Teater
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Teater.

Fredagen den 28 Sept. uppfördes å Kongl. stora
Teatern Hedvig eller Banditbruden, Dram på
orimmad vers, i 3 akter af Theodor Körner; och derefter:
En Duell under Kardinal Richelieus styrelsetid, Dram
i 3 akter, af Lokroy & Edmond Badon. — En
Banditbrud och en Duell på samma afton samt dertill ex ny
dekoration, målad af Dekorationsmålaren Hr Müller
från Berlin! — Direktionen hade synbarligen ansträngt
sina krafter — — och ändå ett bland de klenaste hus
jag sett; ty första raden och amfiteatern, under de
Fransyska Spektaklen hvimlande af »benade hår» och
beniga hjernor, hade denna afton, utan biträde, åtagit
sig representera tomhetens symboler. Direktionen
hade likväl uppdukat allt hvad den förmått, för att
tillfredsställa dessa »Bipedes», på hvilkas ridderlighets
bekostnad Allehandisten med rätta slagit sig till riddare.

Banditbruden, en ryslig brud, med hvilken det
sanna konstsinnet har svårt träda i brudstolen,
innesluter likväl i sitt sköte alla de, enligt de moderna
begreppen; tragiska elementerna: Blyhvittskinder,
ögonrullader och hesa bastoner med thy åtföljande
hjertlösa tungsprång mellan »himlar» och »helveten», och
mycket annat godt, som ej så noga kan specificeras. — Se
denne Grefve Julius, detta dygdemönster, som, i
likhet med Viktor Hugos, ifrån början till slut, skryter
med sin egen »oskuld»; hur han bland annat räddat den
undan dessa för en ung Löjtnant så ytterst lockande
snaror här i verlden! — Se denna unga förtjusande
Hedvig, med hvilka blandade känslor af den djupaste
smärta och den renaste glädje hon lyssnar till detta
språk från en älskling, hvars tanga, snabbare än
Lafontaines penna, flaxar kring kolt- och jack-tidens
underbara minnen! — Och hon, ett offer för
tacksamhten och pligten, skall försaka allt detta goda och kasta
sig i armarna på Rudolf, denne vilde best, som, å sin
sida, skroderar med ett af idel skuggor omhöljdt
röfvarlif; men »Rudoif är ej elak» — — »Han är ädel,
god och stark!» — Och denne Grefye Felsek jemte dess
högvälborna Fra Grefvinna, med hvilken förvåning
lyssna de ej till den långe sonens christliga vandel; —
med hvilket ädelmod uppoffra de ej sina seklergamla
anor åt räddarinnan af den ende sonens »oskuld!» — Hur
hugsvalande upplöser sig ej slutligen alltsammans!
endast den gamle Bernhard, den klokaste af hela
sällskapet, expedieras på ett alltför obehagligt sätt; — ty
Radolf, den sataniske brudgummen, får af sin brud sin
tillräckliga hemgift i nacken, och faller, öfverhöljd af
krutrök och applåder; hvarefter den sköna och hjeltemodiga
Hedvig vaknar ur dåndimpeni sin älskade Julii famn.
Hvilken moral för »Bipedes» af båda könen! —

Hr Dahlqvist, i sin roll en verklig bandit både i
ord och åthäfvor, röfvade också till sig, nästan odeladt,
publikens bifall. Fru Hjortsberg — hvem undrar väl
på om Rudolf blir topprasande, när den gamle Grefvena
småleende låter honom förstå: »att en annan skall
plocka denna blomma?» — Hr Forsberg, i parentes sagdt,
en vacker figur med vackert uttal, var, näst sin egen
roll, den plattaste i hela pjesen både i aktion och
kostym; den förra saknade värma och den sednare
stoppning allt igenom. En älskare utan lif och en uniform
utan vadd taga sig alltid slätt ut. Hr Stjernström eller Hr
Sundberg hade passat för denna role. — Knappt var ridån
nedgången, förrän de »Rabulister», som äga det högsta
ordet, så väl som den högsta platsen i salongen,
började med ett skrän, som skakade det Gustavianska
templet i alla dess grundvalar, framropa Hr Dahlqvist och
Fru Hjortsberg, hvilka också ganska riktigt framträdde.
Den förre hade troligtvis ännu stått qvar med sina
ödmjuka bockar, så framt ej den sednare dragit ut
honom med sådan fart, att, som jag tyckte, den 8:de
eller 9:de bocken fastnade i fondkulissen.

