Sveriges utrikespolitik i världskrigets belysning/Sveriges uppgift
SVERIGES UPPGIFT.

»Tua res agitur.» Hvarom handlar det — hvad gäller 
det för Sverige? 

Det gäller i sista hand att trygga besittningen af 
vårt nuvarande landområde, vårt oberoende och vår fulla 
politiska och ekonomiska själfbestämningsrätt. 

Att trygga dessa värden är icke utan vidare detsamma 
som att militäriskt försvara dem. Tryggandet innebär 
fastmera att kunna så långt möjligt  den krigiska 
sammanstötningen, men på samma gång ha sörjt för att, 
om och när denna inträffar, striden kan utkämpas under 
för vårt land så gynnsamma betingelser som möjligt. Häri 
ligger i själfva verket ett lands mest elementära utrikes 
politiska uppgift. 

Ingenting synes vara mera främmande än detta för svenskt 
politiskt föreställningssätt. Under den tid, då 
riksdagspolitikens idélösa och ofruktbara intressetvister bestämde vårt 
offentliga lif, präglade den svenska liberalismens ypperste, 
Adolf Hedin, det slagordet: vår enda utrikespolitik måste 
vara att ingen utrikespolitik ha. Ingenting kan mera 
träffande än det ordet karaktärisera svensk uppfattning under 
1800-talets senare årtionden. Och sådan är den alltjämt. 

I full öfverensstämmelse med denna uppfattning var den 
likgiltighet för rikets försvar, som lät landet ligga praktiskt 
taget värnlöst under inemot ett halft århundrade. Det 
berodde ju helt och hållet på Sverige själft att icke lägga sig 
i utrikespolitiken: hade det nu härutinnan fattat sitt beslut, 
bestämt sig för att krypa ihop i sin vrå och göra sig så 
osynligt som möjligt, så var det ju ett meningslöst slöseri 
i ett fattigt land att offra mer än ett minimum på militära 
anordningar. En djupare känsla för försvaret växte fram 
först vid öfvergången till det nya århundradet under det 
ofrånkomliga intrycket af händelserna i Finland och vårt 
eget efter unionsbrottet än ytterligare blottställda läge. 
Men därmed var icke den förvända utrikespolitiska 
uppfattningen bruten. Äfven sedan insikten om rikets fara 
trängt igenom hos snart sagdt allt omdömesgillt folk i 
landet och funnit märkliga uttryck i opinionsyttringar 
sådana som pansarbåtsinsamlingen och bondetåget och 
nöjaktig hänsyn hos statsmakterna, lefver dock den 
föreställningen kvar äfven hos varma försvarsvänner och i öfrigt politiskt 
klarsynta män, att för oss finns icke, bör icke finnas 
någon utrikespolitik, några utrikespolitiska uppgifter. Det finns 
en hotande utrikespolitisk fara, från öster, mot hvilken vi 
måste rusta oss till, om det kräfves, ett försvar på lif och 
död, men att vi skulle kunna äga en utrikespolitik, genom 
hvilken denna fara kan fjärmas eller förvärras, genom hvars 
positiva åtgärder vi kunna underlätta en eventuell kamp, och 
genom hvars underlåtelser och förvillelser vi kunna göra 
densamma rent utsiktslös — den tanken är för de flesta främmande 
och motbjudande. För den öfvervägande delen af vårt folk 
är Sverige alltjämt en ifrån den stora onda världen afskild 
och isolerad fredsoas; vi börja visserligen komma till insikt 
om vår fara, och vilja, när den stunden kommer, sälja vårt 
lif så dyrt som möjligt, men därutöfver kunna vi göra litet 
eller intet för att själfva inverka på vårt öde. Jo, vi kunna 
genom utrikespolitiskt lättsinne förvärra vårt läge, frammana 
faran, men vi kunna intet göra för att genom ett klokt 
utrikespolitiskt handlande bemästra henne. Och då hvarje 
handling alltid innebär risk och ovisshet och följaktligen kan 
stämplas som lättsinne af alla viljesvaga och kortsynta, så 
blir det tryggast att falla tillbaka på maximen att alls 
ingenting företaga — så blir passiviteten lösen för svensk 
utrikespolitik i en ödesdiger situation. 

Men uppgifterna försvinna icke för att man blundar för 
dem eller låter dem ligga, äfven då man ser dem. 

