Brännvinns-fördärve
Uschianste mej da för all dänne supinga, 
för all dänne ragglinga å dänne stupinga! 
När folk bär sej skröpplier’ ôt än ett krötter, 
då töcker ja’ själa te jämt intnô nötter, 
då kunn’ allt vår Hârre, så gärn’ ta’a frå oss 
å sätt’ nônnting sämmer i skrôttera på oss. 

Men se, för hvart äveli brännevinns-kvartere 
blir själa den stackern kav svarter’ å svartere, 
å då vill vår Hârre, förståss, inte ha’a, 
men fan lell han ä inte sen te å ta’a, 
å sänn får ho ligg’ där å lie å svie 
som vöbrann i hällvettes-lönnbrännerie. 

Å Jessus han hjälp oss för fattie kroppera, 
hva grofft di far ille ’tå brännevinns-droppera! 
Matlusta ho ryker sin kos bål ur tarmera, 
å kraffta går soprent ur bena å armera; 
fôll näser å käker ser ut licksom röinger, 
men lemmera ällers blir vesne som döinger. - 

Pär Larssa dä va jusst en duckti sjôlv-ägere, 
han te å mä ågde en selverbägere 
å mang’ mange hunnra reksdaler i pänninger, 
va hörk å uhäjli i all’ sine vänninger, 
å kvek å gesvindi å rapp som en icker 
så näggum i sockna en bonne va licker. 

Arbeta i ett som a myre, dä gjord’ han 
bå tili å sent, ifrå måndan te lordan; 
men söndan då sätt’ han en kamp för a kjârre 
å ok bål te körka å tacka var Hârre, 
som veka igömmen hadd’ gitt’en så möa 
å skrôvi välsignels’ å hälsa å föa. 

Å brännvinn dä feck di ’en sälla te smake, 
om int dä kunn’ händ’ när som väre va klake, 
så senera starrtna i armaan å skankera 
å nônnting behövvdes te freske opp tankera; 
på gästbô han täärd’ te dä högste e ullvalle, 
å allri en såg hômmen raggle å kullfalle. 

Så geck dä a ti. Men när välmakta tog sej, 
då bynnt’ han bli storgo, å lata å drog sej, 
å vôl sej int sjôlv te sköt’ åckraan å ängera, 
å flydd’ hele ställa å dreffta ôt drängera; 
men fôll vet en dä, att när hôssbôen rôter, 
då får en int gärn’ se att drängen skôter. 

På latbänken kräker lell tia så sävlitt 
som lusa på tjärstecka, å dä blir jävlitt 
i längda te frakt’ sej förutta muntrerning; 
då kommer allt flaska som fôrrst i funderning, 
för satan, den lönnkrögern, ligger å anker 
å tratter full själa mä brännvinns-tanker. 

Täpp öra, Pär Larssa! Ly int på den onne! 
Bli som du va fôr, samme drôplie bonne! 
Då las du i bibbla hvar äveli affta; - 
ta te’a igen, käre Pär! Där ä saffta, 
som int gör dej söpen å hôvvgaln, fôrstår du: 
Ju mer du fôrtärer, dess stöttere står du. 

Gunås, dä va fåfängt! Den onne feck makta. 
Guss ängler, som fôr geck o stôga å vakta, 
di sörde så anntlitt å feck gi sej dänna; 
Guss fre å välsignels’ di stan’ där int sänna, 
å allt geck i stôll; för se, veet’ å fôrnôffta 
kan kav int regär’ sej i brännvinns-lôffta. 

Nu töv’ int fôrrn Pär gjord’ så tätt mälla klonkera, 
som slaga på loen plä gör’ mälla donkera; 
regjord’ å flög rasen å svor å onnfula sej 
å hira ikôll bål i söpplaan å sula sej, 
å pönta bå stôg’ å sej sjôl så iländitt, 
så ingen kunn’ kall’ tåcke svin för anständitt. 

Å når han kom snôri igen ifrå kvarna, 
då va dä te däng’ stackers hustrua å barna, 
slô sönner bå spônstoler, bol å ann’ sakera, 
å rive ner brögääl, så skamm tog ve kakera; 
strômp-hôlkaan, som törk’ bål i spisen, dômm vrok’en 
’tå steckaan i eel, den uvôrsklie sloken. 

Men for han te "ävie gläija" på Hea, 
då lell ska ni tro dä bar recktitt på snea: 
Då ga’n sej i fâl bars mä fuul’ å förgifftie 
hästskojrer, tjyvstrykrer å annre vilifftie 
ulspäijler å sater å rackerfilurer, 
som glômmer på sne kav som folkonne tjurer. 

Diss’skojrann pass’ på, när i fylla å yrsla 
Pär soprent va skamnôm te hôll’ sej i styrsla; 
då bytt’ di ifrå’en hans snälle å vackre 
å gôrfete Brunte i ställ’ för en stackre, 
krôbb-biter, istadi, blinn, bröten, mä kvarka, 
så näggum han vârd va te kast’ bål i slarka. - 

Men skull’ en orér’ om allt Pärses ilänne, 
då komm’ allri nônnstinner visa te änne; 
så lôtt oss da sij’ mä di korteste ola, 
hva slut den ulöcklie khärn feck på jola, 
å sesst hvar för sej bö, att Gu oss bevarer 
ifrå te råk’ ut för den Elakes snarer. - 

Välmakta, må vete, va snart nåk i slutdagera, 
å länsman feck jämt komm’ å pante för utlagera; 
kunn’ kärngstackern tjän’ sej den fattie tolvskillingen, 
så söp han bus opp’en, den blåsvôllne sjôlvspillingen; 
på sistne ågd’ Pär int en stôbbhôlk på hasera, 
å vällt’ sej på halmen i bareste trasera. 

Där låg han å vrôl’ som ett uskällit kretter, 
å önsk’ hele vâla skull’ dronkera i etter; 
å kav ännsom blå-lôg’ ur käfften dä stog’en, 
te teken, att hällvette kokt’ in i blogen; 
på slute lell samvette vackna mang’ ganger, 
tess Pär strypt sej sjôlv i den grömmeste anger. - 

Ja, hârre Gu hjälp oss da för dänne supinga 
å för dänne ragglinga å dänne stupinga! 
I fylla då vackner di onne begärninger, 
å fyllhu’n ä kropp te di styggeste gärninger; 
men ä dä så väl att han int blir en rackere, 
så nåck ä dä vesst att han blir lell en stackere. 
Poesi
Fredrik August Dahlgren
Verk på värmländska