Derefter kom Duellen med sin nya dekoration, det
praktfullaste rum jag nånsin sett på Kongl. Teatern. —
En ny dekoration! — Jag blickade upp mot amfiteatern
och 1:sta raden; — tomt som förut! Hvad tänker J
väl på, i dekorationernas ifrige tillbedjare? — Hr
Müllers arbete mottogs med ett svagt applådissemang. —
O! hvarföre voro »glacehandskarne» borta! Emellertid
ödmjuka tjenare, Mamsell Högqvist och Hr Almlöf!
Skulle man af ert spel i Duellen vilja sluta till ert
konstnärsvärde i allmänhet, vore det på en gång orättvist
och ofördelaktigt för eder. — Att Hr Almlöf merendels
förefaller bra tragisk i sina komika roller, lärer vara
odisputabelt; måtte han ej bli konrisk i sina tragiska!

Arma Direktion! Förgäfves bar du således, under
början af innevarande speltermin, annonserat om ny
matta och en ny dekoration; antingen tycker den
nobla verlden det vara för mycket påkostande, »att hälla
sig på maltam, eller också bar smaken för de Ryska
dekorationerna dragit hågen från alla andra.

Det för den 2 dennes, till förmån för Hr
Lindström, bestämda spektaklet uteblef till följe af Mamsell
Widerbergs inträffade opasslighet; hvilket uteblifvande
man äfven kan säga blef till förmån för Hr Lindström,
emedan, som vi hört, knappt en fjerdedel af
biljetterna var utsåld, hvilket man torde få tillskrifva den
innevarande flyttningstiden. Ferdinand Cortez, en af
Spontinis mest lyckade operor, är ett grandiöst arbete,
som, utan att trötta uppmärksamheten, den der alltid,
vid en stor opera, äfven hos den mest musikaliske
temligen uttänjes, med fördel bibehållit sig på vår Teater.
Hr Lindström, såsom Ferdinand Cortez, har deruti
mer än en gång skördat publikens bifall. Också är det
en af hans triumfroler, den han, isynnerhet hvad
recitativerna angår, utfört med manlighet, säkerhet och
sanning, egenskaper, hvarpå var Lyriska scen,
isynnerhet hvad den manliga sängpersonalen vidkommer, har
total brist. Telascos role var aldrig för Hr Sällström,
som också, å sin sida, visat tillbörliga repressalier mot
densamma. Mamsell Widerberg deremot har i
Amazelys parti ett fält för utvecklingen af sin på omfång
och metall så rika röst.

