Teaterbulletin (1839)
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Teaterbulletin.

Euryanthe har gått till hvila och, som vi ha
anledning tro, till den sista hvilan. Den sjukliga
sentimentalism, hvaraf denna pjes i likhet med flera andra
af Weber är anfäktad, och hvilka man, i okunnighet
om hvad till den äkta och sanna Romantikens karakter
hörer, isynnerhbet i nyare tider sökt höja till det högsta
i konsten under namn af Romantism och Romantiskhet,
och hvilket har sin motsvarighet i Tyska poesien i
sednare tider, har ännu aldrig förfelat sitt mål, nemligen
det att, om ej jnst glömmas, åtminstone förlora den
beräknade tjusningskraften ju mer man undersöker den
rot hvarutur den skjutit. Man behöfver ej, för att
bevisa sanningen deraf, förete något annat än hvad
erfarenheten har att erbjuda, ty hur opålitligt man för
ögonblicket än kan anse det allmänna omdömet, såsom
sällan gående i detaljerna, om ett , tager
detta omdöme slutligen ut sin rätt och förkunnar ehuru
indirekt förkastelsedomen. Sålunda har Euryanthe på
alla teatrar, der den varit gifven, börjat med stora
anspråk på bifall och beundran, men slutat af sig sjelf
innan man ännu hunnit gjort sig reda för den fond
hvarifrån anspråken härleda sig, emedan man saknat
deruti den djupa konstnärsanda, som, lika populär i alla
tider och åldrar, talar till tanken och känslan. Det är,
att vi så må säga, en artificiell blomma, som väl för
ögonblicket väcker uppmärksamhet, men förlorar den
lika hastigt, såsom saknande hjertblad och doft. När
man nu haft tillfälle att, wtan egen forskning och
dermed följande upplysning, om misstaget, öfverlefva en
dylik produkts rättvisa ändalykt, är det i sanning en
egen slags originalitet hos en Teaterdirektion, att
upptaga en sådan pjes som Euryanthe. Denna originalitet
blir desto märkligare, när man slutligen finner att den
leder sitt ursprung, från öfversättarens förkärlek för
sjelfva libretton, och att denna förkärlek varit nog
stark att icke allenast trotsa sjelfva den mångåriga
erfarenheten af styckets missöde, utan äfven den trogna
förespeplingen af en blifvande förlust. Genomläser
man derefter den högst ömkeliga öfversättningen, då
har man i sanning sjelfva kronan på ett faktum, som
— — men bevare oss Gud från att dermed längre
sysselsätta oss. Du sofver nu Euryanthe, efter att i
lifstiden hafva narrat andra att gäspa. Sofve du lugnt!
Hvilka drömmar om lagrar och ära du omslutit känna
blott tre personer: Kompositören, Librettisten och —
Öfversättaren.

Trollflöjten har redan fyra gånger på detta spelår
varit gifven och alltid för fulla hus. Tvenne sujetter
Hr Günther och Mamsell Lind hafva deruti för första
gången uppträdt. Hr Günther, oaktadt alla sina
lofvärda ansträngningar, var likväl ej vuxen Taminos
parti. Hr Günther har en själfull deklamation och
måste derföre i en roll sådan som Fra Diavolo, hvars
hufvudeffekt består i rytmen, i mer än ett afseende fylla
sin plats; men i Tamino, der hvarje not, att vi så må
säga, innebär den renaste musikaliska skönhet, får
deklamationen ej vara det öfversägande elementet, ty i
sådant fall förstör dem det musikaliska, utan måste de
derföre gå hand i hand, så att det ena ej förtager
betydelsen af det andra. Möjligtvis har Hr Günther
insett vigten deraf, men har ej nog rösten i sitt våld för
att kunna återpgifva detsamma, hvarföre han också, när
han ansträngde sig i att taga tonen, ej sällan intonerade
något orent, ehuru hans verkligt musikaliska öra snart
hjelpte honom derur. Säkerhet och lif besitter likväl
Hr Günther i mer än vanligt mått, och måste han
otvifvelaktigt med tiden blifva både såsom skådespelare
och sången af stor nytta för teatern. — Mamsell Lind
var i denna pjes, hvad hon i alla hvari hon deltagit
varit, långt framom sina medspelande, men vi måste,
i likhet med hvad några andra tidningar yttrat,
erkänna att hon ofta nödgades anstränga sig vida öfver sina
krafter för att kunna medfölja den mäktiga ande, som
leder och beherrskar hela hennes inre väsende. Vi
hafva hört att Hr Berg icke så sällan gifvit Direktionen
en vink om nödvändigheten af att hushålla med denna
utmärkta sujetts förmåga — men hushålla — när har
Direktionen förstått detta ord? — Fru Enbom och Hrr
Kinmansson uppfyllde berömligt sina platser.

