Teater (1838)
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Teater.

Under de sednare veckorna har Kongl. Stora
Teatern verkligen haft att bjuda på en och annan rent
estetisk afton. Det borde tyckas som publiken ej derföre
vore skyldig Direktionen någon erkänsla, emedan det skulle
ligga hvarje annan TeaterDirektion om hjertat, att,
så mycket som möjligt, gå en bildad publik till mötes;
men så långt har man nu kommit, att man ofta måste
anse för en vinst, hvad man hade all rättighet att
fordra såsom pligt. Armide och Figaros Bröllop hafva
varit gifna. Sådana konststycken kunna i sanning
försona mycket, ty utom det värde de inom sig sjelfva
äga, ett värde som ingen tid mäktar förringa, hafva de
äfven blifvit utförda med en säkerhet och ett lif,
som gjort, att vi, för några ögonblick åtminstone,
kunnat glömma det olyckliga tillstånd, hvaruti Teatern för
öfrigt sig befinner. — Hamlet har äfven varit gifven.
Många påstå, att Hr Almlöf lika väl fyller denna roll
som andra inom tragediens område. Några, som vi
ansett för konstdomare, påstå motsatsen, och vi, som ej
sett Hr Almlöf i denna roll, kunna lika litet säga det
ena som det andra. Den som sett Hr Almlöf i
Falkland, Appius och Sylla, vet att det finnes parter,
hvaruti han är oöfverträffig, och beklagar blott att sådana
pjeser så sällan gifvas, hvaribland den sistnämde är rent
af bannlyst från vår scen. Hr Dahlqvists inträffade
sjukdom hindrade oss från att se honom i Hamlet.
Men vi tro att Teaterkassan lika litet som publiken
skulle förlora på om han finge uppträda deruti.

Sistlidne Måndag sågo vi Den Farliga Tanten.
Vi hade så väl af de öfriga tidningarna som af
enskilta personer hört så mycket godt om denna pjes, att vi
köpte vår biljett med de bästa förhoppningar. Vare sig
nu att ryktet öfverdrifvit, eller att vi ej förstå det »fina
i kråksången», som det heter; nog af, på oss gjorde
den ej särdeles intryck, och om vi någongång, i likhet
med de öfriga åskådarne, drogo på munnen, var det i
sanning ej åt qvickheterna i pjesen. Den synes oss
vara en sammansättning, eller, rättare sagdt,
sammanplockning af litet af hvarje, och mest af den Tyska
Baron, som vi, för flera år sedan, sågo på
Djurgårdsteatern, samt Dansösen m. fl. — Det ligger i alla
komedier, som smaka Tyska, ett oupphörligt sträfvande,
först att frampressa qvickheter och sedan att, så
mycket sig göra låter, inpressa dem i åskådarens minne.
Deraf detta ideliga repeterande af en mängd ord, dels
högst hvardagliga, dels burleska, såsom i denna pjes:
»tantkarameller», »tanthattar», »tantporträtter», »gossar och
flickor på knäna», »dukade bord»; »bäddade sängar», m.
m., så ofta att man alldeles utledsnas. Då nu sjelfva
intrigen är lustig nog och erbjuder en mängd tillfällen
till »drift» med åtskilliga karakterer i menniskolifvet,
hade det väl icke varit så svårt att inlägga någorlunda
renare humor i framställningen. Der förekomma t. ex.
tvenne Tidningsredaktörer Hrr Giftschnabel och
Fechner, af hvilka den förre tyckes vara en slipad figur, som
har prenumeranterna om hjertat och »massans sympatier»
för ögonen; den sednare deremot, en beskedlig
tummeliten, som, ifrån början till slutet af sitt uppträdande
på scenen, »tummas» än af den ena, än af den andra,
utan att han ett enda ögonblick har ett sjelfständigt
omdöme. De der begge karaktererna hade vida bättre
kunnat utvecklas. I recensionen, som af Hr Fechner
uppläses, hade författaren kunnat infoga en mängd af
dessa Fransyska och Italienska konsttermer, som äro så
viga att ta till, när man vill visa sig hemmastadd i
konstens regioner; derjemte ett och annat om »hårbenor,
binocles och bipeder», så att allt hade blifvit komplett.
— Men nu till de spelande:

