Boken om vårt land/Kapitel 75
Fordom, säges det, bodde jättar mångenstädes i 
Finland. De voro så långa, att när de uppgjorde brasor i 
skogen, tände de först eld i grantopparna, och till varje brasa 
åtgick en hel skog. En gång gick en jätte från 
Sääksmäki tvärs över Mallasvesi sjö, som är mycket djup och
mer än en mil bred. När jätten kom över till andra 
stranden på Pälkänesidan, kände han sig något trött och sade: 
»Tänk, att vattnet redan begynte gå över stövelskaften!» 

En annan jätte satt gränsle över taket på Marie kyrka 
i nejden av Åbo och lappade sina skor. Hans becktråd 
var så lång, att den räckte på båda sidor ända till 
marken. Nu hände det sig, att en bonde kom åkande i sin kärra 
på vägen från Åbo och råkade i slingan av tråden, just 
när jätten drog ihop sömmen. »Åhå», sade jätten, när 
bonden, hästen och kärran följde med i sömmen, »varifrån 
kom där smolk i min becktråd? Men icke ids jag lösa upp 
knuten.» — Varpå han knackade med hammaren och sade: 
»Visst blev där en liten klump!» 

Jätten lade sig en gång tvärs över landsvägen med 
knäna i krok, och alla vägfarande åkte obehindrat under 
hans knän. När någon däröver yttrade sin förundran, 
hördes en röst ur skogen säga: »Det är ju bara ett tre 
års barn!» 

I nejden av Vuoksen sutto en afton två jätteflickor 
och sjöngo, den ena på Lohikallio, den andra på 
Ruskea-vuori. Mellan dessa berg är avståndet fem fjärdedels mil, 
men båda flickorna kunde höra varandra och sjöngo i 
samma takt. Värre buller gjorde en jätte i Iittis. När 
han klappade i händerna, hördes dånet kring hela 
världen. 

Dessa jättar hade en styrka, som motsvarade deras 
storlek. När de funno det besvärligt att vada över sjöarna, 
vräkte de stora stenar i vattnet och gjorde sig broar. 
Jätteflickorna buro i sina förkläden hela berg av mossa, 
vilken de kastade i sjöarna, och därav uppstodo sanka kärr. 
Mångenstädes ser man ännu jättekast eller kummel av 
tunga stenar och klippstycken, dem jättarna kastat. I 
sjön Tarjanne är en kal holme, som kallas Munkholmen, 
och där ha jättarna samlat högar av stenar vid farleden 
mellan Ruovesi och Virdois. Stenarna ville de kasta på 
båtar, som foro förbi. Och Munkholmen har sitt namn 
av munkarna, som tros hava varit onda troll. 

Mest voro likväl kyrkorna utsatta för jättarnas 
stenkastning. Det säges, att jättarna för god betalning byggt 
många stenkyrkor, men sedan ha de ångrat sitt arbete

och velat förstöra det. De tålde icke höra klockorna ringa 
och alla kors besvärade dem. Därför brukade jättarna 
ställa sig på bergshöjderna, stundom på en eller flere mils 
avstånd, och slunga klippstycken mot kyrkan. Aldrig 
har man hört att de träffat målet, men klipporna, som 
de slungat, visas ännu i dag ett stycke från kyrkan, än på 
landbacken, än i sjön. 

Reso kyrka byggdes också av en jätte. Han började 
arbetet efter trefaldighetssöndagen om våren och hade 
det nästan färdigt, när kornet gick i ax. Prästen tyckte 
icke om byggmästaren och råkade en natt höra jättens 
hustru sjunga en vaggvisa för sitt barn i bergsklyftan: 

»Killi kirkkoja tekee, 

Nalle nauloja takoo 

Rahallises’ Raisionmaas.» 

Det är: »Killi bygger kyrkor, Nalle smider spikar i 
det penningrika Resolandet.» — Men nu visste prästen, 
att trollens styrka ligger i namnet, så att den, som vet 
deras namn, blir dem övermäktig. Dagen därpå såg han 
jätten med sin medhjälpare sitta gränsle över kyrkans 
takås för att uppfästa ett kors. Prästen ropade då deras 
namn: 

»Pois, Killi, kirkosta! 

Pois, Nalle, harjalta!» 

Det är: »Bort, Killi, från kyrkan! Bort, Nalle, från 
takåsen!» — Strax förvandlades jättarna till två svarta 
korpar, som skriande flögo sin väg. Jätten Killi ville dock 
hämnas och vadade ut i havet för att hämta ett stort 
klippstycke och krossa kyrkan. När han ej mer kunde finna 
vägen dit, kastade han från sig klippstycket utanför 
Run-sala, en halv mil från Åbo. Där synes den stora klippan 
än i dag uti sjön och kallas Kukkarokivi eller påsestenen, 
emedan jätten burit den i en påse på ryggen.

Boken om vårt land