Boken om vårt land/Kapitel 197
Det är förut sagt, att de sköna konsterna, som glädja 
och förädla människolivet, äro yngst i varje folks 
utveckling och beteckna dess blomning. De hava samma 
förunderliga makt att smälta is som ett solsken om våren. 
Även det hårdaste hjärta måste vekna för dem. När »Vårt 
land» första gången sjöngs på maj fältet utanför 
Helsingfors den 13 maj 1848, stod hela det stora fältet 
runtomkring uppfyllt av folk, och det var, som om sången hade 
gått tvärsigenom tusende hjärtan. Då sågos tårar i många 
ögon, obekanta tryckte varandras händer, och 
fäderneslandet stod där i sin storhet och skönhet närvarande uti 
sången. 

Det är Runeberg, som diktat »Vårt land»; det är Pacius, 
som satt toner därtill. Professor Johan Ludvig 
Runeberg föddes i Jakobstad 1804, var en tid lärare vid 
universitetet, men flyttade 1837 till Borgå som lärare i grekiska 
språket. Han hade vuxit upp, medan Franzéns visor ännu 
voro på allas läppar, och sjöng i början såsom Franzén 
om naturens skönhet. Men Runeberg var en född 
bildhuggare fastän han aldrig fick lära denna konst. I hans
sånger och berättelser trädde snart mänskliga bilder fram 
så bestämt formade, som hade de varit huggna i grekisk 
marmor. Det var bilder av det finska folket i dess 
skogar, dess hemgårdar, prästgårdar och herrgårdar på 
landet; levande friska, kraftiga och glada bilder, bland 
vilka icke ens tiggaren glömdes. Sedan diktade han om 
en rysk livegen flicka under Katarina II och slutligen 
Fänrik Ståls sägner. Men sist valde han den högsta och 
svåraste av all diktkonst, emedan det fordrar den största 
självförsakelse, nämligen psalmerna. Och med dem 
liksom invigdes hans ande till de prövningar, vilka Gud 
sänder sina utkorade på jorden. Runeberg hade börjat ringa 
och obemärkt i armod och strid; men när hans hjässa 
grånat och hans förlamade arm ej mer kunde skriva, var 
ingen konung mera hedrad än han, och såsom en patriark 
från forna tider mottog han hela nordens hyllning på sin 
70:de födelsedag. Han dog den 6 maj 1877, 73 år gammal. 
I maj 1885 reste Finlands folk över denne sin störste skald 
en vacker staty i Helsingfors, och denna bronsstaty 
är modellerad av skaldens egen son, Finlands förnämste
bildhuggare Walter Runeberg.

Med Runeberg har den svenska sången i Finland — 
den svenska sången med det finska hjärtat — uppnått 
sin höjd. Borta är skalden Lars Stenbäck, vars kämpande 
ande slutligen sökte och fann sin ro i hans psalmer. Borta 
är den unga och rikt begåvade Julius Wecksell († 1907), 
som sökte, men icke fann sin ro förrän i glömskan. 
Grånad bortgick 1881 Klas Flemings sångare, Fredrik 
Cygnæus, från sina högtänkta maningar för konsten och 
fäderneslandet. Tätt i spåren efter dessa följde Zacharias 
Topelius, som med sin sång fyllde allt vårt land och liksom 
Runeberg mottog hela nordens hyllning och kort därpå 
bortgick (1898), 80 år gammal. I hans tonart hava andra 
strängat sina lyror, såsom K. R. Malmström († 1900) 
och Rafael Hertzberg († 1896). Ett yngre släktes 
tänkesätt och anda möta oss i den rikt begåvade, tidigt 
bortgångne K. A. Tavaststjernas († 1898) sånger och 
berättelser, i Mikael Lybecks († 1925) och Jonatan Reuters dikter. 
Under senare tid ha Bertel Gripenberg, Arvid Mörne, Hjalmar 
Procopé, Jacob Tegengren och Jarl Hemmer väckt 
uppmärksamhet genom sina vackra dikter. Såsom författare 
till välskrivna berättelseböcker har bland de ungas led 
framträtt Runar Schildt († 1925). 

Den finska sången på finska begynte med Oksanens 
»Gnistor» (Säkeniä), vilka tända liksom morgonrodnaden 
en ny dag, medan Suonio, djup och innerlig, 
återspeglar den finska andens trängtan» Hos båda dessa skalder 
— professor August Ahlqvist och doktor Julius Krohn — 
blommar det finska språket i den nyare tidens rika 
fägring. En tredje sångare, storartad och djärv, hade vid 
deras sida trätt fram ur den låga kojan. Hari hette Alexis 
Kivi (Stenvall); han brast såsom Wecksell, förtärd av en 
brinnande själ. Och efter dem hava andra strängat den 
nya kantelen. Bland dem må nämnas den känsliga skalden 
J. H. Erkko († 1906) och Juhani Aho († 1921), vars »Spånor» 
i översättning flugit långt ut i världen. Bland yngre 
finskspråkiga författare äro mest kända och uppskattade: 
Santerilvalo (Ingman), Eino Leino († 1925) och 
Johannes Linnankoski († 1913). Och såsom författarinna intager Minna 
Canth († 1897) fortfarande det främsta rummet bland
finska kvinnor. Bland författare, utgångna ur folkets 
led, äro P. Päivärinta († 1913) och S. Alkio de mest kända. 