Hr L. Hjortsberg har i Grefvarne Klingsberg
återigen uppträdt i en af sina triumfroller och utfört den så,
som man haft anledning vänta af hans oförlikneliga
skådespelaretalang; men jemte honom uppträdde hans
son Hr A. Hjortsberg i unga Klingsberg och gjorde
naturligtvis en högst olycklig figur. Direktionen lärer,
som vi hört, förut utdelat rollen åt en annan sujett,
men af vissa orsaker låtit förmå sig till ombyte. Dessa
vissa orsaker måste man naturligtvis söka i Hr L.
Hjortsbergs vilja. Att Hr L. Hjortsberg såsom fader
vill ha fram sin son, vilja vi ej förtänka, men att han
ställer honom bredvid sig på scenen, för att låta den
himmelsvida: kontrasten än skarpare framskjuta, är,
enligt vårt tycke, icke särdeles faderligt. Detta kan
visserligen till en del vara hans ensak, men på oss liksom
på mången gjorde det ett obehagligt intryck. 

Vi lofvade i den föregående nummern yttra oss
något vidare om Griselda och Kongl. Teaterns deruti
spelande sujetter. Det totalintryck pjesen gjort på
Stockholms publik torde icke vara så lätt att bestämma. Vi
hafva hört några beklaga sig öfver den »pinsamma
spänning» åskådaren under hela pjesen måste vidkännas,
andra tala vidt och bredt om det »onaturiga» i
karaktererna, högst få deremot, som varit angelägna om att
göra pjesen den rättvisa den förtjenar.
Hufvudelementet är otvifvelaktigt tragiskt, fastän blod och dolk ej
deruti inträda, och att en så kallad »pinsam spänning»
således måste finnas, torde ej böra tillräknas såsom ett
fel, utan tvertom såsom en nödvändig oumbärlig
beståndsdel, så framt man ej vill att det tragiska skall vara
så beskaffadt att det efter omständigheterna kan låta pruta
med sig. Griseldas lidande inverkar visserligen en
obehaglig smärtsam känsla, men denna känsla åtföljes alltid
af en annan tröstande, den nemligen: att allt hvad hon
lider är blott ett prof, så hårdt det än kan vara, och
att, efter detta profs undergående, hvilket man bestämdt
vet skall hafva sin präns, den största triwmf skall
blifva den lidandes belöning. Vi borde dessnotom stå i
förbindelse hos Författaren för det han åstadkommit en
tragisk produkt, utan att, i likhet med Victor Hugo
m. fl., genomspäcka den med mordhistorier och
slagtarhusscener, och att ban således icke beröfvar
åskadaren hoppet om mildring och försoning. I Kung Lear,
Schakespeares mästerstycke och i följe deraf verldens
yppersta tragiska arbete, har man förvånats och
hänrvckts icke allenast af de väldiga snilleblixtrar, som der
genomkorsa hvarandra; utan äfven af den bäst
genomtänkta och utförda plan man kan tänka sig, och denna
är en konungs och en menniskas oerhörda lidande
sammanhopadt i en och samma person; och de
förkrossande slagen äro af den beskaffenhet, att de ej gifva tid
och rum för det svagaste hopp om ett möjligt
blifvande bättre, än mindre någon segertriumf öfver det
menskliga eländet och de slitande qvalen. Detta har likväl
Griselda och förmildrar till en grad åtminstone det
bittra den framställer. Att tala om onaturlighet i
karaktersskildringen röjer brist, om icke på
menniskokännedom, åtminstone på historisk kunskap om medeltiden.
