Giljarekval
Här kommer jag igen, som förr har varit framme 
och vill i denna kväll, fullfölja giljeglamme 
som jag begynte sist, när som på breda sten; 
Herr Gyllenstierna stod,fast jag är något sen;
 
Jag håller likväl ord, tar tiden som han faller 
ordkväde kväder så: Allt bättre sent än aller 
ond kommer tidli nog och alltid alltför brått 
men aldrig kom ännu försent det som var gått: 

Den mycket lovar ut, han plär full stundom ljuga 
stor ord och litet verk det tycks mig föga duga: 
Jag är en sanningsman, osviklig utan list 
allt vad jag lovar en ock håller, det är visst 

dy vill jag nu igen begynna vad jag lykte 
beskriva giljekval så mycket jag av rykte 
förfarit har därom, själv har jag ej försökt 
hurleds hon börjar först, och sen blir trappvis ökt 

men nogsamt har jag sett vad andra har för plåga 
så att jag korsar mig för sådan skärselds låga, 
jag hisnar än så snart jag tänker där uppå 
och ropar med gott skäl bevar mig Gud där frå 

sist skrev jag huru den som giljar måst förtvina 
för’n han får jungfruns tal ell en gång kan få si ’na 
jag mälte sen hans sorg, suck, ängslan, harm förtret 
gråt, klagan, hans förakt, hans usl’ eländighet 
  
hur han förutan ro, mått leva uti sorgen 
och efter allt förtret dock likväl räds för korgen 
hans tvivelhåg och mod, förtvivla och vad mer 
hur han rätt stavkarlslik uppvaktar, tigger, ber 

svartsjukan följde sist, och huru hon kan kvälja 
dem som i oträngd mål, sin ädla frihet sälja 
hur hon en giljand sven å lyktan så långt för 
att han än levandes, väl tusen gånger dör. 

Där stanna pennan då, dy vill jag här begynna 
att skriva mer därom vad som jag kan besinna 
vad sådant giljekval, hos den som svartsjuk är 
orsakar, och vad mer förtret hon med sig bär. 

När nu en svartsjuk sen av kärlek ivrig bliver 
då tar han märke på vad jungfrun läser, skriver 
på hennes tal och ord, på later ögnevarv 
tror hennes ljuvste ord skenfagra kärleksskarv 

om jungfrun sitter tyst tror han att hon föraktar 
hans närvist, och kanske på någon annan vaktar 
är jungfrun gladlynt strax blir han så svartsot dull 
att tänka sådant sker för annan orsak skull 

om hon är lydsäll märk så räknas det för annat 
då svär han vid sig själv hon haver nu förbannat 
hans kärlek ur sin håg han bliver så helt rysk 
att han tör stadigt tro hon älskar någon tysk 

är någon hövisk dräng i huset tör han tänka 
att hon sitt löfte vill för samma drängs skull kränka 
och att han giljar med, hans vantro är så stor 
att han för boleri förtänker jungfruns bror 

leksystern själv kan ej väl undfly hans misstankar 
stol, bänkar, säng och bord allt vad när henne vankar 
ja hennes kläder med jämt allt vad hon kan nå 
där kastar han misslynt sin avundsögon på 

om någon unger karl kan råka till att tala 
med jungfrun tror han visst den samme tupp vill gala 
att locka hönan bort - tro visst - han tvivlar ej 
fast hönan inte hans, att vara hanerej 

då rinner han full ond, begynner till att svärja 
sju tunnor tusen full, drar äntligt på sin värja 
han sänder vigbrev stad att mana karlen ut 
fast om hans haremod sen spelar bancoruth 

han tror sig med gott skäl för jungfrun kunna fäkta 
och att ej Odens svärd så skarpt som Astrilds skäkta 
vill mörda den som ej har honom gjort emot, 
är icke han ragaln som plågas av svartsot? 

