Boken om vårt land/Kapitel 167
Efter Pultava slag vistades konung Karl fem år som 
flykting hos de otrogna turkarna för att förmå dem till 
krig emot Ryssland. Där blev han åter berömd för sin 
tapperhet, när turkarna ville driva honom ut ur hans bostad 
i staden Bender; men illa styrdes riket med konungens brev 
och kurirer på 200 mils avstånd. Illa lyckades även 
turkarnas krig emot Ryssland. Då red konungen till sitt rike 
igen, och alla väntade bättre tider. Men härarnas Gud 
hade övergivit honom, såsom han övergivit sina folk. 
Ingen seger följde mera hans fanor; för varje år blev hans rike 
fattigare och mera förtryckt. Hjältemodig i olyckan 
såsom i lyckans dagar stred han ännu, på alla sidor omgiven 
av fiender, utan att vika. Vid den tid, när Finland 
kämpade med döden, ville kung Karl erövra Norge, och där
stupade han en mörk vinternatt i slutet av år 1718 för en 
kula från fästningen Fredrikshall. Samma vinter förgicks 
större delen av Finlands sista här, som konungen hade 
skickat under Karl Armfelt att erövra det mellersta Norge. 
Finnarna måste återtåga och överraskades nyårsnatten 
av en snöstorm på fjällen, där 600 man fröso ihjäl och 
många andra blevo krymplingar därigenom att de förfrusit 
händer och fötter. 

Kung Karl var en oförliknelig krigshjälte; svensk till 
sin tapperhet, finsk i sin ihärdighet, så att om honom är 
sagt, att »han kunde icke vika, blott falla kunde han». 
Ingen konung har först upphöjt sitt rike till större ära och 
sedan störtat det ned i ett djupare fall. Men 
efterkommande glömde hans fel för att endast minnas hans dygder. 
Svenskarna glömde sina lidanden och sin förlorade makt 
för att prisa sin beundrade hjälte. Finnarna ville icke 
heller tro, att kung Karl hade övergivit dem i deras 
yttersta nöd. Hans bragder blevo en saga för gamla och 
unga. Så länge en av Karl XII:s krigare levde i Finland, 
avtog han vördnadsfullt hatten var gång, han hörde 
konungens namn. Det är också om en grånad finsk 
karolin, som biskop Franzén har diktat en skön visa, av vilken 
vi här avskriva några verser: 

 Den gamle knekten. 

 Det var i Sai men på en ö, 
 dit sällan någon länder, 
 förutom måsar på den sjö, 
 som stormar vid dess stränder. 

 Där står på udden än i år 
 en krokig tall med mossigt hår. 

 På klippan i dess skugga satt 
 en man av gamla världen, 
 med snövitt skägg och krigsmanshatt 
 långt synlig ut på fjärden. 

 Hans blårock med sin älghudsgjord*) 
 var ej för dagens fänrik gjord. 

 Det syntes på hans vissna kind 
 en banad väg för tåren, 
 och kulen fläktade en vind 
 de glesa silverhåren. 

 Hans blick än sjönk i djupet ner, 
 än log mot skyn, som sorgen ler. 

 I många herrans år var kväll, 
 sen solen var försvunnen, 
 i samma dräkt, på samma häll, 
 i samma ställning funnen, 
 en vålnad blott från forna dar 
 han för den häpne seglarn var. 

 »Jag är en övrig karolin», — 

 den gamle vid de orden 

 stod reslig upp med hurtig min; 

 »Den siste än på jorden, 

 som sett kung Karl!» — För namnet blott 

 han lyfte av sin hatt så brått. 

 »Som jag så enkel såg han ut 

 i dylik rock och bälte, 

 men när han stod i moln av krut, 

 se, det var kung och hjälte, 

 stor när han vanns som när han vann, 

 och kanske störst, när han försvann ...» 

 »Snart hundraårig sitter jag 
 dock lugn här i min skreva, 
 blott jag mitt fosterland en dag 
 ej nödgas överleva.» — 

 Så talte han och från den da’n 
 ej syntes mer, där han var van.

) Han var omgjordad med ett bälte av älghud.

Boken om vårt land