Boken om vårt land/Kapitel 18
(Österbotten.) 

Strid och brusande slingrar sig gränsfloden Torneå 
genom många forsar och fall till sin grunda mynning i 
Bottniska viken. Bland de många höjderna vid dess stränder 
reser sig på älvens svenska strand 6 mil *) norr om 
Torneå stad, den höga och kullriga bergstoppen Luppiovaara. 
Redan på långt håll ser vandraren bergets linjer avteckna 
sig mot horisonten, än kastande långa skuggor, än 
skimrande i bjärta dagrar alltefter solens ställning samt årets 
och dygnets tid. På bergets topp finner man många stora 
klippblock, underligt staplade på varandra* Mellan dessa 
klippor finnes också en grotta, där den trötta vandraren 
stundom vilar på de ständigt fuktiga stenarna, som likna 
trappor för jättar. 

Mycket berömdare än Luppiovaara är likväl berget 
Aavasaksa, som reser sig 7 mil norr orrf staden på finska 
stranden, där floden Tengeli utfaller i Torneå älv. Tengeli 
löper i en båge kring Aavasaksas fot liksom ett silverbälte 
omkring en grönskande vall. Aavasaksa självt är varken så 
högt eller så vilt som mången annan fjälltopp, men 
utsikten därifrån är beundransvärt vacker åt öster och norr. 
Där ser man den slingrande älven med övertorneå kyrka 
och kyrkoby vid dess strand. Längre bort lyfter sig kulle 
vid kulle i en lång rad av bergshöjder, några nakna, men de 
flesta skogbevuxna och bétäckta vid midsommartid med 
en sommarmjuk grönska. På Aavasaksas topp med den 
sköna utsikten omkring sig bodde år 1736 lärda män i en 
fattig koja, och år 1739 såg man där åter andra lärde. 
De hade rest från det sköna och varma Frankrike så långt 
upp till norden för att mäta solens lopp och därigenom 
utgrunda jordens skapnad vid nordpolen. 

Ty det, som förskaffat Aavasaksa ett så stort rykte 
bland nordens berg, är varken dess höjd eller dess utsikt, 
utan den egenheten, att man icke behöver resa längre åt 
norr för att se solen kl. 12 om midsommarnatten. Därför 
samlas här varje sommar vid solståndstiden många resande 
både från Finland och andra länder för att se 
midnattssolen. Och många bland dem hava inhuggit sina namn i 
berget till minne, så att somliga klippväggar och hällar äro 
alldeles betäckta med namn. 

Nu händer väl stundom, att nätterna äro mulna vid 
solståndstiden, och att de resande se sig gäckade i sina 
förhoppningar. Så oartig, säges det, har solen en gång varit 
till och med emot en konung, nämligen Karl XI, när han 
hade kommit till Torneå. Men vanligen är likväl någon av 
de tre solståndsnätterna klar. Då samlas de resande på 
bergets topp och avbida med längtan och undran 
midnattstimmen. Och då ser man solens majestätiska klot 
långsamt sänka sig ned mot randen av horisonten rakt i 
norr. Där sjunker solen icke lägre : hon tyckes stanna och 
vila efter den långa färden. Hon är blodröd, hon har 
förlorat en del av sin glans, hon tyckes nära att slockna. Det 
är tyst på berget, tyst i skogarna. Naturen är stum av 
andakt. Ett rosenfärgat skimmer spelar över berg och dalar, 
över älvens glimmande fåra och skogens toppar. Då ser 
man det stora, röda klotet sakta rulla fram som en trissa 
längs himmelens rand. Det börjar lyfta sig tungt, 
långsamt, högtidligt över den rodnande horisonten, som 
plötsligt tyckes översållad med gnistor. Natten är besegrad; 
djupet har icke förmått fånga och fasthålla den stora 
himladrottningen. Hon stiger ånyo majestätisk på fästet, 
och i alla dalar, i alla grenar begynner fåglarnas glada 
kvitter att tillika med morgonsolen prisa Skaparens 
allmakt. 

) 1 mil = 10 kilometer.

Boken om vårt land