Till Herr Erkebiskopen m. m. af Wingård. 1839.
<div class="layout2" style="text-align:justify">

är Aron, prydd i all sitt ämbets ära,
Gick, ödmjukt djerf, att blifva Herrans tolk,
”” och ”” hans bröst sågs bära
I helig sköld, kring ”namnet af hans ”.

Ljus, och Fullkomlighet, och Folkens Lycka!
Den trillings-flamman, jordens himlagäst,
I  bild nu sammansmält, att smycka
Det trogna bröstet af dess öfverprest.

Du, som vi älska, Du, som vi beundra,
Hell , med Korsets sköld, i strid och frid!
Kring Sions borg förmätna åskor dundra,
Men aldrig skalf den borgen än dervid.

Det gifs en Frihet, som ej kring sin panna
Har ormar, ej ett mordbloss i sin hand;
Född att välsigna, icke att förbanna,
Hon varnar med en röst från Fadrens land.

”” den lösen äfvenväl är Hennes:
Men  ”fram,” — det leder  blott;
Och  väg, som på sin klarhet kännes,
Evärdligt går, från Sannt, till Skönt och Godt.

Ehvar hos nalkas, skönja Höga, Låga,
Med brödrakärleks nit, hyvyarandras brist:
Hvad rätt jag ? blir hvarjes första fråga;
Hvad rätt jag har? derpå han tänker sist.

Det gifs en Tro, som denna frihet föder,
Som blickar jemt mot fridens hem och ler;
Der anden lågar och der hjertat glöder,
Höj öfver svenska folken dess banér!

Det gifs en Lärdom; som har  anda,
Som sträcker till allt Stort och Högt sin vård:
Dess röster sig till evig samklang blanda;
Beskydda den, i stormfri tempelgård!

En giftig dimma hänger öfver jorden;
Mer stark, än någonsin, är mörkrets här.
Välan! Det snart skall visa sig för Norden,
Hvad Herrans Öfverprest i skölden bär.

Snösippan
Per Daniel Amadeus Atterbom
Poesi