Vi äro ej bland dem, som hos Hr Svensson
kunnat upptäcka någon särdeles talang. Vi ha aldrig
kunnat fördraga hans deklamation, hvars brister isynnerhet
röja sig när han skanderar vers, ty tala vers, det ha
vi än aldrig hört honom; men, såsom Friherre von
Emmerling, var han mästerlig — ja, vi tveka ej
erkänna, att det uteslutande var den jemna hållning och
verkliga komik, han inlade i sitt spel, som gaf oss något
intresse för sjelfva pjesen och gjorde att vi med
någorlunda nöje kunde se den. — Hr Stjernström sade
sin roll icke illa och på några ställen ganska bra;
men hans gester och rörelser smakade alltför mycket
af Pechenas fjäsk, för att vara behagliga, aldraminst för
Svenska ögon. Hr Stjernström klär sig elegant och med
smak; detta är en uppmärksamhet mot publiken, som
få med honom dela. — Än Mamsell Högqvist då? — Få
aktriser hafva väckt sådan uppståndelse hos våra Herrar
både på och ur modet. som hon; hvarföre vi äro
beredde att stöta dem allesammans för hufvudet, när vi våga
yttra, det hon i Den Farliga Tanten ingalunda
tillfredsställde vår väntan.

Författaren har icke allenast velat berätta för
Publiken, att Adele Müller är en stor skådespelerska, han
lemnar henne äfven tillfälle att sjelf visa det. Hon
uppträder i en Tantroll, för att fånga den hederlige
Friherren. Grunddraget i denna roll, så svärmisk den
än synes, är värdighet, ty det är endast på detta sätt
planen kan lyckas och åskådaren derigenom få ett
tillfälle att beundra den Tyska artistens talang. Mamsell
Högqvist, i de ögonblick då hon blott skall vara Adele
Müller, är, såsom hon, enkel och naturlig, men såsom
den farliga Tanten, blir hon i högsta grad onaturlig.
Hon insvepor ansigtet i en hufva, kröker ryggen,
släpar litet på uttalet och tror sig dermed ha gjort nog;
men hvar den ädla qvinnliga värdighet fans, som i ett
enda ögonblick mäktade kullstörta den gamle ungkarlens
lefnadsprinciper, var för oss omöjligt att upptäcka.
Adele Müller föreföll oss således, såsom Tant,
ingenting mindre än farlig, och den gamle Baronen, hvars
enda fel består i en barnslig beundran för förfädernas
bedrifter, blir en narr, ett pundhufvud, som kan
luras af litet nog. Rummet tillåter oss ej yttra derom
något vidare; men hvar och en, som dömmer opartiskt,
har kanhända redan insett sanningen af vår
anmärkning. Mamsell Högqvist är för öfrigt en mer än
medelmåttig artist; men både det offentliga och enskilta
smickret har gjort allt för att hämma hennes vidare
fortskridande på konstens bana. Det är derföre tid på
att väcka henne ur en slummer, hvilken, så behaglig
den än för det härvarande är, snart nog kunde bli en
graf för hennes verkligt goda anlag och, som vi tro,
varma känsla för konsten.

Om de öfrige personerna i pjesen torde vara litet
nog att säga. Hr Habicht föreföll oss rätt rolig. Vi
kunna ej förklara orsaken, hvarför Direktionen så sällan
och aldrig i någon betydligare roll låter Hr Sundberg
uppträda. Denne unge man har uppoffrat sin
barndom i Teaterns elevskola, der hans anlag väckte en
rättvis uppmärksamhet. Nu i ynglingaåren, då
känslan är som varmast och förmågan som lifligast för
konsten, tillbakahålles han, under det Hrr
Hjortsberg, Forsberg m. fl. gynnas och framdrages till föga
båtnad för Direktionen och Publiken.  Hvartill gagnar
väl en elevskola, när man ej förmår bedömma och dra
nytta af de få dugliga ämnen, den erbjuder? —
Hvarföre de 3 akterna behöfde indelas i 6 Tablåer, känna
vi ej så noga; kanhända var det för att underlätta
machinistens bekymmer. Som Kongl. Teaterns
machineri står på nästan lika klena fötter som dess
ekonomi, har man kommit på den tanken, att någon
skyldskap måste vara dem emellan.

Samma afton gafs till efterpjes den innerligt täcka
Alphyddan. Om det skall räknas Hr Robach till fel
att imitera Hr Sällström, så är detta åtminstone
mindre, än det att söka vara originell och misslyckas. Han
sjöng, som vi tyckte, sina partier oklanderligt och var
äfven inne i sin roll.

