En Res-Tur


Klockan sju på morgonkvisten skall man vara
ombord, så vida man vill komma med den ångbåt jag
menar, till Norrköping, hvilken afgår från Stockholm på denna
besynnerliga tid. Man bör således, om man är en ordentlig
karl, vara stadd i sina byxor sednast klockan sex och på
väg till Riddarholmen klockan half sju. Mitt stadsbud,
en sakförare med rödt vackert hår, har redan infunnit sig
på bestämdt klockslag. Solen är i sin glans, ej en fläck
synlig på himlens blåa tältduk. Jag tog afsked af min

värdinna, som hade en vårta på
näsan, hvilken utom denna
tillbyggnad skulle ha varit alldeles
för liten och oansenlig i anseende
till fruns solidare
kroppsbyggnad. Jag lemnade hotellet,
förnöjd att snart ha den lyckan
att bli genompustad af en sval
och lifgifvande sjöluft och företog
 

På brända sulor,
Med svett i pannan
Och käpp som dunkar
Mot gatans sten.
Till ångbåtshamnen
Vid Riddarholmen
Min skugga ilar
På snabba ben.

På bruna ryggen
Mitt stadsbud kankar
Min kappsäck nött utaf tidens mal
Jag larfvar efter
I reskostymen
Med bockskinnsrock
Och cigarrfodral.

På Rådstu-klockan
I hast jag tittar,
Och stolt att vara
Påpasslig karl,
Jag afsked nickar
Åt Gustaf Wasa
Och Norstedts söner
Och Birger Jarl.

I vagnar gunga
Familjer stolta
Med barn och blomma
Och allt sitt plock.
Och hjulen damma,
Och kusken gör sig
Ej samvet öfver
En borstad rock.

Tack, söta stadsbud!
Här ligger båten,
Som går till Bråvikens
Salta bad.
Ställ in kappsäcken
I n:o Fyran,
I rappet hör jag
Det bär åstad.

På landgångsplankan
Jag om mig vänder
Och egnar staden
Min sista bock.
Nu har jag sjungit,
Så jag kan tycka,
Att det för en gång
Kan vara nock.

Vår ångbåtskapten
ser hygglig ut, lagom
fetlagd. Jag tycker ej
om för mycket magra
och kantiga
sjökaptener. Det ligger
någonting godmodigt och
välvilligt i den runda skepparformen, då i den skarpa och
beniga ligger någonting snarlikt: ”främmande från bord!”
Jag känner minst 8000 sjökaptener personligen, och jag
har funnit få undantag från regeln.

Man tar nu afsked på vanligt och ovanligt sätt af
vänner och bekanta; somliga rörda af verklig saknad och
somliga synbart belåtna med skillsmessan.

»Vigtig är afskedets stund, är ett frågetecken i lifvet:
Döden kanske inom kort svarar derpå med en punkt.»

 
Vi lemna Biddarholmen med dess juridik och
konungagrafvar, trycksvärta och
pantlåneanstalter. Vackert väder,
glada ansigten! utom ett som
såg fundersamt ut och tillhörde
visst en filosof eller något ditåt.
Han tycktes vara några fyrtio
år, mager som döden och lika
tystlåten. Han har tagit sin
plats vid relingen och
fångar flugor. Jag kommer ihåg
Kellgren:

»Låt lilla vinkelns åbo,
Låt idogsfulla spindeln
Ur hårdt tillsnörpta ändan
I evigt lika kretsar
De fina trådar draga,
Som fånga flugans flygt!»

Jag gick ned i min hytt för att göra mig hemmastadd
och ta min nya boning i skärskådande. Nätt och
komfortabelt! rödrandiga möbler och
vattenkarafin! Jag profvade den
beqvämaste ställningen först i den
ena och så i den andra soffan och
fann båda förträffliga. Här kan
man både läsa och skrifva, ifall
man har böcker och skrifanstalter.

Att skrifva då man reser, det förstås,
Det hör till pjesen och får aldrig glömmas;
Och bläck och papper kunna alltid fås
Och rödbandspennor, som med skäl berömmas.
Jag alltid älskat pennor af en gås,
Stålpennor kunna ej af mig bedömmas:
Jag tål dem ej, så sannt som jag är döpt,
Ty ingen enda har jag ännu köpt.

