Boken om vårt land/Kapitel 33
(Savolaks.) 

Herrens röst går ovan vattnen. 

Ps. 29: 3. 

Vuoksens första utflöde ur Saima liknar mera en bred 
vik än en flod. Man märker knappt, när strömdraget 
börjar mellan några holmar \ insjön, som där är 80 meter bred 
och 13 meter djup. Vid en av dessa öar, Kalliosaari, ökas´
strömmen. Vid Niskasaari smalnar den och går redan så 
stark, att långa, glänsande band synas på vattenytan. 
Därefter kröker sig floden; banden på ytan börja gå i 
vågor med buktande ryggar. Längre ned blir strömmen 
dubbelt bredare, bruset starkare, ytan fläckvis skummig. 
Snait smalnar den åtei och störtar sig, höljd i snövitt 
skum, utför den första stora forsen, Tainionkoski, som 
även kallas »lilla Imatra» Här finnas stora fabriker, som 

drivas av forsens vatten. Nedanför Tainionkoski lugnar 
sig floden något, men är ännu ganska strid, så att färjan 
måste gå snett över strömfåran. Vid Linnankoski hör man 
redan det väldiga dånet av Imatra. 

Ett finskt ordspråk säger: »Det finns tre dystra skogar, 
tre höga berg och tre stora vattenfall, men ingenting kan 
förliknas vid Vuoksens fall, Imatra». Strömmen, som 
ovanför fallet är 200, ställvis ända till 400 meter bred, 
sammanpressas här i en bergsklyfta, som icke är mer än 30 meter 
bred, och störtar utför en höjd av 10 meter genom en ränna 
av 350 meters längd. För en så stor flod som Vuoksen, 
vilken i var sekund nedför 500 tusen liter vatten, är detta 
fall fruktansvärt. Vattnet har på varenda punkt förlorat 
sin färg: det forsar icke mer, det likasom blinkar förbi med
en förfärande hastighet. I mitten av rännan möter det 
klippor på bottnen och uppkastas i vita pelare; men innan 
den ena pelaren hunnit lyfta sig, kullkastas den av en 
annan. Vattnet rusar högt emot klippväggarna och 
sönderbrister i skum; den ena skumväggen bortspolas strax av 
den andra. Där är allt fradga, brus och svindlande fart. 
En dimma av duggregn står över fallet natt och dag, och 
när solen står lågt på himmelen, skiftar dimman i 
regnbågens färger. 

Imatras åsklika dån höres på mer än en halv mils 
avstånd, och invid fallet har man svårt att höra en annans 
röst. Det är lätt att kasta en sten från den ena stranden 
till den andra, men det starkaste rop kart icke höras 
däröver. Bergen darra under vandrarens fötter, och, när han 
upplyfter sina ögon efter att en stund hava sett ned i 
fallet, tyckas klippor och skogar dansa förbi. Intrycket är så 
starkt, att nervsvaga personer lätt få svindel och känna en 
besynnerlig lust att störta sig ned i det fradgande djupet. 

Laxen går uppför de stridaste forsar, men i Imatra är 
det slut med hans styrmanskonst. Upp kommer han icke, 
men väl händer, att han mot sin vilja ryckes ned utför 
fallet. Stundom ser man timmerstockar nedflyta och 
försvinna som spånor i skummet för att åter bliva synliga 
nedanför fallet. Då visa de många märken av de stötar de 
fått, när de under den rasande farten törnat mot 
bottenklipporna. Ingen jätte skulle kunna stå emot Imatras 
störtvåg. 

Det stora fallet bör ses ifrån båda stränderna. På 
västra stranden, som är högre och bevuxen med lummig 
björkskog, finnes ett prydligt värdshus med utsikt över den 
skummande forsen. Den östra stranden består för det 
mesta av kala klippor; mellan dem växa tallskog, 
enrisbuskar och ljung. I klipporna finner man talrika 
jättegrytor. De hava svarvats i berget av stenar som fordom 
kringförts av vattnet. Sådana jättegrytor finner man 8 
meter högt över den nuvarande forsen, vilket visar, att 
Imatras vatten en gång brusat fram över den mark, som 
nu bildar östra stranden. Sedermera har strömmen 
urholkat åt sig en ny fåra och hopträngt sig mellan 
klippväggarna.

I närheten av Imatra finner man egendomliga stenar, 
vilka se ut, som om de vore svarvade av vattnet. De äro 
emellertid knölar av ett kalkaktigt ämne, som bildat sig i 
leran vid den tid, då den avsatte sig på havsbottnen. 
Resanden beundrar deras märkvärdiga former och medför 
dem gärna såsom minnen från Imatra. 

Det finnes i världen många högre vattenfall än Imatra, 
men endast få, som hava en större vattenmassa och så 
sköna omgivningar. Därför strömma årligen tusentals 
resande hit såväl från vårt land som från utlandet för att 
beskåda fallet. Över detta har man byggt en smal järnbro, 
och, när kvällarna bliva mörka, brukar man belysa de 
virvlande vattenmassorna med elektriskt ljus. Vackrast 
är dock Imatra i månljus, eller då det lyser skimrande vitt 
i sommarens solsken.*) 

Boken om vårt land