Boken om vårt land/Kapitel 57
I Tervola kapell vid Kemi 
älv högt uppe i norden var 
en fattig prästson vid namn 
Mattias Alexander Castrén. 
Hans släktingar 
understödde honom, han arbetade 
mycket, kunde försaka 
mycket och hade en kraftig vilja. 
Han gick i skola, blev 
student och slutligen doktor i 
vishetsläran. Han kände då 
många språk, men i 
synnerhet ville han utforska 
sådana, som voro besläktade 
med det finska språket. För 
den skull begav han sig på 
långa resor, först till 
Lappland, sedan till Ryssland. 
Han genomreste i många år de vida, öde och glest 
befolkade länder, som ligga långt avlägsna vid Ishavets 
kuster, och därifrån reste han söderut genom det inre 
Ryssland och Sibiriens ödemarker ända ned till gränserna av 
det fjärran österland, som kallas Kina. Därunder slet 
han mycket ont, måste ofta vandra till fots genom 
drivor och ödemarker, sova under bar himmel eller i 
eländiga kojor, nöja sig med den uslaste föda och leva bland 
vildar, som icke hade begrepp om människors sed. Han 
var ofta i livsfara, ofta sjuk och övergiven i dessa okända 
vrår av världen. Han måste besegra otaliga hinder och 
finna en utväg i många svårigheter, som långt tidigare 
skulle ha avskräckt en mindre modig man. Men 
ingenting kunde avskräcka Castrén från det mål, som han 
föresatt sig. 

Och detta var intet ringa mål: ty Castrén ville lära 
känna alla de många, nästan förgätna och utdöende folk, 
som en gång hade tillhört den stora finska folkstammen 
och nu voro spridda i armod kring världen. Hans hjärta 
var uppfyllt av kärlek och nitälskan för de glömda på 
jorden. Han åtog sig vårt folks plikt att uppsöka sina 
fattiga släktingar. Han förbarmade sig över dessa föraktade 
stamförvanter; han ville göra dem kända för världen och 
därigenom bereda dem en bättre lott, på samma gång som 
han gagnade vetenskapen och hoppades sprida ljus över 
det finska folkets dunkla forntid. För den skull uppsökte 
han dem i deras otillgängliga ödemarker, lärde sig deras 
språk, bodde med dem i deras kojor, följde dem på deras 
fiske och jakt, vann deras förtroende och antecknade 
deras berättelser. När han sedan återvände till hemlandet, 
rikare på kunskaper om okända folk än någon finsk 
man före honom begynte han samla och ordna sina 
iakttagelser. Hans namn var redan då vida berömt; han hade 
fått understöd för sina resor både från Finland och 
Ryssland. Slutligen blev han den första professorn i finska 
språket vid Finlands universitet. Men han fick icke tid 
att fullborda sina stora verk över den finska 
folkstammen och dess olika språk. Han hade återvänt med en 
bruten hälsa från vandringens långa mödor; han dog kort 
därefter, år 1852, vid endast 38 års ålder. 

Blott en ringa del av sina forskningar hade Castrén 
hunnit ordna för trycket. Efter hans död utgåvos hans 
samlade brev och anteckningar. Mycket i dem är 
ofullbordat ty Castrén föll mitt i sitt livs arbete, just när dessa 
stora forskningar begynte klarna för honom själv. Men 
han hade icke arbetat förgäves: han hade redan uppnått 
en del av sitt mål och banat vägen för andra. De förgätna 
folken i den avlägsna östern och norden trädde nu fram 
för världens blickar, deras språk utreddes, deras 
fornminnen bevarades och kastade ljus över de finska folken. Av 
Castrén ha vi den första vetenskapliga framställning om 
finnarnas hedniska gudalära. Andra hava sedan, livade 
av hans föredöme, fortsatt hans verk, och vi våga nu skåda 
tillbaka genom årtusenden av en okänd forntid. Därför 
skall icke heller någon finsk man eller kvinna förgäta denna 
trofasta, oförskräckta, allt försakande arbetare för sitt 
folk och mänskligheten. Sådana män som Mattias Castrén 
lyfta folkens medvetande, vidga deras synkrets och giva 
dem en ärofull plats i mänsklighetens historia. 

Boken om vårt land