Kvesst-Lars
Lars Kvesst han va en tjock å stäcki khär, 
mä käfft som smâla jämt å kackla, 
grå vammelsråck, som rack te ackla, 
näbbskor ’tå solbrännt, änna röbrunt lä’r, 
som kippa när han geck å strackla. 
Knäböxer hadd’ han åttå smussgult skinn, 
bre-ranni väst, likt spjälaan på a grinn, 
som nerom magen tydd’ på gôbben, 
å hatten, nôllit bockli mer än trinn, 
va mäst så hög som hele knôbben. 

Te arbett’ va int Kvesst-Lars jusst så bra, 
men han va skrôvitt grömm te sjonge. 
Den lelle khärn hadd’ storbre tonge 
å han i körka kumm’ allt måle ta 
’tå bå di gamle å di onge. 
När salmen va för lang, så nota söck 
för klåckårn kav te botten, då va löck’ 
att Lars högg i mä hele störka 
å vrok opp nota i ett enda röck, 
så att dä änna brak’ i körka. 

Att Kvesten va så styv te sjong’, för dä 
han ble jusst licksom stor på saka, 
sköt käfften ut å sätt opp haka 
å vill’ allt gärn’ ha nô te sije mä 
i körka, så dä bönnra smaka. 
En gang, när böna gått för kongens hus, 
han rest’ sej i sin bänk å skrek badus: 
"Hurra för majistät å kråna!" 
Dä töckt’ församlinga va rätt, å bus 
di hurra all’, så körka dåna. 

Ja’ minns ett vârv, hur åscha geck mä makt 
när pastårn präddik’ om Guss rike. 
Då ställd’ sej Kvesst-Lars te å skrike: 
"Hôll, gi sej, paster! Han allt nåck har sagt, 
för nu vill Goffar sjôlf prädike." 
Å bönnra töckt’ då mä, att Lars hadd’ rätt; 
di mennt’ tro på, att pastårn skull’ int knätt’ 
fôrrn gôbben Goffar hadd’ fått slute, 
sänn kunn’ han få prädik’ sej recktitt mätt. - 
Då lönnt’ för prästen int te prute. 

Lars hadd’ e hustru, Kajsa hette ho, 
å ho hadd’ ågg en trut som smâla. 
Men så bar te, att ho ble gâla, 
å Lars feck vakt’a å hadd’ inga ro 
därätter mer i dänne vâla. 
I körka kunn’ han nu int komm’en gang; 
te tröst han sang där hemm’ mäst dagen lang, 
å kärnga va litt minner rasa, 
när som ho satt å lydd’ på dä han sang, 
å då behövvd’ han int te bas’a. 

Ett tag lell, när han sang på bäste vis, 
kytt’ Kajsa opp kabus fra stabben, 
drev medt i flesen te’n mä labben 
å vrôl’: "Du vriner änna som en gris, 
mö’ licker sjonger klåckerflabben." 
Dä va dä vârrste Kvesst-Lars nônnstinn hört; 
han övver intnô jusst i vâla sört, 
men dätte geck’en surt i vâmma. - 
Di sagt mej, att han mö’ brukt’ gråte för’t 
å levd’ int läng’ te bär den skamma. 
Poesi
Fredrik August Dahlgren
Verk på värmländska