Blir det då sen förlikt så tar han på hovera 
för jungfrun liksom förr det kallas courtisera. 
När solen reser upp, intill hon går i säng 
står han med hatt i hand, liksom en lägerdräng 

och vaktar jungfrun upp, han skattar för stor lycka 
om han kan ha den grace, att hon vill en gång nicka 
åt honom, vad hon gör, måst haga honom väl. 
Han svär sig vara död förutan hennes själ 

som livnar honom än: om kärsten nånsin gråter 
då måst han hava akt, att han strax värre låter 
men om hon gladlynt ler, då mått han skratta högt 
som vor’ han kittelkåt, fast det går något trögt 

allt vad hon talar, gör, allt vad hon snart sagt tänker 
måst  han rätt grant förstå, att han där efter länker 
all åtbörd, och där hos väl veta hennes lag 
på det han uti allt må tjäna till behag: 

Han mått ge dubbelt ja till allt vad hon bejakar 
tre dubbelt neka med när hon en ting försakar 
att vita svanen svart, och svarta korpen vit 
det måst han svärja på, sen med sin största flit 

ge akt på hennes håg, om hon en lust till spela 
så mått han kunna slå på lutan, pipa, fela 
och sätta daglig dags sitt segel efter vinn’ 
men när hon vill, så mått han sticka pipan in. 

Hur kväljer mången sig, att han må prunkord finna 
och rosa jungfrun rätt? Fast hon sågs aldrig spinna 
så mått han säga lill, att hon är arbetsam, 
och fast hon är ett våp, hon är så spak som lamm 

om hon är något kåt, så måst hon heta vänlig, 
ifall hon osnygg är, så måst hon kallas renlig, 
om hon högdragen, stolt, hon är av ädelt mod, 
är hon av ringa ätt, sägs, hon är av stort blod 

fast faren slaktar fä, men om han varit bonde 
så måst han hålla med, hon är av främsta stånde, 
en isterbukot lång mått kallas lagom stor 
en dvärglik täck och nätt, en den som kattlik glor 

sne- vind- och blötögd till berömmes för skarpsiktig, 
den aldrig sade sant, måst nämnas rätt uppriktig 
en stammand Svada själv, en halt Vulcans gemål, 
en girhug sparsam, den givmild som penningsnål 

om hon är gloseklok, så mått hon heta Pallas, 
den som Alecto led, hon måste Frigga kallas. 
Han måst ock mästerlig med söta smickerohl 
upphöja deras dygd som skiner lik en sol 

ibland allt kvinnokön, dem kalla jordgudinnor 
och säga jungfrun är för alla mör och kvinnor 
ett skönhetsmönster, jämt en spegel av all dygd 
den mest fullkomne kropp som himlen haver byggd 

naturens underverk och högsta mästarstycke, 
en ängel den som har allena mänskotycke, 
ros, lilja, änglabarn, själ, hjärta, andra jag, 
min håg-, själ-, ögnelust, min sol som gör min dag,

min stjärna, min planet, mitt allt måst han’na nämna 
än sätta mer därtill, ej något ros bortlämna 
om han vill ha’a faför, min höna, gås och gris 
är intet mer i bruk, och aktas ej en ... 

Med slika prunkord mer som kallas complementer 
mått den som gilja vill då vara väl bespänter 
är ej den ynka värd, har icke den stort kval 
som det ej haver lärt och törs ej med slätt tal 

och ordros jungfruns dygd och maklös skönhet prisa 
men nödgas fast han ej är boklärd med en visa 
berömma hennes kropp som man fast daglig hör, 
att den som intet vet vad visor är, dem gör. 

All fägrings ros mått han väl kunna på sin nagel 
och kalla hennes hår, som strävt likt märretagel 
gulltrådar, silkeslent, och Astrilds vidjor, sen 
mått alla stjärnors ljus och gyllne solens sken 

förmörka liksom moln, för hennes ögnestrålar 
fast hon droppögon har, liksom två dalkarls skålar, 
på hennes kinder måst båd ros och liljor gro 
fast kindbenen se ut, liksom en skållad so 

Måst ej korall rubin och skarlaksfärgen blekna 
mot hennes läppars färg, likt ålskinn? Vem kan räkna 
all tokot giljekval? Hans rätt självegne kropp 
gör honom en ny sorg: om han vill hava hopp 

att haga jungfrun väl, mått han ha giljekläder 
hårluva, bäverhatt, därpå en brokot fjäder 
som han på huvud bär, och ligger titt på strå 
sen a la mode band, couleur de feu, ponseau 

jämt andra färger mer, rynkskjortor, ljugarärmar 
av Cambrays duk, cotton, och vad var els med härmar 
all utländskt lapperi, är icke det stor sorg 
när som en fattig pilt, ej sådant får på borg 

och likväl prunka vill? All’ giljar äre rika 
den som minst pråla kan han måtte segel styrka 
skull han ej få grå hår, när som en klänning mer 
än karlar gäller själv, vem vet ej att så sker? 

