Köke
I spisen dä brann e häjdunnrande brase, 
så lôgen slog opp te dä minste e aln, 
å köksa ho stog där ve halla å mase, 
å törk’ sej i syna iblann mä e trase, 
men pigera ällers di satt å spann garn. 
På golve en såg di små härrskappes barn 
i granrise tull’ sej å leke å rase, 
så damme dä rök ännsom mjöl i a kvarn. 

Frå golv å te tak där va hyllera fulle 
mä don åttå kopper å järnbläck å ten, 
som glysste så grannt, licksom änna di skulle 
ha vôr’ åttå sjôlveste selvre å gulle, 
å brasa mot dômm, som mot späijler, ga sken. 
Men gryter en mängd åttå järn, malm å sten, 
som nôgre va platte å annre va kulle, 
di stog unner bänkaan på fyr’ äll tre ben. 

Tvârrs övver bå längda å bredda i take 
på grove å modie kroker ’tå järn 
häng brögääl så smeckfull mä kake ve kake, 
att bröspetta int ann’ än svegte å knake 
för all den smälldusen å knafft ôrka bär’n. 
Te räckne var kake, dä kunn’ ingen gärn’; 
å palten - näj allri en såg fôll dess make, - 
där hang tåcken hopper, så kav en ble fäln. 

I spisen ett stöcke frå brasa satt katten 
å tvätt’ sej i syna, som jämt han va van; 
men katta ho låg mä tre onger i hatten, 
som köksa hadd’ slängt i a vrå, sänn ho hatt’en 
å slet’en så pass att ho mer int kunn’ ha’n. 
Lell katta hadd’ töckt att finuli dä va’n, 
å däfför, som sagdt, i beschlag hadd’ ho tatt’en 
å laggt sej på barnsäng i den härom da’n. 

På eel stog e gryte, den stôrrste på jola, 
för när ho va full å skull’ löfftes åttå, 
feck drängera hjälpe, bå Petter å Ola. 
Nu köksa ho stog å arbete å mola 
å vände e fläskhalve te å ifrå 
mä gaffel, som näggum int va blann di små. 
Men barna kom kring’a mä brö ifrå bola 
å doppa i flôte, som flöt oppepå. 

På kroker på stötta te spisen dä hängde 
så faschlitt mä nöckler, etthunnra kanski, - 
på en gang fôll ingen hadd’ sett tåcken mängde, 
å sômma halltanne kvarter héll i längde, 
å sômma va små, ja’ vill sije, som gli, - 
te källrer å boer å skåp å skaffri. 
Jämt barna drev te, så di skramla å slängde, 
men köksa ble rasa å skrek: "asch, lôtt bli!!" 

I kvällninga in ifrå laggåln kom Stina 
å Maja mä annteli smâling å prat; 
di bar mä e såstang den store mjôlktina, 
så pinfull å tong, att di stanka å grina. 
Sänn sila di mjôlka i bonker å fat 
så djupe, att håcken som såg dômm ble flat. 
Men Stina ho gränga att krettura sina, 
så rässom dä va skull’ i gåln int finns mat. 

När klåcka slog åtte i härrskappes kammer, 
då va dä den tia, som hvar å en vet, 
när matlusta kommer som vârrst å annammer 
bå drängers å pigers åfanntlie vammer; 
å köksa ôt alle skar te hvannsin bet’, 
som skrôvitt va stor å som skrôvitt va fet, 
slog i sänn ôt drängera redie drammer, 
sätt’ allting på bolbänken, gröten brevét. 

Nu drängaan kom in å sätt’ ner sej ve bole, 
men pigera stog, som dä bruka te ske, 
å alle la nävaan tehoppers å gnole 
för sej Fader vår, fast en hörd’ inte ole; 
å när di hadd’ lôse sin bön, feck en se 
hva pass här i vâla en mage tôl ve. 
När intnô fanns kvar te å tugge å mole, 
så slecka di skia å las en gang te. 

För da’n va nu slutadt å alle va trôtte; 
eel släcktes, å skôlera vroks i a slârk, 
å spjälle sköts te, så att - Gu mej fôrlôtte - 
ja’sijer att vârt ble dä som i a potte. 
Bolbänken drogs ut te ett liggställningsvârk, 
å där kröp nu pigera ner i sin sârk 
å feck unner fäel så inlitt sej godte, 
att langt ut på backen en hörd’ hur di snark’. 
Poesi
Fredrik August Dahlgren
Verk på värmländska