Denna var en tid, då man ej åtnöjde sig blott mer att i
trubadurens sånger eller i vältalighetens prunkande ofta
svassande språk se den menskliga storheten eller
litenheten framställd; man ville se dem förkroppsligade
uppträda på skådeplatsen, och, när man ej tilltrodde dem
eller gaf sig tid afvakta, att de sjelfmant skulle
uppträda, sökte man genom tvångsmedel, hvartill
isynnerhet profven må räknas, bringa dem till åskådlig
verksamhet. Griseldas prof kunna ställas vid deras sida,
utan att likväl kunna beskyllas för att vara de svåraste.
Allt detta borde vara tillräckligt att försvara
ifrågavarande stycke, äfven om man ej visste att sagan är den
grund, hvarpå det lefver och rör sig. Hvad som
derjemte skulle kunna höja denna dramatiska produkt, om
ej öfver, åtminstone till likhet med de hästa af de
nyaste dramaturgiens alster, är otvifvelaktigt det icke så
vanliga förhållandet, att de s. k. teatereffekterna här
icke, som på många ställen annorstädes, äro sökta och
framställa sig såsom lösa garneringar kring den
dramatiska bilden, utan äro de sammanväfda i sjelfva stycket
och således oumbärliga, obortsliteliga delar af det hela.
Vi lyckönska således Teatern till uppsättningen af
denna pjes, hvars värde utan någon vidare förklaring
eller utveckling odisputabelt skulle hafva blifvit
uppskattadt, om icke både den allmänna och enskilta
smaken långt för detta vore dels vilseförd, dels skämd.

För sjelfva utförandet vilja vi i lika korthet
redovisa. Percivals roll, den evåraste i hela pjesen, måste
af en stor skådespelare återgifvas. I bättre händer än
Hr Almlöfs kunde den således ej komma. Manlighet i
röst och figur är hvad som i ej så ringa mån dertill
fordras, och denna besitter Hr Almlöf mer än mången
annan icke allenast inom vår teater, utan äfven troligtvis
inom mången utländsk. Att i förening med den råa
tapperheten framställa denna okufveliga stolthet, eller
högmod, som den snarare borde heta, hvilken utgör
rollens hufvudkarakter, hafver sig i och för sig sjelf
icke så lätt; men att åt den otacksamma sidan derutaf,
hvilken ej heller är så obetydlig, gifva den lyftning,
utom hvilken densamma skulle blifva rent af vämjelig,
är något som påkallar denna högre förmåga, som redan
förut gjort Hr Almlöf till vår dramatiska scens
ojemförligt störste skådespelare och hvilken vi med den
innerligaste tillfredsställelse sågo förnyad och utvecklad
i Percivals parti. — Någon bättre Griselda än den Fru
Hjortsberg är, torde vara omöjligt finna inom vår teater.
I hvsrje roll af värde denna artist tillåtes uppträda,
upptäcker man hos henne allt mer och mer denna stora ännu
outvecklade förmåga, som, om den fritt och otvunget finge
mogna, en dag skulle höja henne till en konstnär af
första rangen. Men dertill fordras att hon uteslutande
får egna sig åt den genre, som är hennes verkliga,
nemligen tragedien, och att hennes krafter ej delas åt
andra håll.  Öfverallt, isynnerhbet i andra akten der
moderns och makans kärlek kämpa sin förtviflade strid,
var hon förträfflig. — De öfriga rollerna äro mindre
betydliga men utfördes i allmänhet bra. Mamsell
Högqvists figur och klädsel, båda lika lysande, måste
naturligtvis taga sig väl ut i Ginevras roll; men den arme
Kung Artus — när han satt bredvid sin gemål, såg
det ut som hade han, för att tillfredsställa sin höga
makas lyx, bortsålt sin egen garderob, så ofördelaktig,
för att ej säga paltig, var hans konungsliga beklädnad.