Vi öfvervoro i går Herr Günthers debut, en i alla
afseenden lycklig debut. Hans röst är egentligen en
baryton med ovanligt mjuka och behagliga mellantoner,
öfver hvilka han är fullkomligt mästare. De högre
deremot äro visserligen både starka och klangfulla, men
ännu ej så upparbetade, att de utan forte kunna tagas,
hvarföre rösten förefaller något ojemn. Hvad
vokal-ljuden a,  e och ö beträffar, delar han med många den
ovanan, att accentuera dem för skarpt, så att a nästan
alltid tages i gommen, e begagnas i stället för ä och ö
får en dragning åt y, såsom: ”Ryfvarhyfding” i stället
för: ”Röfvarhöfding.” Dessa fel äro likväl ej större,
än att de snart nog, under Herr Bergs ledning, kunna
försvinna. Då nu för öfrigt Hr Günthers röst redan så
stadgat sig, att den ej af någon skolas egenhet gerna
kan föras ur den rätta stråten; som är behagets och
känslans, torde den med tiden blifva en bland de vackraste,
som vår Teater ägt. — Hr Günther har, såsom det
berättas, aldrig förut beträdt någon scen; hvarföre vi
också på det högsta öfverraskades både af hans hållning och
gester, som, långt ifrån att röja nybörjarens tafatthet,
ägde en säkerhet och en värdighet, som kunnat anstå den
teatervanaste skådespelare. Han framropades och helsades
af Publikens stormande bifall. Är Hr Günther, som vi tro,
nog bildad att anse dessa bifallsyttringar, som så lätt vrida
kjernan kring på den svagare, mindre som en beundran
för hans talang, än som en uppmuntran till dess
fortskridande utveckling, skall den dag ej vara långt
aflägsen; då han icke allenast med den verkliga
förtjenstens urskiljning kan emottaga dem, utan äfven sätta
sig öfver den tomhet de så ofta innebära. — Derjemte
anse vi oss böra uttrycka vår tillfredsställelse med de
öfrige i pjesen medspelande — jag sjelfva Hr 
sjöng i tredje akten sitt parti på ett sätt, som vi förut
än aldrig hört honom.

Sistlidne Fredag uppfördes på Kongl. stora Teatern
Hamlet, näst Kung Lear, i mitt tycke, det
mästerligaste den store skalden skapat. Hamlet öppnar för
våra sinnen en trollverld, hotande, förfärlig, der själen
slites emellan de vildaste passioner, der menskligheten,
en annan Laokoon, kämpar mot sina egna qvals
ormknutar. Men snillets blixtrar genomkorsa vildt den
rysligt högtidliga natt, hvaruti hela stycket från början
till slut är insvept och som ännu hvilar öfver de
blödande offrens förbleknade drag. Vill du derföre
införlifva dig med detta mästerverk, läs detsamma, och
gack ej för att se det på Kongl. stora Teatern, der det
är stympadt, så till innebåll, som aktion, ty det
händer, att missbelåtenhetens och ledsnadens känslor
borttrolla din trollverld. Hvyarje roll deruti är af vigt, ty
Shakespeare låter ingen uppträda förgäfves, och fordrar
således till utförandet något mer än vanliga Statister.
Det minsta afsteg från sanningen och naturen, den
minsta afvikning från hvad den store Skalden tänkt och
skapat, äro tillräckliga att omsluta den herrliga taflan
med komikens glitterram.  Hvarje skådespelare måste
således ej allenast uppfatta och förstå andan af sin egen
roll, utan äfven af de andras. Uraktlåter någon det,
återstår blott formen, ofta vidrig, ofta löjlig; men det
sköna, det sublima, som lefde deruti, går förloradt —
och förloradt gick det till det mesta, när jag sist såg
Hamlet på Kongl. Teatern. Jag vill närmare
förklara mig.