Hvad jag skall klottra här uti min hytt,
Om, notabene, jag får bo allena;
Ty hyttkamrater har jag alltid skytt,
De höra knäfveln till och det gemena;
Helst jag ibland, som ej är något nytt,
För roskull älskar på pegasen skena.
Man vet ej för hvad folk man råkar fast;
Man kunde sjelf en visa bli i hast.

Och nu farväl, J alla Stockholmsvänner
Af båda könen! jag er säga vill,
Hur outsägligt lycklig jag mig känner
Och slipper trängas som en packad sill;
Att ingen oro i min lifhank bränner,
Att själn är nöjd – och det gör mycket till
Farväl! jag lemnar mig i ödets händer:
Jag far som fogeln – dit han näbben vänder.

»Hvart skall jag hän?» Det må Gud fader veta:
Vet bromsen hvarför eller hvart han far.
Nej, gubevars! men ni vill ändå leta
Min res-plan ur mig, som jag sjelf ej har!
Jag vill blott ha motion, som för de feta
Skall vara ytterst helsosam och rar.
Der har ni skälet. Jag hör till de tvära.
Vi gå till annat, om jag får besvära.

 

Frukost. Herre
Gud, hvad mat och
måltidstimmar är för
en välsignad sak
ombord på en ångbåt,
och för resten på
hvilken skuta som helst.
Tiden skulle annars
bli för lång, tålamodet för kort och magen topptunnor
rasande. Omsorgen för det lekamliga förkortar vägen. En
seg biffstek (möra äro ej moderna) kan ej expedieras
under mindre tidrymd än en styf mils seglats och en portion
sur mjölk, som är lång, kan man ej haspla i sig, innan man
med förvåning finner sig ha tillryggalagt en oerhörd
väglängd – och Gudskelof!
nu ha vi ätit oss fram
till Södertelje kanal.
Hetta och pepparkakor!
kringlor och badgäster!
 

Här kommer en
passagerare ombord, som är
utrustad med ett svart
olycksaligt skägg. Hvad
skall han med denna
hårpung i denna tropiska
hetta!

»Beppo! lägg bort ditt skägg, så fort du kan,
Du måste raka dig, låt mig ej be dig!
Att du vill ha det! Icke fryser man,
Om man går utan skägg här i Venedig.»
 
Det var emellertid, en frodig och
treflig karl med godt snakketöj och
fina fasoner. Jag förlåter hans skägg
för så framstående egenskaper. Hans
reskamrat var så mycket spädare och
var renons på sjelfva möjligheten att
få något menskligt skägg. Jag kände
medömkan, den| ledsammaste af alla
känslor.

»Han var så smal och smärt, att han gått in
Igenom rundeln på en ring behändigt,
Och hvitt som mjölkens fradga var hans skinn» —
Så ungefär var hans figur utvändigt!

»Spädt som hvetax var hans hakas fjun
Som korpens fjädrar dessa lockar mjuka,
Och ögats perla tindrade så brun» —
Som när man tittar i en sirapskruka.

Med fröjd lemnade vi Södertelje med dess tryckande
luft och värme. Snart vädra vi Östersjöns svalkande
flägtar. Der till höger har ni Bränninge brak. I ett öppet
fönster lyckor jag mig se patron sjelf: lefve
öfverbefälhafvaren för ortens skarpskyttar.

På Mörkön skall jag visa er Hörningsholms gamla
herresäte. Der bakades de första pepparkakorna i Sverige
på konung Granmars tid af hans förträffliga husgumma,
hvilka sedan i Södertelje bibehållit sin ryktbarhet. Der
dog Christina Gyllenstjerna. Der trall Johan Baner ur
fönstret i tredje våningen. Der hade Erik Stenbock ett
litet småtrefligt slädparti med fröken Magdalena Sture;
men mamma gaf fröken åka, så att hon aldrig glömde
det, och hade i hela sin lifstid två sår eller blå
förgätmigejer på de högborna knäna, sedan den tid hon i flera
år fick krypa på alla fyra och be söta mor om förlåtelse.