Att Hr F. Kinmansson, hvars spel alltid är värdigt
och oklanderligt, ej rår för att han fått ylle i stället
för siden och sammet i sin kjortel behöfver knappt
nämnas. — Hr Dahlqvist deklamerade så, att man i sanning;
önskade det han hade baft mer att säga. — Hr
Svensson deremot, efter hvad vi tyckte, passade icke särdeles
väl i Cedriks roll. Hr F. Kinmansson hade deri varit
bättre; hvaremot hvilken annan, som helsdt med
någorlunda reslig figur hade kunnat spelt Artus.

Originalets diktion är otvifvelaktigt i hög grad
poetisk och af Hr Arfvidsson, författaren till »Resan på
Continenten», icke mindre förtjenstfullt återgifven på
Svenska; men hvad vi mot öfversättaren likväl ej
kunna underlåta anmärka, är det tillägg, hvarmed han
ansett sig böra sluta pjesen; nemligen, den sista dialogen
emellan Percival och Tristan, hvilken ej finnes i
originalet. Vi tro, liksom författaren, att för den, hvilken
såsom Percival redan genom förlusten af sin ädla maka
blifvit tillräckligt straffad, någon vidare moralkaka icke
allenast är alldeles öfverflödig, utan äfven förefaller
något platt, och att det således är vida mer imponerande
i denna författarens idé, att låta Konungen, Drottningen
och hela hofvet småningom skrida mot fonden och
derstädes gruppera sig, under det att den rättvist
öfvergifne Fursten lemnas qvar fram på scenen med sin
ånger och sin stumma förtviflan.

Alfhild eller Den underbara Lyran,
Pantomimballet i tre akter, uppsatt af: Balletmästaren Selinder
och musiken arrangerad af Schwartz, har flera aftnar
varit i verksamhet på Kongl. Teatern. Scenen skall
vara fosterländsk. Den unga sköna Alfhild, en Svensk
Fröken, icke en sådan, som i den ensliga jungfruburen
satt trögfotad och surmulen, tills det behagade någon
stålklädd friare föra henne i brudstoln, — nej, långt
derifrån! hon är den lättaste på foten i hela bygden,
hvars störste dansmästare Hr Erik hon också utvalt
till sin blifvande ledsagare eller, rättare sagdt,
medspringare på lifvets bana. Om något par i ordets
egentliga bemärkelse skall kunna hoppa i brudstoln, är
det otvifvelaktigt detta. I den aldrasomsötaste pas des
deux förklara de i första akten hvarandra sin kärlek,
för att visa att denna är af det eteriska slaget, som
ännu erinrar om »himlen i det blå gemaket med
silfverkronorna i taket», dit de också i sin anletes svett sträfva
både med armar och fötter. Men hoppet, så
hemmastadde de för öfrigt deruti visa sig, går likväl i ett
afseende något in med fötterna; de hafva nemligen
tvenne pappor, som icke äro mindre beniga, ehuru på ett
helt annat sätt än deras barn; hvarföre Erik finner för
godt, att, när Alfbilds pappa inkommer, begifva sig
till skogs. Men knappt bar pappa Ragwald, sedan han
omfamnat sin dotter; gått in med sina jägare i borgen,
förmodligen för att taga sig en liten morgonqvistare,
förrän Erik qvistar fram igen och försöker genom de
vackraste och vådligaste hopp röfva en kyss från sin
bruds läppar, men se Alfhild, som uppväxt i tukt och
herrans förmaning, spetsar icke munnen, men väl sina
tår mot älskaren, hvilken det likväl slutligen lyckas att
omfamna sin brud, allt med benen i vädret. Slutligen
tager han afsked under slängkyssar å ömse sidor, dels