Det är så världens lopp, ack, ack, tyvärr så går’e 
att jungfrufolket mest hund skåda efter håre! 
Det är ännu ej allt, än hörer mer därtill 
han måste smörja väl, som rätlig köra vill 

els stannar hjulet tvärt, vad kostar marknadsgåvor 
vad bindbrev, spela grönt, titt är en giljars håvor 
knappt, knappt fem fyrkar värd, lill mått han spela kort 
då går mång ärlig slant par discretion och fort 

han mått av hövlighet ju låta jungfrun vinna? 
Vad kostar nyår, jul och slikt? Vem kan väl hinna 
att räkna sådant allt? Ett hade jag snart glömt 
som till en lärdom bör för ingen vara gömt 

(jag spelar fast man ej vill höra sanningsgigan) 
den jungfruns ynst vill ha, han laga väl med pigan 
och muta henne bra, så bär hon breven fram 
skull posten ej få lön? Det vore nästan skam 

ack tänk man var och en gör sådant ej bekymmer 
stort under stort är det att icke mången rymmer 
för tusen pockor bort men kärlek är så stark! 
Att han magnetlik, drar ur pungen mark från mark 

när en nu länge nog med sådant kval har giljat 
så föregives titt att jungfrun är ej viljat 
att gifta sig så brått, slå tusen pockor till 
en karl som vore galn, han kunde så bli vill 

Jag såg i sistens en som fria till en änka 
men när han korgen fick, då ville han sig dränka 
men vattnet var för kallt: En fria till en mö 
fick kalvskinn, ville sen' förtvivlad tröstlös dö 

han kokade förgift som skull hans asteld stilla 
men när han tog’t i mun så smaka det så illa 
att han det spotta bort, och åt ej mer därav 
slapp så att han ej då i krukan fick sin grav 

sen grep han till ett rep - förtvivlan intet skuvar - 
band fast’et om sin hals men huxa sen att tjuvar 
så dö och hov det bort, to ett trealns långt svärd 
och satt’et mot sitt bröst att sticka sig ihjäl. 

Men rätt så snart han såg uppå dess blanka klinga 
då räddes han att hon i stycker skulle springa 
sa det vor’ skad d’rom jag har ej slik igen 
hängd henne på sin kos, och lever alltså än. 

O säll, o trefallt säll, den som sig väl kan skilja 
från mödsamt träldoms ok, som andra kalla gilja, 
säll är den som en gång har lagt sitt segel ner 
och fört i önskad hamn sin båt, densamme ler 

åt andra sorglig suck och höver ej mer räddas 
för böljor, vågor, vind och klippor, utan bäddas 
i Astrilds svanmjuk dun och sover utan sorg 
uti sin kärstas famn som Astrilds säkra borg. 

O outtalig lust, o gamman obeskrivlig 
o obegriplig fröjd, o glädje som otvivlig, 
o fria Hymens band, o ljuva träldoms lag, 
att skriva mer om dig, är pennan min för svag 

den mera veta vill, han må det själver pröva 
om han ej kan så snart och vill lill inte töva 
så vet jag intet råd att han kan bli förnöjd 
lill vet jag att han bäst om sådan giftefröjd 

kan detta ädla par som brinner med en låga 
och himlen samman fäst, när året kring går, fråga 
så lär han utan tvik få höra och få se 
att de som äre två då lärer vara tre 

men dygdfullkomna fruar, I himmelssköna fröken 
I ljuvste jungfrufolk, som dygd och skönhet öken 
jag lägger denna skrift som eder ringste träl 
till edra fötter ner, och bjuder så farväl.

poesi
Lasse Lucidor
1600-talets verk