Boken om vårt land/Kapitel 63
a) Syndafloden. 

Lapparna hava i forna tider strövat med sina renar 
kring hela Finland, och därför bära ännu i das många 
orter namn efter dem. Men själva säga lapparna, att före 
dem bodde här ett äldre folk, innan Gud stjälpte om 
världen. Detta har gått så till, att Gud (Jubmel) omvälvt 
jorden, så att vattnet ur sjöar och älvar runnit ut över 
landet och fördränkt alla människor, undantagande två barn, 
en gosse och en flicka. Dessa tog Gud under armen och 
förde dem upp på ett högt berg, som kallas Passevare eller 
det heliga berget. Sedan faran var förbi och Gud hade släppt 
barnen ifrån sig, skildes de från varandra och gingo åt 
olika håll för att se, om där funnes andra människor i 
världen. När de vandrat i tre år utan att finna människor, 
kommo de åter tillsamman och igenkände varandra. 
Därpå skildes de, vandrade åter i tre år, kommo tillsamman 
och igenkände varandra. Men när de i ytterligare tre år
vandrat på samma sätt, kände de icke mera igen varandra. 
De blevo då man och hustru, och från dem härstamma alla 
nu levande människor. 

b)	Jätten och människan. 

I forna tider bodde i landet en stor och grym jätte, 
som kallades St alo. Hans hustru hette Rutakis och var 
en elak trollpacka. Stalo var en människoätare och skulle 
med sin stora styrka hava blivit alla människor 
övermäktig, om han icke tillika hade varit övermåttan dum. Därav 
begagnade sig ett listigt människobarn, som hette Askovis, 
och lurade jätten. En gång hade Askovis råkat i Stalos 
våld och föreslog jätten, att de skulle pröva sin styrka 
genom att springa med huvudet mot ett träd, och stöta 
huvudet in i trädet. Stalo var genast färdig och sprang med 
all makt mot en grov tall, men kunde icke stånga 
huvudet in. Askovis sade sig vilja spara sitt prov till följande 
dag; varpå han under natten urhålkade en mängd 
trädstammar och betäckte öppningarna med bark. Dagen 
därpå lyckades hans prov förträffligt; han sprang mot den 
ena stammen efter den andra och stångade in huvudet 
ända till öronen. Stalo var högeligen förvånad. 

Askovis gick till björken och begynte vrida vidjor. 
»Vad skall du med dem?» frågade Stalo. — »Ingenting 
särskilt», svarade Askovis; »jag skaffar mig vidjor för att 
bära bort silvret ifrån din bod». — »Nej, för all del, min 
gosse», menade jätten. »Håll fram din hatt, så vill jag 
ösa den full med silver!» — Askovis höll fram sin hatt, 
men hade i tysthet skurit bort hattkullen och gjort en grop 
i jorden därunder. Jätten öste och öste, och aldrig ville 
hatten bli full. »Det var en djup hatt», sade jätten. — 
»Så lagom», svarade Askovis, »men kanske vill du hellre 
fylla min ränsel?» — »Nej», menade jätten, »jag har nog 
av hatten». 

Stalo gillrade ut nät för bävrar, gjorde upp eld i 
skogen och lade sig att vila. I nätet hade han fäst ett snöre 
och i andra ändan av snöret en bjällra för att höra, när 
bävern gick i nätet. Nu ringer bjällran, Stalo skyndar till
nätet, men finner ingen, ty en listig lappgubbe har ryckt 
i snöret och uppbränt jättens kläder under hans frånvaro. 
Stalo återvänder och harmas över sin oförsiktighet att 
lägga kläderna så nära elden. Om en stund ringer det 
åter; jätten skyndar till nätet, finner ingen, och under 
hans frånvaro har lappen släckt elden. Då börjar Stalo 
jämmerligen frysa, sträcker sina armar mot månen, som 
uppstiger på himmelen, och klagar för honom: »Se, 
fader, din son fryser!» Men månen har annat att göra. Han 
måste försvara sig mot trollen, som uppäta hans ena sida, 
och hör icke sin sons böner. På detta sätt frös jätten Stalo 
ihjäl. 

Boken om vårt land