med händerna, dels ock i synnerhet med fötterna,
hvarefter han hoppar ut, i det hon af de ljufvaste
förhoppningar betagen en lång stund står och sparkar efter
honom. Hastigt höras »ljufva harpotoner klinga från
djupet af ån», hvarunder fondridån upppår. Nu ser
man på sjön de prannaste snäckor, hvarutur, like ostron,
utkrypa sjönymfer, som framdansa på stranden, allt
under sång af »osynliga röster» De arma nymferna sågo
rätt utfrusna ut, hvilket var naturligt i ett sådant
klimat som Nordens. En sjödrottning så båld kafvar sig
äfven fram efter ett par svanor och presenterar den
sköna Alfhild, som nästan är färdig att få vattuskräcken,
»den underbara lyran, hvarefter sjönymferna, som
tycktes vara temligen hemmastadda på landbacken, emedan
deras ben voro nästan så godt som fastvuxna dervid,
utföra en stor ballet. Sedan sjödrottningen med sina
nymfer skyndat bort för att återigen taga vatten öfver
hufvudet, kommer Riddar Kunz, en elak sälle och
alldeles okunnig i dans, och gör utan någon slags rörelse
sin dumma kärleksförklaring. Följden blir en »förfärlig
fäktning», à la Gauthier, som slutar med att Kunz emot
sin vilja nödgas göra ett hopp, det förfärligaste i hela
pantomimen, nemligen in i evigheten. I andra akten
äro vi på råa bondlandet och få der göra bekantskap
med en ung trind bondjänta vid namn Anna och hennes
fästman Peter Olofsson, som står på lika goda fötter
som sjelfva Riddar Erik. Derjemte återfinner man hela
nymfskaran i bondkostymer; en dräpt mera passande.
Mitt under dansen inspringer Alfhild »med förstördt
utseende och af mattighet neddignar.» Sedan det
beskedliga bondfolket uppfriskat henne med en mugg öl,
skyndar det till hennes fars hjelp. I tredje akten
»fäktas förtvifladt” och Hr Erik »söker med lejonmod
försvara sig» i trikolerna, men skulle jemte sin svärfar
och brud otvifelaktigt hafva dukat under, så framt ej
den »underbara guldlyran» — hvad guldets verkan är
stor? — satt ett mål för slagsmålet. Derefter slutas
Balletten med en  allmän verkligt vacker tablå, men
något fyrverkeri kunde vi dervid ej upptäcka. — Man
finner således, att pantomimen, så när som på de
brinnande svafvelgubbarna, förtjenar ett rum vid sidan
af dem som gifvas å Kongl. Djurgården om somrarna.
— Men hvad sjelfva uppsättningen och arrangeringen
beträffar, anse: vi oss böra hålla Hr Selinder räkning
för den smak och elegans; som deruti är inlagd,
hvilket, när man eftersinnar ressurserna, icke är det lättaste
att åstadkomma. De förnämsta solopartierna utfördes
af Hrr Selinder och Johansson samt Mamsell Daguin,
lika mycket med konstfärdighet, som med behag: —
Pantomimer i flera akter förefalla oss merendels något
långtrådiga, hvilket likväl ej var fallet med den
ifrågavarande balletten, hvars företräde uteslutande bör
skrifvas på arrangörens räkning.

Slottet Montenero har erbjudit oss några rent
musikaliska aftnar. Vi hafva beundrat Mamsell Lind i Laura,
liksom i allt hvad hon exeqverar. - Vi hafva både med
glädje och ledsnad sett Hr Günther; med glädje öfver
hans allt mer och mer utbildade skådespelaretalang —
med ledsnad öfver hans allt mer och mer försvagade
röst, som hörbarligen arbetar på ansträngningarnas område.