»Sublima tobak! du förfriskning i
Matrosens släp och turkens lethargi,
I slang gudomlig, och förträfflig äfven
I pipa med en ambraspets, en däfven.

Som andra troll, du mången gammal knarr
I glansen af din toilett berusar;
Men verkliga beundrare du tjusar
I naken fägring. Gif, mig en cigarr!»

 
Jag tände på en sådan och
njöt af den sköna uppfriskande
lufttrakteringen från den Öppna
Brå viken.

Stick ut, stick ut! Den varma sunnan susar
I solens glans utöfver haf och skär.
Farväl, J krabbor! jag hör hafvet brusar
Mot väldig köl, som genom böljan skär.
Förgäfves ropar trasten uti skogen,
Jag heldre lyssna vill på hafsörns skri.
Jag dammet skyr och bromsarna och plogen:
Jag vill ha luft. Med Ægirs folk förtrogen,
Jag land och blommor gungar stolt förbi.

Jag gjorde mina reflexioner öfver ångbåtar och
ångbåtskaptener. Man är ibland frestad att heldre önska sig
vara ångbåt än skeppare. Jag kände för flera år sen en
ångbåtskapten, och den ansåg jag lycklig: han hörde inga
frågor och undslapp att svara.

Ångbåten pustar,
Röker och frustar,
Vindarna spela i tackel och tåg.
Vågorna kullra,
Skoflarna bullra,
Hugga i nacken hvar muckande våg.

Fins något värre,
Än att som herre
Reda i ångbåt och kallas kapten?
Jemt skall han trafva,
Is får han hafva
Fullt af i magen och näsa med ben.

Lugn får han vara,
Slängd att besvara
Tusende frågor och hålla god min;
Namngifva öar,
Fjärdar och sjöar,
Hålla lektion uti geografi’n.

Spå utaf skyar;
Herrgård och byar
Måste han känna med stor precision.
Allt skall han veta.
Korna, som beta
Skall han ha namn på och känna patron.

Sökte jag friden,
Aldrig i tiden
Tog jag ett ångbåtskommando om hand.
Heldre jag vore
Knalle och fore
Vida med säcken kring öar och land.

 

Efter intagen middag se
alla sömniga ut. Man
sätter sig i sin hytt, nickande
med en bok i hand.
Cigarren slocknar.

»Vill du naturens lag till verklig sällhet veta,
Sof bra, min son! De sofvande bli feta.»

 

Norrköping. ”Sveriges
Manchester”; ett af
drottning Christinas
underhållsländer, som hade äran
underhålla henne med
underkjortlar och dylikt. –
Der på en höjd
presenterar sig, på ett i alla
afseenden vackert sätt, ett
af Drags Bolag uppfördt ståtligt hus, inrättadt till bostäder
åt Bolagets arbetare; omgifvet af prydliga blomstergårdar
och frisk luft, ”och glada barn och gröna lundar.” Det är
ett vackert drag af Drags Bolag!

Besinnen det och hörer
J andra fabrikörer,
Och skaffen hem och härd
Åt fliten, och förskönen
Arbetarns lif, ty lönen
Arbetaren är värd!

Och följen Drags exempel,
Som rest sin äras tempel
Vid idoghetens flod!
Låt bättre tider stunda
Och byggen sammalunda
Åt er en ärestod!

Nu först inser jag, att jag i dessa anteckningar
inblandat allt för mycket poesi. Det är ej så säkert att
förläggaren betalar så att det lönar sig att i den här
värmen smida rim och meter. Att raspa på i långrandiga
prosameningar är mycket lättare och äfven svalare. Kanske
det vore bäst att jag skrifver till förläggaren, innan jag
reser härifrån, för att inhemta hans mening och ruska
litet på hans samvete.
 