En uppgift kunna vi icke undgå att se. När efter
1808—1809 års olyckliga krig Finland rycktes löst från Sverige, 
var det icke ett främmande lydfolk, som vapenlyckan flyttade 
ur våra händer öfver i en annans. Det var ett stycke af vårt 
eget, en utpost af vårt eget folk. Finlands odling var och 
är alltjämt byggd på svensk grund: svensk 
förvaltningsordning, svensk lag och rätt, Luthers och Olaus Petri tro. 
Finlands ledande klass var svensk, och ännu i dag bo under 
moskovitens välde inemot 400,000 af vår svenska stam. Där 
har Sverige sitt irredenta. 

Allt sedan 1830-talet har Europas politiska lif förlöpt i den 
nationella samlingens tecken: gamla historiskt gifna 
statsbildningar ha sprängts och nya byggts upp på nationell grund: 
Grekland, Italien, Tyska riket o. s. v. Bakom 
Balkankriget lågo nationella samlings- och själfständighetskraf; gnistan 
som tände det pågående världskriget sprang fram ur den 
våldsamma friktionen mellan rasmotsatserna på Balkan. Och 
under världskriget se vi öfverallt folken på spänn för att 
utnyttja situationen till samling af förspridda element till 
frigjordt eller gemensamt nationellt lif. Detta gäller icke endast 
de stora länderna, revanchens Frankrike och Italien, det 
gäller i än högre grad de små: Grekland, Rumänien, 
Bulgarien, Serbien. 

Denna nationalism är ingalunda alltid sympatisk i sina 
yttringar. Den kommer icke sällan i konflikt med andra 
makter, lika eller mera berättigade ur den mänskliga 
odlingens synpunkt. Men den fullföljer ett stort mål, och den 
lefver på en stark moralisk makt, samma makt, som låter 
föräldrarna draga försorg om sina barn: folkets ansvarskänsla 
för de sina, för frändernas rätt att lefva sitt lif, utveckla sina 
inneboende möjligheter, att göra sin insats i mänsklighetens 
lifsverk. Ha vi svenskar ingen sådan känsla af ansvar för dem 
af vårt eget folk, som förtryckas under främmande herrskap? 

Man kan tvifla därpå. I hvart fall synes den känslan sofva. 

Anledningen kan man förstå. Vi förlorade Finland och 
fingo i stället Norge. Våra blickar vändes ifrån öster till 
väster. Unionen blef afledaren för alla revancheplaner mot 
öster, för alla tankar på att återställa ens spillrorna af det 
svenska Östersjöväldet, Stor-Sveriges ledande politiska tanke. 
Unionen blef snart nog också afledaren för allt hvad vi hade 
af politisk handlingskraft under det gångna århundradet. 
Unionen blef slutligen på sitt sätt bryggan till 
skandinavismen; och på denna spolierades under årtionden hvad nationen 
förmådde af politiska framtidsdrömmar och politisk entusiasm. 
Under tiden glömde vi Finland. Och Finlandssvenskarna 
glömde oss. De lefde sitt lugna lif under tsarens milda spira, 
de kände ingen längtan till återförening; inga sorger och 
pröfningar ledde deras tankar åter till det gamla landet. 
Himlen var molnfri och solig. Det syntes, som skulle Sverige 
komma att bli besparadt allt ansvar för den svenska 
odlingen i det forna systerlandet. 

På några få år förändrades i grund det politiska läget i 
Norden. Finlands nittiåriga lugna utveckling afbröts af den 
ryska våldsregimen. Den nittiåriga unionen, skämd af norskt 
själfsvåld och svensk flathet, fick brista, icke utan de 
intresserade stormakternas positiva medverkan. Och innan tio år 
hade gått, blåste världskrigets storm upp och nådde äfven 
våra kuster. 

Under tiden hade händelserna i Finland fyllt en mission 
hos vårt folk: intet har som Finlands öde väckt oss till 
besinning på vårt. Under intrycket af händelserna i Finland 
växte den folkmening fram, som ändtligen 1914 möjliggjorde 
en effektiv försvarsreform. Så kan man måhända våga 
hoppas, att Finlands svenskar sonat gent emot svensk odling 
det lättsinne, med hvilket de en gång anförtrodde sina från 
Sverige ärfda kulturvärden åt moskovitens hedersord och 
beskydd. Men hur har härunder Sverige fattat sin uppgift 
gent emot Finland? 