I går gafs Postiljonen, hvartill vi framdeles skola
komma. Huset var nära fullt, oaktadt priset för
biljetterna var förhöjdt till 100 proc. Detta manér fortgår,
som man ser, lika ohejdat, och Publiken — gillar det! 

Postiljonen från Lonjumeau, Komedi med Sång i
tre akter af Leuven och Brunswick. Musiken af
Adolf Adam, gifven med stort bifall å Kongl. stora
Teatern för första gången till Hr Sällströms recett,
har äfven de följande gångerna varit lika ifrigt
gouterad af Publiken, och förtjenar det i sanning. Adolf
Adam har icke, såsom Auber och  m. fl.,
framträdt med stora anspråk och omåttliga pretentioner;
han har blygsamt och okonstladt utan minsta tillsats af
effektsökeri börjat sin bana som Kompositör. Derföre
andas hans kompositioner idel natur och anspråkslöshet
— derföre fattas de af alla, äfven af de minst
musikaliskt bildade; och de strängare konstdomarne, om de
en och annan gång tilltro sig böra runka på hufvudet
åt det s. k. mindre gedigna, låta likväl något pruta
med sig till Adams fördel, helst som de måste
medgifva, att vida mer än blotta rythmen ligger i hans
kompositioner, och att, om hans melodier böra tillskrifvas
en s. k. dansantare natur, likväl i harmonigångarna
och ackompanjemanget ligger något utbildadt och
utarbetadt, som äfven skall slå an på det strängare
konstsinnet. Man har således ej, såsom fallet är med
Aubers musik, hört allt, när man hört de lekande
melodierna; det återstår mycket annat, som föranleder
konstälskaren att åtminstone för 2:dra och 3:dje gången
förnya och fortsätta bekantskapen. — Postiljonen från
Lonjumeau är en af dessa konstprodukter, hvars värde
om det just ej tränger sig till djupet, likväl ej helt och
hållet hvilar på ytan; man fattar det lätt, men det
försvinner ej i detsamma man fattat det. Hufvudidén i
första aktens musik är densamma, som ligger till grund
för Alphyddans, och utvecklar sig under en högst naiv
och lekande form, ehuru en och annan reminiscens från
denna nyssnämde pjes obemärkt tyckes vilja insmyga
sig; och det förefaller oss, som om Kompositören sjelf,
inseende detta, af allo makt satt sig deremot, att
dömma af en och annan afvikning, som, oaktadt någon
onaturliphet icke derigenom kan sägas uppkomma,
likväl kombinerar sig något trögt till sjelfva ämnet. Att
detta ej härleder sig från fattigdom på idéer och
skapelser, ser man af de tvenne sednare akterna, der
Kompositören nppträder i en annan genre. I
Madelaines aria, som börjar andra akten, bar Kompositören
sökt att med ens lyfta sig till det alfvarliga och
visserligen genom detta sökeri råkat in i denna sjukliga
sentimentalité, som utmärker en yngre skolas sträfvanden;
hvarigenom denna aria, oaktadt all dess
instrumentaliska garnering och kapplöpande figurer, likväl föreföll
oss vara det minst vackra och genomtänkta i hela
pjesen; men de öfriga partierna äro deremot så mycket
mer sanna, lifliga och qvicka. Rummet tillåter oss ej
för denna gången ingå i något detaljerande af hvarje
särskilt parti; hvarföre vi måste åtnöja oss att i
korthet genomgå sjelfva utförandet deraf, sådant det af Kongl.
Teaterns sujetter företedde sig. — Hr Sällström var,
oaktadt all möjlig moderation å Orchesterns sida,
likväl för svag. Kupletterna i första akten sjöng han
ganska bra, men deremot i andra aktens kom han
ingendera af de gånger, vi hörde honom, upp i tonen.