Ni har visserligen anmodat mig, att
under denna resa, som troligen
kommer att räcka ännu några dagar, skrifva
något, som kunde införas i kalendern
Svea. Jag har nu skrifvit en hel
hop vackra saker särdeles hvad
poesien beträffar, som jag vid genomläsningen finner lämpligt
för er kalender, men har ingen lust att fortsätta i denna,
förskräckliga värme, förr än jag genom några rader från
er hand, kan erfara huruvida det lönar sig, att såsom
hittills varit fallet, fylla den ena sidan efter den andra med
nästan bara mästerstycken. Var god och låt mig genom
telegram på Söderköping veta på hvad sätt ni tänker
uppmuntra min talang till fortsättning af dessa anteckningar.
Jag tänker annars, i fall vi ej skulle komma öfverens, att
under resan få utbyta dessa poetiska alster mot några
aktier i Götha Kanal, hvilket troligen lönar sig bättre, än
att illustrera er Kalender med mina snillefoster. Emottag
min högaktning tills vidare.— —

Sedan jag nedlagt brefvet i fartygets postlåda, kastade
jag en blick öfver Norrköping, och befans den staden
vacker både till byggnadsart och läge. Eldsvådor äro
verldsbekanta mästare och bygga vackra städer. Staden är
fyrkantig som en bomullsduk, har broar och sorlande
vattenfall och många märkvärdigheter, som vi känna förut. Här
byggs vår första monitor. Trehundra arbetare hålla ett
helfvetes buller och bång, för att knåpa ihop odjuret.
Ingen med svaga nerver vågar nalkas den kolossala
verkstaden der

»Vaulunders söner smida sitt jern.»
Trålarna qvida etc.

I förtroende vill jag nämna, att då man kommer om
qvällen ena dagen till en sådan stad som Norrköping och
reser på morgonen dagen derpå, så hinner man ej se många
herrligheter. Men man kan ändå ha en ganska angenäm
qvällstund, om man som jag är nog lycklig att bli
inbjuden till en präktig sexa i W6:s vackra och skuggrika
trädgård i samqväm med glada och genialiska vänner.
Tack! min goda Tullförvaltare!

»Minne! Saknans tröstarinna!»

Efter en sådan qväll sofver man ganska godt i
Norrköping.

Om morgonen satt jag
tämmeligen tidigt i ett godt åkdon, för
att bege mig till Söderköping. I
en bokhandel köpte jag i förbifarten
en annotationsbok, hvilken jag
illustrerade med ett porträtt af min
skjutspojke med ungefär dessa drag.
 

Han var särdeles språksam och
gaf mig förtroende af hvarjehanda
småsaker om ställen och personer under vägen, som jag
likväl ej anser mig vara skyldig att yppa för närvarande.
Jag far ej med sqvaller.
 

En väldig patron
mötte vi i vagn. ”Håll
åt er lite bättre!”
ropade han och såg
nackhög ut. Han satt
barhufvad för att
svalka sig. Borstig och
okammad var han
äfven mer än lofligt.
Jag tänkte på lord
Luscombe i Bulwers
Pelham, och hoppas:

»Att ett sådant lurfvigt hjon
Ej må understå sig mera
Att bekantskap proponera
Med en finare person».

Söderköping på middagsqvisten.

Ändtligen kommo vi fram,
Ögonen fulla med damm.
Snart uppå torget jåg stod
Vid Engströms bod.
Konsuln var kry och galant,
Hela hans omfång bastant,
Och frun var så innerligt god.

Middagen, helt apropå,
Dukades i en berså.
Fan vet hur magen stod bi
Med slikt frosseri.
Här rådde glädje och skämt,
Flaskorna bugade jemt,
Och alldrig satt korkarna i.

Dagen mot aftonen skred,
Sjelfva borgmästarn kom med.
Det blef en trängsel på golf.
Der kom de Besche och herr Munck
Det blef ett glam och ett klunk –
Och vi skildes åt klockan tolf.

Om morgonen var musik i den vackra brunnsparken.
Jag klättrar heldre i berg än promenerar i
brunnssalonger. Ramundershäll eller Ramshäll togs i betraktande.
Den är jemt 40 alnar högre än stadens kyrktorn. Der
finnas flera källor – icke i kyrktornet utan i
hälleberget, förstås! S:t Eriks källa och Trummekällan, derifrån
staden får ett utmärkt godt vatten, och hvaraf äfven
andra menniskor kunna få moja sig.