Vi ha sökt och funnit rimliga och för vårt 
medgörliga nationella samvete tillfredsställande skäl för den 
fullständiga passivitet, som öfverensstämmer med svensk 
bekvämlighet och våra utrikespolitiska grundsatser. Vi ha sagt 
oss, och icke alldeles utan fog, att genom en sådan passivitet 
tjänade vi bäst Finlands sak; genom att lägga oss i dess 
affärer skulle vi åter indirekt ge Ryssland den förevändning 
gent emot yttervärlden för sina russificeringssträfvanden, som 
det saknar och söker. Och vi ha tillagt: den politiken från 
vår sida se också finnarna helst, de vilja minst af allt en 
svensk inblandning i sina angelägenheter. Och man har 
slutligen, för att ytterligare styrka denna tankegång, pekat 
och kunnat peka på den finska folkmajoritetens hätskhet mot 
svenskheten, dokumenterad framför allt i de bittra 
språkstriderna. 

Det var en tid, då en sådan politik från Sveriges sida 
hade skäl för sig. Den är nu förbi. Finnarna ha själfva 
uppgifvit hoppet att kunna genom sitt passiva motstånd eller 
genom eventuella kastningar i rysk politik trygga sig en 
dräglig framtid. Den under världskriget forcerade 
förryskningen har öppnat ögonen äfven på dem, som i det längsta 
velat slippa se sanningen i dess hårda nakenhet. Finlands 
folk står nu trots partisplittring och rasmotsatser praktiskt 
taget enigt i frontställning mot öster. Och enigt vädjar det 
till det svenska folket — till dess ridderlighet att göra de 
förtrycktas sak till sin, till dess ansvarskänsla gent emot 
svenskbyggd västerländsk odling.

Skall den vädjan förklinga ohörd? 

Det får icke ske. . Så länge 
Finland låg som en neutral zon mellan oss och östern, så 
länge kunde vi i trygghet så våra åkrar, drifva vår 
köpenskap, försumma vårt försvar och utrikespolitiskt isolera oss 
från världen. Med Finlands förryskning ryckte oss faran in 
på lifvet. Den kan afvärjas eller aflägsnas därigenom att 
Finland på nytt blir ett bålverk mellan Ryssland och oss. 
Så bjuder oss redan själfbevarelsedriften att taga Finlands 
sak i våra händer. 

Men äfven om så icke vore, äfven om man icke kunde 
åberopa vårt egoistiska intresse, kan Sverige aldrig utan att 
svika sig själf skjuta ifrån sig ansvaret för svensk odling 
utanför sina nuvarande politiska gränser. Sveriges folk skall 
veta sin plikt. Tider som dessa skärpa ansvarskänslan, 
lossa fjällen från ögonen. Det folk, som dock, medan det 
ännu var tid och fred, vaknat till besinning på sitt öde, sökt 
efter måttet af sina krafter sätta lås för sitt hus, det skall 
också komma till att inse, att äfven det har sin uppgift i 
världen, det får icke isolera sig i räddhågad egoism, äfven 
det har skyldighet att våga något och offra något — att 
det är just genom att fylla sin plikt, taga sin börda på sig 
och bära henne, som ett folk liksom en enskild häfdar sin 
rätt till lifvet. 

Frågan är endast: skall vårt folk kunna mogna till beslut 
och handling i den situation, som nu är, eller skall det skjuta 
dagens omsorg öfver på morgondagen? Den generation, hvars 
ledande män nu länka vårt folks öden, har ryckt upp vårt 
land ur 1870- och 80-talens ekonomiska betryck, den har 
ändtligen efter årtiondens svaghet och tvedräkt bragt vår 
försvarsfråga i hamn — skall den också kunna se nog klart, 
våga nog djärft för att genom en handlingskraftig politik 
trygga Sveriges och den svenska kulturens ställning för 
framtiden? Eller skall den skjuta bördan ifrån sig på dem, som 
nu äro unga, som ha rätt att få lefva sitt lif och göra sin 
insats i ett starkt och aktadt Sverige och ingenting högre 
frukta än att framtiden skall neka dem de möjligheter, som 
nu klenmodigt förspillas? 

Medan vi försummade Finland, lefde vi högt i 
 framtidsdrömmar. Skandinavismen var den stora 
politiska frågan för den tidens ungdom. Och det lider 
intet tvifvel, att denna med riktig intuition ställde en 
framtidsuppgift för vårt folk. Det låg däri ett embryo till en 
stor nordisk politik; skada blott, att tidens statsmän icke 
kunde bereda det en stadigare näring än studentmötenas 
punschbålar. Skandinavismen blef, som Bengt Lidforss 
bitande yttrat, »ett spritlagdt foster». Den realpolitiska 
upplösningen på den skandinaviska drömmen blef — den 
svensk-norska unionens bankrutt. 