På vissa ställen märkte man ännu spåren af denna röst,
hvars like i mjukhet och behag icke torde vara så lätt
alt finna; men det var, ty värr! blott spåren. Var Hr
Sällströms sång vida olik mot hvad den förr var, så
var deremot hans spel sig fullkomligt likt, sannt och
lifligt. — Hr L. Kinmansson, att vi så må säga, treflig
och gerna sedd, hvarhelst och i hvilken roll på scenen
han än må placera sig, skulle naturligtvis äfven i Bijus
parti vara alla till nöje och munterhet. — Hr Habicht
försvarade ganska väl sin plats. Mot hans maskering
hafva vi så till vida att anmärka, som ban i de tvenne
sednare akterna, då han borde vara 10 år äldre, såg
yngre ut än i den första. — Mamsell Ficker, oaktadt
hennes röst på långt när ej var mäktig sångpartierna
i pjesen, intonerade likväl rent nog; men hvad som
öfverraskade oss, var det sätt hvarpå hon gaf
Madelaines ganska svåra och magtpåliggande roll.
Mamsell Ficker är en bland dem, som börjat sin
konstnärsbana icke under särdeles lofvande anspicier, men
det tyckes som hon med hvarje dag allt mer och mer
tillkämpade sig ett aktadt rum inom den konst, hvaråt
hon egnat sig. Sålunda återgaf hon lika förtjenstfullt
Madelaines okonstlade naivité, som Fru de Latours
värdiga hållning, utan att, någondera gången vi sågo
henne, i otid falla från den ena in i den andra. Vi
måste, oaktadt det i och för sig sjelf är en småsak, äfven
hålla henne räknisg för den efter tidsbruket fullkomligt
lämpade klädedrägt, hvaruti hon i den andra akten
presenterade sig. Sanning och harmoni i kostymer har på
Kongl. Teatern ansetts såsom någonting i högsta grad
underordnadt, hvadan man icke sällan fått se kavaljerer
från flydda sekel uppträda vid sidan af damer efter
nyaste modjurnalen, och isymnerbet hafva Teaterns
fruntimmer visat en särdeles obenägenhet för den pudrade
hufvudbonaden, hvilken, efter hvad vi i Postiljonen
kunde förnimma, till ett vackert ansigte icke tager sig
så illa ut, som man skulle förmodat. Vi önska för
öfrigt, att Mamsell Ficker lika fördelaktigt måtte
uppträda i hvarje annan roll, som hon gjorde i Madelaine
eller Fru de Latours. — Öfversättningen af libretton
är i allmänhet lyckad, och orden under noterna väl
lagda, hvilket tyckes bevisa att öfversättaren lika väl
är hemma i de båda språken, som han förstått afpassa
hvad till ordens och sångens sammanstämmighet är
nödvändigt, hvilket i allmänhet så få anse sig böra iakttaga.

= Min fars värja, oaktadt intrigen deruti är
temligen lösligen tillbopasatt, förtjenar att ses. Hr
Stjernström hade deruti sina ganska goda momanger, ehuru
något, hvad man kallar, »jemn hållning» en och annan
gång tyckes fattas honom. Mamsell Fundin felas ännu
en betydlig portion teatervana. Vare det derföre långt
ifrån oss att yttra något mot hennes spel i denna pjes,
som på något sätt kunde komma henne att misströsta
eller förlora modet. Mången har börjat med mindre
synliga anlag än hon och likväl slutat fördelaktigt nog.

Freja
August Blanche
Teater
Lars Hjortsberg
Abraham Hjortsberg
Nils Almlöf
Fanny Hjortsberg
Emilie Högqvist
Fredrik Kinmansson
Wilhelm Svenson
Anders Selinder
Kristian Johansson
Sophie Daguin
Jenny Lind
Julius Günther
Adolphe Adam
Per Sällström
Lars Kinmansson
Fredrik Habicht
Edvard Stjernström
Wilhelmina Fundin