En slätt öfverst på berget kallas Lekarebacken; men
det är icke leksaker att gå dit upp. På norra sidan, om
jag ej tar miste på väderstreck, kan man bese lemningar
efter Vikingar – jag ber om ursägt – efter deras borg
Ramundaborg, der jätten Ramunder hade sitt residens för
många herrans år sedan, och der nunnorna från
Franciscaner-klostret och andra den tidens kloster i Söderköping
hudo nåden att bli bergtagna, ty Ramunder var en
mycket pusslustig karl på sin tid.

S:t Ragnhilds helsobrunn är enligt traditionen
uppsprungen på det ställe, der en beskedlig jungfru vid namn
Ragnhild blef oskyldigt dödad. Orsaken skall jag
påminna mig en annan gång, ty nu har jag ej tid, emedan
ångbåten Per Brahe är i antågande, som skall föra mig
vidare på ”Sverigen blåa band”,

Så hett skiner solen på Götha kanal,
Ty soln är för stor och kanalen för smal.
Och solstekt och brun är min kroppshydda vorden,
Så hett skiner solen på fädernejorden.

Och djupt mellan bergen der ligger en äng,
Och der har S:t Ragnhild bassäng vid bassäng.
Der doppas och tvättas, der skuras och skubbas,
Och der blir man ung, om man tidigt förgubbas.

Der gå niohundra badgäster vid lag,
Så har man berättat, men inte vet jag.
Jag såg bara hvimlet och hörde musiken,
Som spelade lif i de lefvande liken.

Der spelades bräde från morgon tiil qväll,
Så att det gaf eko i Ramunders häll.
Der tillställdes baler, maskrader och bröllopp,
Och roligt man hade, och aldrig man höll opp.

Fundersam man gick och sa’ aldrig ett ord.
Och så kom Per Brahe och tog mig ombord.
S:t Ragnhild till ära jag lyfte på hatten,
Och tackade Gud att jag slapp hennes vatten.

Känner herrskapet kapten Molander på Pehr Brahe?
– ”Ja gubevars, ja gubevars!” hör jag öfver allt. Då
behöfver jag inte presentera honom vidare. För min del
är jag glad, att han är i besittning af den runda
skepparformen, hvilket hos mig är tillräckligt rekommenderande.
Jag kom just i lagom tid ombord, för att deltaga i
middagsmåltiden och för en stund komma undan den brännande
kanalsolen. Ypperlig restauration, och en trefnad ombord,
som är afundsvärd. Vinet förträffligt. Jag drack vin
endast för nyttans skull, emedan Johnston i
hvardags-lifvets kemi yttrar sig på följande förståndiga sätt:

 

”Vinet är
gubbarnas mjölk. Godt
gammalt vin, måttligt
njutet, ökar
magsaften. I gubbens
kyliga kropp höjes
lifsvärmen genom vinet
och matsmältningen
underhjelpes.”

En och annan
autoritet kan äfven
åberopas i samma syfte:

»Vin fördrifver galla,
Gikt, kolik, podager.
Vin är bra för alla
Både fet och mager.

Af alla passagerare såg jag endast ett par,
förmodligen älskande, hvilka ej befattade sig med någon
middagsspisning, utan suto på
däck i kuttrande
lycksalighet. De kära mata
hvarann med blickar
och ömma
handtryckningar. Mat och dryck
är för dem
öfverflödsartiklar. Byron visste
det, och han teg icke
heller; och Talis har
gjort det begripligt:

»– – Ty likt de luftstreck, der det ej finns is,
De voro idel vår och sol tillika
De kunde af en ljungeld möjligtvis
Till aska smulas, men ej vegetera –
De hade dertill alltför litet lera.»

De älskande stego i land vid Norsholm, der tvenne
äldre fruntimmer väntade dem med vagn. Och hvem vet,
om icke en delikat middag stod för dem i beredskap

»I någon vänlig dal, der friden
Emellan bergen bosatt sig.»