Den ursprungliga skandinavismen föddes i Danmark, och 
dess politiska syfte var att skaffa danskarna borgen för 
Sönder-Jylland. Sverige följde med i preludiet, men svek då 
det på allvar blef fråga om att hålla tonen. Norrmännen 
ha under de sista åren med sina antydningar om 
»försvarsförbundet» tagit upp skandinavismen i ny form, med uppgift att 
skaffa dem betäckning efter unionsbrottet. Ingen af de 
andra makterna har dock visat lust att allvarligare reflektera. 
Härnäst kan det vara Sveriges tur att taga initiativet; men 
detta får icke ske i otid, och när det sker, skall det vara 
allvar med i leken. 

Det allvaret förutsätter att Sverige blir  
, liksom det är den folkrikaste och den 
ekonomiskt och militärt starkaste: 

Och ropade trenne grannfolk: Glöm 
den storhet du bäddat i jorden! 
Jag svarade: Res dig, vår storhetsdröm 
om herraväldet i Norden! 

Det måste bli slut på den sentimentala föreställningen om 
jämlikhet mellan folken. Intet jordiskt företag ledes af 
jämställda viljor; treenigheten tillhör himmelriket; och äfven i 
det bästa samarbete mellan kompanjoner är det en, den 
dugligaste, som bestämmer; en måste viljan vara, som leder. 

I att häfda vår naturligt gifna, ledande ställning i 
Norden, däri har Sverige en stor uppgift — men en uppgift, 
som måste ställas på framtiden. Detta helt enkelt därför, 
att de båda mindre grannfolken icke äro beredda att 
godtaga oss såsom ledare. Och det kunna vi icke förtänka dem. 
Vi ha intet gjort för att förtjäna ledarskapet. 1864 års 
politik och den unionspolitik, som mynnade ut i 1905, äro 
visserligen inga meriter. 

Innan vi kunna komma och tala om skandinavism, måste 
vi ha löst eller åtminstone visat oss kunna bemästra vårt 
eget speciella politiska problem i öster. Äfven om det kan 
ligga en sanning i att Rysslands expansionsbegär syftar till 
Bälten, så skola vi icke söka engagera Danmark i vår affär 
med Ryssland. Vi skola icke upprepa Danmarks politik 
gent emot oss ifråga om Sönder-Jylland. Ty om vi också kunde 
få danskarna att redan i det nuvarande läget förstå, att vår 
kommande kamp för Norrland gäller i sista hand äfven dem, 
så kunna de intet göra för att hjälpa oss i den striden. Den 
hjälp vi behöfva måste vi söka annorstädes. Ha vi däremot 
lyckats lösa vår närmast påträngande politiska uppgift, 
lyckats trygga vår position i norr, trygga den svenska kulturen 
i Finland — ja, då kunna vi komma och tala med våra 
skandinaviska grannfolk om politisk samverkan. Dessförinnan 
är all skandinavism för tidigt född, ofullgången och utan 
lifskraft. Realpolitisk betydelse, det måste upprepas, får 
skandinavismen först, när Sverige kan bjuda den i en 
situation, där våra grannfolk icke kunna undgå att följa oss. 

Det följer af den uppfattning om skandinavismen, för 
hvilken här gifvits uttryck, att den icke kan få utnyttjas i något 
specifikt nationellt särintresse, hvarken svenskt, norskt eller 
danskt, att dess uppgift ligger  det isoleradt 
skandinaviska. I själfva verket är det också så. När efter 1864, 66 
och 70—71 års strider Preussen skapade den tyska 
riksenheten, samlade det tyskarna till uppgifter bortom sina 
gränser; när Bismarck satte det tyska folket i sadeln, var 
det meningen, att det skulle rida; och han missräknade sig 
icke. Om och när Sverige kan samla skandinaverna till 
lifsduglig samverkan, då måste sammanslutningen ha sin grund 
i politiska uppgifter, som afse att trygga för oss alla 
gemensamma kulturvärden. Men dessa åter äro nära 
anknutna till den germanska kulturen i stort. Följer man 
skandinavismens framtidslinje, möter man alltså i perspektivet 
den germanska stammens förestående kamp mot påträngande 
underlägsna raser. Och vi fånga på samma gång en skymt 
af Sveriges framtidsuppgift som nordgermanernas ledare i 
den strid, hvars förspel är dessa dagars omsorg och fara. 

Sveriges utrikespolitik i världskrigets belysning
Adrian Molin