Spöket, Hamlets förkroppsligade misstanke,
uppträder, manande honom till hämd. I Spökets röst
måste ligga ett djupt allvar och ej en passionerad
deklametion, sådan som Hr Svensson framdundrade den,
ty i motsatt fall väcker det löje, i stället för
hemskhet hos åhöraren. Spökets: »svärjew under Teatern
föreföll mig som ett pastskrik, och gjorde att scenen
ofvanpå, oaktadt den på långt när ej illa utfördes, tog en
högst löjlig vändning. En chorist med djup basröst,
sjelfva Hr Svensson vida underlägsen i deklamationskonsten,
hade i utförandet af denna roll varit honom betydligt
öfverlägsen. — Hrr  och Forssberg gjorde
visserligen hvad de förmådde, men bör väl Shakespeare
få plikta för skådespelarnes oförmåga? — Hr F.
Kinmansson har aldrig gjort anspråk på att vara en
tragisk skådespelare. Han har för sig utstakat ett annat
fält, der ban är lika lycklig, som oumbärlig, hvarföre
jag ej vill yttra något om hans spel i Hamlet; man
kunde nästan säga detsamma om Fru Eriksson; men om
Fru Erikson, såsom Drottning, tager sig mindre
fördelaktigt ut, hade man likväl väntat, att hon, i de
ögonblick då hon är qvinna och mor, med mindre
liknöjdhet och i följd deraf med mera hjertlighet skulle hafva
återgifvit sitt parti. — Mamsell Högqvist i de tre första
akterna behagade mig allsintet. Man talar icke om en
vnglings rena kärlek, det man sjelf med den första
bänryckningen delar, i en så torr och afmätt ton, som
hon gjorde; man sitter ej med den olycklige Hamlets
hufvud i sitt knä och bär en hofdams själlöshet i blick
och åthäfvor, som hon. Också ansåg jag det rent af
för omöjligt, att en sådan Ophelia kunde bli vansinnig
af kärlek och sorg. Men »socker i botten», tänkte
Mamsell Högqvist — och så var det äfven — — den fjerde
akten kom: Ophelia inträdde — det var ej Mamsell
Högqvist, än mindre de tre första akternas Ophelia.
Det var Shakespeares Ophelia, sådan han tänkt sig
henne i dess högsta fullkomlighet. Det låg något
obeskrifligen rörande i att se, hur skönheten och
vansinnet kämpade med hvaranöra om de förvirrade
anletsdragen, hur »tåren i halfsläckt öga» återspeglade det
slocknande hjertat. Illusionen var försvunnen och den
förfärliga verkligheten stod för mina ögon. Det var,
med ett ord, icke allenast Mamsell Högqvists triumf, —
det var konstens. —

Hr Dahlqvist uppträdde, såsom Hamlet, för första
gången: om man säger, att Hr Dahlqvist fullkomligt
uppfattat sin roll, gör man honom ingenting mer än
rättvisa, ty det syntes tydligt, att han både med flit
och urskillning studerat den. Säger han, att han
fullkomligt lyckades deruti, torde mången ha ett och annat
deremot att invända, och till den klassen hör äfven jag.
Att ha sina vissa ögonblick, då man är fullkomlig, är
möjligt, utan att man derföre är fullkomlig i sin konst.
Det är af det helas öfvervigt man sluter till den
fullbildade konstnärn. Dock röja dessa vissa ögonblick,
att en inneboende förmåga finnes, som, när den ej af
det blinda sjelfförtroendet hämmas, snart nog torde bli
herrskande på alla ställen. Ungefär sålunda föreföll mig
Hr Dahlqvist i Hamlet. Han hade sina ögonblick, då
han lyfte icke allenast sig, utan äfven åskådaren till den
verld, som uteslutande var jordens störste menniskokännare
förbehållen, och hvarifrån den vanliga mennibkosjälen med
bäfvan skådar djupet under sig; men det kom andra
ögonblick, då han, om ej just sänkte henne deruti, likväl lät
henne sväfva i ovisshet emellan himmel och jord, med den
djupaste saknad af den höjd, hon förlorat. I scenerna med
Polonius och Ophelia och nästan alltid då han framträdde
under vansinnets mask, var han den store skådespelaren, som
utan annan förebild än den författarens djupa andemening
ställde framför honom, hade upphunnit målet; men i
scenen med modern, inför porträtterna, enligt mitt tycke,
styckets skönaste glanspunkt, emedan det är der, det
qvalda hjertat gifver sig luft; der äfven åskådaren något
litet får hämta sig, i denna scen, sade jag, vek Hr
Dahlqvist från sin roll. Hamlet lemnar der, för ett
ögonblick, den förfärliga masken, och låter den
barnsliga kärleken, i hela dess fullhet, öppna en strid
emellan medlidandet för den svaga brottsliga modern och
den mördade faderns blodiga skugga. — Hr Dahlqvist
glömde att bortlägga denna mask; var ännu den hemske,
beräknande Hamlet, i stället för att vara den olycklige
sonen, som öppnar sitt hjertas innersta, visar, under
de mest förtviflade uttryck, den afgrund, som slukat en
ynglings lefnads glädje och glödande förhoppningar,
och tillsluter det sedan, för att aldrig mera öppnas,
om ej af mördarens förgiftade värjspets. — Det torde
vara öfverflödigt att närmare uttrycka mig; Hr Dahlqvist
skall lägga på hjertat denna min erinran. Hans känsla
för konsten är för varm, för hög, för att finna sig
fullkomligt belåten med sin närvarande ståndpunkt. Den
samme, som kufvat de naturliga hindren, skall ock besegra
de onaturliga.

Freja
August Blanche
Teater
Nils Almlöf
Wilhelm Svenson
Edvard Stjernström
Emilie Högqvist
August Pfeiffer
Rudolf Forssberg
 Fredrik Habicht
Carl Gustaf Sundberg
Julius Günther
Fredrik Kinmansson
Charlotta Eriksson
Georg Dahlqvist