Förliden Onsdag gafs: Den Schweitziska Familjen.
Musiken till densamma af Joseph Weigl, är ett bland
dessa konststycken, som, utan ansprak på att förvåna
genom storartade harmonigångar, gå till hjertat der, de
må komma dit hur ofta som helst, de alltid äro lika
välkomna. Mamsell Lind var (epitetet må vara aldrig
så utnött) förträfflig. Att i en sådan role som
Emmelinas, svärmande till öfverdrift, inlägga så mycken
barnslig oskuld, så mycken qvinnlig ljufhet försöker konsten
förgäfves. Det måste ha sitt frö i skådespelerskans eget
inre väsend — i hjertats själfullhet. - Mamsell Lind
kommer att gå långt, och hon behöfver likväl ej
lyssna till annan ledning, än den hon har inom sitt eget
bröst: denna manande känsla för konsten, i förening
med denna naturliga älskvärdhet, hvarförutan sjelfva
konsten är ett tomt färgspel för ögat, utan fullkomlig
tillfredsställelse och njutning för hjertat. — Hr Robach
var i sina första partier icke rätt lycklig; hvaremot han
i sitt sista, det han sjunger bakom scenen, inlade ren
intonation och en böjlighet, som, ju mer den förenades
med pianot, desto mer höjde sig i kompositörens anda.
Hr Robach har utom teatern en vacker klangfull
stämma, men på teatern anstränger han den så, att den får
en hårdhet, ej sällan gränsande till, hvad man kallar,
rosslighet, som, om den länge får råda, en gång torde
bli svår att öfvervinna. Visserligen är det en sanning,
att vår Orchester är temmeligen ovan vid ett
pianoaccompagnement, ty Hr Berwald, utom när hans fru
sjunger, skonar lika litet stråken som rösten, för att ej
tala om taktpinn, som är en verklig notätare; men Hr
Robach borde ej bekymra sig derom, och Hr
Kapellmästaren torde slutligen blifva tvungen att ge med sig.
Hvad aktion beträffar, tyckes det, som Hr Robach
blifvit mer hemmastadd på scenen, hans gester mera
rundade och hans deklamation säkrare; hvilket mycket
fägnar oss, alldenstund Hr Robach snart sagdt är den
ende, som med någorlunda fördel skulle kunna efterträda
Hr Sällström på den lyriska scenen. Benen har Hr
Robach minst i sitt våld, hvadan vi skulle
rekommendera litet bengymnastik.  Apropos bengymnastik, var
Hr Pfeiffer denna afton särdeles liflig i sina ben,
hvarföre han också hugnades med en välkommen liflighet i
åskådarnes händer. De öfrige medspelande fyllde
oklanderligt sina roler, och ensemblen gick öfverhufyud
taget ganska bra.

