelfva hufvudämnet eller Hr —ss—s
påminnelser mot Mamsell Lind beträffar, qvarstår, hvad
—e redan om henne, och i följe deraf mot Hr —ss—,
yttrat, af Hr —ss— ovidrördt och följaktligen
ovederlagdt, Hr —ss—s hufvudthema i denna sak är ett
försök mot Mamsell Linds inspiration, garneradt af en
mängd variationer, med förlof, lika litet
sammanhängande som sjelfva themat.

Hr —ss— går, enligt —es tanke, något baklänges, då
han säger, att hos Mamsell Lind, liksom hos hvarje
artist med stora anlag vid hennes år, konstens eld
»flammar» och »icke glöder.» —e kan ej tänka sig detta
»flammar», utan att söka dess rot i något som förut »glöder»,
och åberopar till stöd för denna tanke endast och
allenast naturliga lagar. Derjemte tror sig —e kuona
försäkra, att den konstnär, som känner »sättet att anbringa
sköna skuggor och dagrar», hvilket otvifvelaktigt är det
förnämsta och svåraste, icke kan hafva sårdeles svårt
för »schatteringarna i alla deras mångfaldiga nyanser»,
som måste vara det underordnade, emedan det år något
som snart nog följer och måste följa af det föregående.
Föröfrigt tag bort inspirationen från konstnären, hvilket
sker derigenom att man vill föreskrifva den lagar, som
åsyfta att med kalla beräkningar omsluta dess etheriska
himmelska gestalt, och hvad återstår väl sedan? — —
Är det väl billigt att, för det fågeln flyger högre än
vanliga ögon kunna fatta, afbryta dess vingar, på det den
måtte kunna kräla på jorden till hvarje ögas
tillfredsställelse? — För att bättre åtkomma frukterna, som på
trädets topp förgyllas af solens strålar, skola vi
kanhända nedhugga sjelfva trädet? — Det är endast genom
nspirationen, denna ofvanifrån förlänade gåfva, som
konstnärens storhet bestämmes. Sök i otid hämma denna
gudaflamma, derföre att den i början brinner något
ojemt, och den skall, som Hr —ss— tyckes vilja, gå i
glöd, men också derifrån, ty steget är obetydligt, till
förkolning och mörker,  Mamsell Lind är i en ålder då
inspirationen är som varmast, som ifrigast, men också
som lättast att missleda och släckas; ty den mognade
erfarenheten har ännu ej framträdt med sina rika
näringsämnen. Sätt ljuset ej under den skeppa, hvarmed
vanliga förmågor mätas, utan låt det obehindradt söka all
den luft, som kan finnas. Låtom oss ej genom tunga
resonnemanger fördela dess låga och bringa den i strid
med sig sjelf, men väl genom alla möjliga yttre medel
bereda den tillfälle att utveckla sig. Den tid kommer
nog af sig sjelf, då synkretsen vidgar sig för konstnärens
blick och visar honom, hvad som finnes och hvad som
fattas; denna blick skall inhämta mer, än någon annan
kan meddela, emedan den, till följe af sin högre
förmåga, ser mer, än en annan kan förnimma. Då skall
äfven från Mamsell Lind försvinna de brister, som af en
för öfrigt ganska aktningsvärd skola (Hr Bergs)
möjligtvis kunnat blifvit henne bibringade, och hon deraf blott
hafta qvar det goda, som är det öfvervägande, i den
fullkomligaste harmoni med de ovanliga naturanlagen.

Hr —ss— skall troligtvis ej häraf finna sig
öfvertygad; men detta fel ligger i sanning ej hos

Freja
August Blanche
Jenny Lind