Boken om vårt land/Kapitel 144
Efter Erik XIV blev hans broder Johan konung i 
Sverge. Han efterlämnade icke något berömligt minne. 
Konung Johan III var fåfäng, vankelmodig och svag, rädd i 
motgång, övermodig i medgång. Under hans tid fick 
adeln så stora företräden, att varje adelsman ansåg sig 
vara en konung på sin gård. Riket oroades av tvister 
om religionen, ty konung Johan hade i hemlighet 
övergått till katolska läran och ville, att hans folk skulle göra 
detsamma. För den skull införde han ånyo många katolska 
kyrkobruk och försökte att återställa klostren i riket.
Biskopen i Åbo Paul Juusten, som skrivit den första finska 
biskopskrönikan, dog av sorg över dessa tilldragelser. 
Efter honom kom en biskop vid namn Erik Eriksson med 
tillnamnet Sorolainen. Han var en lärd och from, men 
eftergivande man, som lydde konungens vilja mer än 
tillbörligt var för en lutersk biskop. Därför lade konungen 
hela den finska kyrkan under hans styrelse, så att Finland 
åter var ett enda biskopsstift. 

I Ryssland regerade då en tsar eller storfurste vid namn 
Ivan IV som för sin grymhet fått tillnamnet »den 
förskräcklige». Han hade friat till Katarina Jagellonica och 
fått korgen, när hertig Johan av Finland fick ja. Detta 
kunde Ivan den förskräcklige icke glömma, och när de 
ryska sändebuden i Stockholm blivit plundrade vid 
upproret mot konung Erik, utbröt ett nytt krig mellan 
Ryssland och Sverge. Ryssarna inföllo i Finland om vintern 
1572, medan de finska trupperna försvarade Estland, och 
härjade landet gruvligen ända till Helsingfors. Kriget 
gick en tid ganska illa för finnarna. 

I svenska hären tjänade då en fransman, som ette 
Pontus De la Gardie. Han fick år 1580 överbefälet mot 
ryssarna, och nu vände sig krigslyckan. De la Gardie 
intog det gamla fästet Kexholm vid Vuoksens utlopp i 
La-doga, gick över det frusna havet från Viborg till Estland 
och intog Narva. Sedan han fördrivit ryssarna från 
Estland, intog han största delen av Ingermanland och blev 
genom sina bragder vida berömd. Ryssarna fruktade 
honom, svenskarna prisade honom, och när de ville säga, 
att någon var en karlakarl, sade de: »Det var en Pontus». 
Finnarna visste många sägner om Pontus De la Gardie. 
Branta berg, gamla befästningar och långa kavelbroar ha 
fått namn efter honom. Sju kilometer öster om 
Vill-manstrand ser man ännu ett djupt och brett dike, som 
varit början till en kanal från Saima, och detta kalla? 
»Pontuksen kaivanto», Pontusgrävningen. 

En höstafton i november månad år 1585 återvände den 
berömda hjälten i båt på Narovafloden i Estland från en 
fredsunderhandling med ryssarna. Den gamla båten var 
lastad med folk och kanoner; en planka lossnade, båten 
sjönk, och 18 personer drunknade. Bland dem var Pon-
tus De la Gardie. Efter hans död vände sig åter krigslyckan. 
Ryssarna voro villiga till fred, men den fåfänge konung 
Johan ville kalla sig herre till Ingermanland. Kriget bröt 
ut med en ny häftighet. Två gånger, om vintrarna 1590 
och 1592, inföllo stora ryska härar i Finland. Det var 
skaror av många tusen ryttare. De kommo som en 
stormvind, nedhöggo och bortförde människor, slaktade 
boskapen, uppbrände byarna och återvände med sitt byte 
lika snabbt som de kommit. Största delen av landet blev 
ödelagd, och alla, som hunno fly, gömde sig mitt i vintern 
i skogarna. Långt i höga norden rasade kriget. De finska 
bönderna plundrade ryska området ända till Vita havet, 
och de ryska bönderna plundrade norra Österbotten ända 
ned till Bottniska viken. 

Omsider slöts fred. Svenskarna återgåvo Kexholm 
och Ingermanland. Ivan den förskräcklige var död av 
samvetskval, sedan han hade ihjälslagit sin egen son med 
en järnspira. Konung Johan III var ock död med ett ont 
samvete, sedan han låtit giva sin broder konung Erik gift. 
För sådana onda furstar måste folken då blöda. 

 Orättvisa gör allt land öde, och ont leverne omstörtar de 
 väldiges säte. Vish. bok. 6: 1. 

Boken om vårt land