Boken om vårt land/Kapitel 170
Arvid Horn ansåg gudsfruktan vara all vishets 
begynnelse och lät inga förnäma gäster hindra sig från att 
var morgon och afton hålla bön med sitt husfolk. Där 
var ock en välsignelse över hela hans styrelse, så att riket 
därunder hämtade krafter och njöt en vederkvickande 
vila i fredslugnet. 

Men den tidens svenskar hade uppvuxit i krig och 
kunde ej glömma rikets förlorade makt. Där uppstod 
ett yngre släkte, som mindes karolinernas segrar, men 
glömt deras nederlag. Så uppkom ett motparti, vilket 
icke tyckte om Horns fredliga styrelse och kallade sig 
hattar, emedan hatten ansågs som fria och tappra mäns
kännetecken. Däremot kallades Horns och fredens 
anhängare mössor, vilket skulle vara ett skymford i motsats 
mot hattarna. Dessa två partier, hattar och mössor, 
be-gynte nu kivas om makten vid riksdagarna. Och de flesta 
finnar hörde till mössorna, emedan de väl förstodo, att 
om här bleve ett nytt krig, skulle Finland få blöda mest 
och kanske alldeles gå förlorat till Ryssland. 

Vid riksdagen i Stockholm 1738 fick hattarnas parti 
överhanden och insatte sina anhängare i styrelsen. 
Ingen vågade öppet anklaga den gamle Horn; men han var 
trött vid makten och människors otack; han begärde 
frivilligt avsked från sina ämbeten och flyttade ut till sin 
lantgård. Där slöt han icke långt därefter sitt ärorika 
liv med det vitsord för eftervärlden, att han liksom Gustav 
Vasa mottagit styrelsen över ett förkrossat, förtryckt 
och utarmat rike, men lämnat det fritt och blomstrande 
efter sig. 

Ganska snart lärde sig Finlands och Sverges folk att 
sakna Horns visa styrelse. Peter den stores närmaste 
släkt hade blivit undanträngd från den ryska tronen, och 
ryssarna voro missnöjda att se sitt rike styras av 
främlingar. Av detta missnöje ville hattarnas styrelse i Sverge 
draga fördel och lovade uppsätta på tronen Peters dotter 
Elisabet, i förhoppning att hon som lön för en sådan tjänst 
skulle återgiva de landskap Sverge förlorat i Nystads fred. 
Alltså skickades en krigshär över till Finland för att tåga 
till Petersburg och hjälpa Elisabet. Men Elisabet kom på 
tronen utan svenskarnas hjälp och ville alldeles icke 
giva några landskap tillbaka. I stället för ett litet 
skrämskott, som hattarna ämnat, blev där ett allvarsamt krig 
år 1741. 

Vid södra stranden av Saima är den lilla, vackert 
belägna staden Villmanstrand, och där voro fästningsverk 
på en udde. Innan svenska armén var färdig i Finland 
gick en rysk krigshär på 11,000 man från Viborg mot 
Villmanstrand, och där blev ett fältslag den 23 augusti 
1741. General Wrangel hade skyndat fästningen till hjälp 
och uppställde sina 4,000 svenskar och finnar tvärsöver 
näset vid udden. Ryssarna anföllo en höjd på högra svenska 
flygeln och blevo tillbakaslagna. Svenskarna sprungo
efter dem nedför höjden, men blevo kringrända på en 
åker och nedhuggna eller tillfångatagna. En del av 
vänstra svenska flygeln med därstående finnar tog fegt till 
flykten. Andra försvarade sig med fädernas hjältemod, 
men övermannades, dödades eller skingrades. Fienden 
trängde med de flyende in i fästningen. Här blev en hård 
strid; de döda lågo i högar på gatorna. Villmanstrand 
blev taget, plundrat och bränt; men ryska hären återvände 
till Viborg. Mer än 2,500 döda betäckte slagfältet, bland 
dem 1,200 svenskar och finnar, 1,000 man blevo tagna till 
fånga. Dagen därefter kom general Buddénbrock med 
5.000	man att undsätta Villmanstrand, men han kom för 
sent. 

Så illa började detta krig, och än sämre blev det 
fortsatt, ja, så skamligt, att varje redlig man blygdes därför. 
Många voro missnöjda, alla oeniga, anstalterna dåliga, 
fältherren Lewenhaupt obeslutsam och svag. Den ena 
väntade på den andra och skyllde på den andra. 
Vintern förgick, många tusen dogo i fältsjukan, och 
Lewen-haupt underhandlade med kejsarinnan Elisabet. När 
våren kom, erbjöd hon Finland självständighet under 
Rysslands beskydd, och därpå skickade hon en rysk här 
mot Fredrikshamn. Då lät Lewenhaupt bränna 
Fred-rikshamn jämte kronans förråder och tågade undan 
västerut, lämnande den ena starka ställningen efter den 
andra utan strid. Där var en kapplöpning mellan svenska 
flottan och landhären, vem som först skulle hinna undan. 
Slutligen, medan de finska soldaterna hoptals rymde, kom 
hären till Helsingfors, och där blev den instängd av 
ryssarna, som hunnit förut till Åbovägen väster om staden. 
Nu måste 16,000 svenskar och finnar sträcka gevär för 22.000 ryssar. Finnarna fingo återvända till sina 
hembygder, svenskarna skickades över till Sverge. Ryssarna 
togo alla krigsförråd och blevo snart herrar i hela Finland, 
som måste svära kejsarinnan Elisabet trohetsed. 

Under detta krig, som kallades »lilla ofreden» eller 
»husaråren», led Finland väl mycken skada, men det blev 
icke ödelagt. Ryssarna skonade landet, emedan de tänkte 
behålla det, och tillsatte här en rättskaffens överhet. Men 
följande året, när svenska riksdagen valde en ny tron-
följ are efter kejsarinnans vilja, gav hon största delen av 
landet tillbaka, utom fästningarna Nyslott, Villmanstrand 
och Fredrikshamn med deras områden samt ett hörn av 
östra Nyland. När freden slöts i Åbo år 1743, blev 
Kymmene älv gräns mellan Ryssland och Sverges rike. 

Så slutade kriget med skam och skada. Ja, hattarnas 
styrelse led därtill den stora förödmjukelsen att 
nödgas inkalla en rysk krigshär till Sverge som hjälp mot 
danskarna. Av fruktan för det förbittrade folket sökte 
då hattarna skjuta skulden på de olyckliga fältherrarna. 
Generalerna Lewenhaupt och Buddenbrock blevo 
anklagade, dömda och halshuggna utanför Stockholm.

Boken om vårt land