Hr Lindströms recettspektakel försiggick i går. Utom
Första raden, som till något öfver hälften var besökt och
Amfiateatern; hvartill knappt en tredjedel af biljetterna var
utsåld, voro de öfriga platserna fullsatta. Den
förtjenstfulle Recettagaren hugnades således ej med, hvad man
kallar, fullt hus, oaktadt priset för biljetterna ej
öfversteg det vanliga, ett förhållande ingenting mindre än
vanligt, som, om det äfven i går fått gjort sig gällande,
mer än någonsin, kanhända, hade förtjent att iakttagas;
ty icke allenast Hr Lindström, denne vår lyriske scens
veteran, som, under så många år, utgjort ett bland de
förnämsta, om ej det förnämsta, stöden för densamma, utan
äfven sjelfva Operan Ferdinand Cortez, hvilken till
praktfullhet på vår teater ej har sin like, för att ej tala
om sjelfva musiken, som, enligt vårt tycke, har partier,
hvilka gerna kunna ställas i bredd med hvilka andra som
helst, hade bort föranleda en talrikare publik; men det
är ett ondt tidens tecken inom konstens verld, att den
sanna smaken förbleknar för de brännande strålarna af
<i><>dagens tycken</b></i>, hvilka från andra regioner än känslan för
det sköna hämta lif och näring. Vi äga kanhända ej
rätt att klandra detta, men att beklaga oss deröfver, är
för oss lika mycket en pligt som ett bebof. — Hr
Lindström återgaf emellertid sitt parti sådant man hade att
hoppas af hans utbildade sångskola, ehuru ej att
förvänta af hans år och sjuklighet. En och annan gång
misstog han sig visserligen om sin rösts nuvarande förmåga,
men han höll sig uppe i tonen och lade lif och värma i
sitt föredrag. Vi anse oss böra hålla honom räkning
för det han ännu är sådan han är, och tro att få finnas,
som, i en ålder och kroppssvaghet som hans, ha så
mycket qvar af behag och ungdomlighet i rösten. Att
mamsell Widerberg i går framför de andra hade ett
lysande företräde, torde vara öfverflödigt nämna. Särdeles i
de tvenne första akterna sjöng hon med en säkerhet och
en renhet, som lemnade ingenting öfrigt att önska. I den
tredje akten tröttnade hon något, så att den första
hälften af duetten emellan henne och Telasco exequerades,
som vi tyckte, inemot ¼:dels ton under orchestern. Hr
Habichts röst var denna afton ovanligt mjuk och
klangfull, hvarföre också den herrliga trion, hvaruti han i
första akten deltager, gick ganska väl och hade troligtvis
gått ännu bättre om ej Hr Wennbom alltför mycket
äflats framskrika sin andra tenor, hvadan trion blef något
ojemn, hvilket, med en liten modulation å Hr
Wennboms sida, lätt kan undvikas. I stället för Hr Sällström,
hvilken enligt affischen bort utföra Telascos role,
inträdde Hr Pfeiffer. Hvad som förmått honom till att
maskera sig till en Neger, veta vi ej; men att han borde
vara Mexikanare hade sjelfva pjesen om ej sunda
förnuftet bort sagt honom. Då man lik Hr Pfeiffer
egentligen ej är någon ljuspunkt, torde det vara temmeligen
oklokt att med flit göra sig så svart som möjligt. Han
såg ut som en Ourang-Outang, utstyrd i en Amerikansk
Höfdingedrägt. Ej heller var det mycket smickrande för
Amazily och den Mexikanske Konungen, att ha en sådan
der svart utböling till slägting. Presterne i första akten
voro äfven på ett besynnerligt sätt maskerade; de hade,
rabulistiskt nog, kopparfärgade ansigten och ”svarta händer.”
Hvad sjelfva utförandet beträffar, sjöng Hr Pfeiffer sina
Recitativer bättre än man väntade, och det öfriga passabelt,
så när som på arian i tredje akten, der han, vid ett
tillfälle alldeles kom af sig, hvilket ej så mycket förvånade
oss, alldenstund Hr Sällström mer än en gång äfven
under sina bättre dagar hakat fast på samma ställe.
Chörerna, så mycket af dem, som genom det förfärliga
accompagnemagnet kunde höras, voro på teatern
temmeligen sammanhängande, men deremot bakom teatern
alldeles oefterrättligt. Efter spektaklets slut blef Hr
Lindström framropad och af publiken både med fötter och
händer vederbörligen aftackad. Han hade knappt gjort
sina tillbörliga bugningar, förrän några af femte radens
konstdomare började inropa mamsell Widerberg. (Vi
såga det ej, såsom skulle detta vara oförtjent — långt
derifrån, men det föreföll oss i dessa ögonblick mindre
grannlaga mot Recettagaren.) Hr Lindström hade mer
takt än publiken; han gick till en af sidokulisserna, der
mamsell Widerberg redan stod med ”färdigt gevär”, och
införde henne på teatern.

Förpjesen: Dagen före Brölloppet, gick i högsta grad
eländigt. Det är harmligt att se med hvilken vårdslöshet
Kongl. teaterns sujetter instudera sina roler. Att i en
1-akts komedi ifrån början till slut hacka sig fram, utan
att en gång utantill kunna sin role, vittnar lika mycket
om det värde de spelande sätta på publikens tålamod,
som om den kraft, hvarmed Direktionen söker hämma
detta sjelfsvåld. — Vi skulle derföre, på det vänligaste,
råda Direktionen att, i stället för att genom otjenligt plus
höja kostnaden för biljetterna, lägga sin vinning om att
undanrödja de otaliga minus, hvilka, så i ekonomiskt som
estetiskt hänseende, vidlåda Kongl. teatern.

Freja
August Blanche
Teater
Georg Albert Müller
Georg Dahlqvist
Fanny Hjortsberg
Rudolf Forssberg
Emilie Högqvist
Nils Almlöf
Henriette Widerberg
 Fredrik Habicht
Jenny Lind
Vilhelm Robach
Johan Fredrik Berwald
Carl Gustaf Lindström
Pehr Adolf Wennbom
August Pfeiffer