Jag gjorde ganska intressanta bekantskaper under
färden på den onekligen vackra kanalen. Puback, cigarrer
och snus äro förträffliga förbindningsmedel menniskor
emellan. Jag talar nu om manfolk, ty fruntimmerna behöfva
ej dessa konstmedel, emedan de såsom utgörande det täcka
könet äro älskvärda och tilldragande ändå, hvaremot det
otäcka könet ser sig nödsakadt att med dessa yttre
trollmedel göra sig förbundna eller åtminstone drägliga.

Bergs slussar,
Wreta kloster, Motala med
Platens graf skola
omtalas och beskrifvas
en annan gång.

Ulfåsa. Borde
anslås åt Hedberg
såsom bröllopsgåfva.

Wadstena. Der
intogs fraktgods under
några minuters
dröjsmål. Det är ingen
lefvande ro med de
välsignade ångbåtarna.

»Ingen, ingen hvila,
Tunga spade ila!»

Och så kom man
ut på Wettern igen.
Den var vresig och
orolig på
morgonqvisten – men ett vatten ”så klart som hennes öga!”
Djupet lär vara outgrundligt. Det sägs, att lärdt folk med
fina luktorganer på sina ställen af Wettern upptäckt
en lukt liknande genever. Jag såg flera passagerare,
isynnerhet fruntimmer, hvilka som oftast lutade sig
öfver relingen. Jag trodde att de ville kontrollera de
lärdes uppgifter angående genevern, men erfor snart att
det var för något annat bestyr, som är tämligen
vanligt bland passagerarne under sjögång. ”Jag känner
kryddan, sa’ fan om bränn-nässlan.” Vädret var
emellertid snart öfvergånget som det ofta händer på detta
farvatten med sina
snarstickna najader.
Sjön saktade sig; man
styrkte sig med frukost
och porter, och snart
utstrålade
belåtenhetens sken från alla
ansigten.

 

Vi landade vid Grenna, Per Brahes stad och Sankt
Britas födelsestad, inbäddad i den yppersta trädgård, det
vackraste i stadsväg, som har kommit för mina ögon.
Här ville jag dröja, men kapten hade en annan åsigt, som
jag fann stridande mot sundt förnuft, då man hade ett
så vackert ställe att gå i land på och roa sig. Med en
hastighet som var otrolig intog han det fraktgods som
låg på bryggan, och med nöd hunno vi förse oss med
några rågade djuptallrikar med läskande körsbär, som vi
snoppade i oss under det vi på vår gungande galeja med
förtjusning betraktade den fruktbara och herrliga nejden.

Just uti en stad som denna,
Ni förstår jag menar Grenna,
Ville jag, om jag fick rå,
Ned min påle slå:
Just bland dessa saftigt gröna trän
Det förstås med några får och fän,
Vret att korna släppa,
Boningshus och täppa,
Perlhöns med sin suverän . .

Här som stränderna sig bugta,
Här är ljuft att gå och lukta.
Bär och frugter för en läcker gom
Har hvar egendom.
Nasus här kan mellan blom och blad
Ta sig hvarje dag ett rosenbad.
Hvarje bit och stycke
Vinner här mitt tycke
I en obeskriflig grad.

Här i Wetterns klara bölja
Skulle jag mig två och skölja,
Draga, under sommarns lopp
Stora laxar opp.
Fanns det änder sköt jag äfven dem,
Körsbärssylt jag åt med alla fem.
Här jag Visor skrefve,
Här jag säkert blefve
Gammal som Methusalem.

Visingsö låg som en blå strimma vid synkretsens slut.
När någon storm är i förväntan hägrar den högt öfver
vattenytan. En besynnerlig Jungfru har ställt sig midt i
Wettern, der jag önskar henne mycken trefnad. Snygg
och proper håller hon sig, och jungfru blir hon visst i
evighet.

Jönköping. Fortsättning en annan gång.

 

Svea Folk-Kalender
Elias Sehlstedt
Carl Svante Hallbeck
Poesi
Reseskildringar
1860-talets verk
Elias Sehlstedts Sånger och Visor
Elias Sehlstedts Dikter och Prosa