Redan katolska kyrkan hade i landet infört de sköna 
konsterna: — byggnadskonst (arkitektur), bildhuggarkonst 
(skulptur), målarkonst och musik. Men det dröjde långa 
århundraden, innan landet fick egna konstnärer. Här 
funnos byggmästare, som uppförde kyrkor, stundom värdiga 
i deras enkelhet, stundom fula i deras grannlåt. Här 
funnos träsnidare, som gjorde grova bilder, och målare, som 
kluddade dessa många vanskapliga altartavlor, där 
rövaren, icke Frälsaren, hänger på försoningens kors. 
Kantele fanns, spelmän funnos; men verkliga, utbildade finska 
konstnärer funnos ej förrän på 1800-talet. Tysken 
Engel och svensken Chiewitz hava först lärt oss 
byggnadskonsten, och nu arbeta många arkitekter med 
ungdomsiver på utbildandet av en egen finsk byggnadsstil. Carl 
Eneas Sjöstrand (född svensk) har i kraftfulla bilder 
utfört Kalevalas hjältar och format den minnesvård av 
Porthan, som finnes avbildad på sidan 352. Walter Runeberg 
har ärvt sin faders bildhuggarkonst och utfört bl. a. 
Alexander II:s monument i Helsingfors. I dessas spår ha 
framgångsrikt följt J. Takanen († 1885), Ville Vallgren,
Viktor Malmberg och Emil Vikström m. fl. 

I mitten av 1700-talet lärde två unga finnar, Isak 
Wacklin och Mikael Toppelius, målarkonsten i Stockholm. 
Men den första fullt utbildade och berömda finska 
målaren var Alexander Lauræus, död utrikes 1828. Från 
Italien återkom en ung finne, som hette Robert Ekman, och 
hade mod att kvarstanna som ritlärare i Åbo. Han blev 
målarkonstens rätte grundläggare i vårt land genom sitt 
föredöme och sina lärjungar. Ekman har brutit en bred 
väg för sina efterföljare genom de första historiska 
bilderna i vårt land, de första teckningarna ur Kalevala, de 
första trogna bilderna av det finska folket. Men alla 
konstnärer behöva resa utrikes för att se och lära någonting 
bättre. Var skulle de i sin fattigdom få medel därtill? 
Några konstälskande män visste råd; de stiftade år 1846 
Finska konstföreningen för att understöda unga målare 
och bildhuggare. Då blev småningom konsten bofast i 
Finland. Då fingo Magnus och Ferdinand von Wright 
bättre mod att måla dessa ända i minsta fjäder natursanna 
fåglar, som tyckas sjunga på tavlan. Då målade Werner 
Holmberg finska landskap, där furorna susade, och när 
han dog ung, framträdde efter honom Berndt Lindholm, 
Hjalmar Munsterhjelm, Erik Lövgren, Alexandra 
Frosterus, Karl Emil Jansson och Adolf von Becker. — Albert 
Edelfelt († 1905), Gunnar Berndtson, Axel Gallén-Kallela, Eero 
Järnefelt, Magnus Enckell († 1925), Pekka Halonen m. fl. hava 
i senare tid vunnit ryktbarhet för sina bilder ur naturen, 
sagan och människolivet. Nu, när även styrelsen varje 
år utdelar reseunderstöd åt unga konstnärer, tävla finska 
tavlor och finsk bildhuggarkonst med god konst i utlandet. 

Musiken var icke längre stum. Vid den tiden, när 
mången finsk tärna sjöng Fredrik Ehrströms enkla 
melodier vid sitt piano, inkallades en ung hamburgare vid namn 
Fredrik Pacius till musiklärare vid universitetet. I 40 år 
diktade han sköna, storartade musikstycken, utförde med 
sina lärjungar andra länders musikaliska mästerverk och 
blev så i vårt land den högre musikens grundläggare. 
Minst 12 melodier äro skrivna till »Vårt land» men melodien 
av Pacius har segrat över dem alla. I hans fotspår trädde 
yngre musikdiktare: Karl Collan med Vasa marsch och
Savolaisen laulu, Filip von Schantz, som drömde om ädla 
storverk, och tonsättaren Martin Wegelius († 1906), 
stiftaren av musikinstitutet i Helsingfors. Senare tider ha 
givit oss R. Faltin, R. Kajanus, Karl Ekman, Jean Sibelius 
och Armas Järnefelt, av vilka Sibelius vunnit den största 
ryktbarhet. 

Slutligen har även skådebanan, teatern, som så länge 
varit en främmande gäst, blivit bofast i landet. Finska 
språket talas och sjunges nu ifrån scenen liksom det svenska. 
Såsom fordom den första finska sångerskan Johanna von 
Schoultz, så hava i senare tid Alma Fohström, Aino Ackté,
Ida Ekman  och andra sångfåglar från den finska norden 
vunnit rykte i världen. Det fordras en inre kallelse, ett 
långt och strängt arbete, mod och ihärdighet för att som 
konstnär uppfylla nutidens anspråk. All sann konst är en 
spegel, där tidevarvet skådar det bästa av sig självt i 
en renad, förklarad dager. Och så är konsten visst en 
hög och ädel Guds gåva. Men träda de onda lustarna fram 
däri, hur fagert de än må sminka sitt anlete, då är konsten 
ej mera sann, då är hon Guds fiende, icke hans tjänarinna. 
Och därför må vi se till vilken herre vi tjäna, att icke ljuset 
i oss må förvandlas till mörker. Ty, säger profeten (Es. 
2: 16. 17), Herrens dom skall gå över allt, som är skönt 
att skåda, och han allena skall vara hög. 

Boken om vårt land