G. L. Sommelius (Beppo)
yra och svärd!

Denna sammanställning öfver Theodor Körners —
skaldens och hjeltens — diktverk strålar, en
dubbelkonstellation, öfver mer än en annan af verldslitteraturens
yppersta eller mest kända män, hvilka lika hänryckt fört svärdet
i strid för hvad de ansett stort och ädelt, som de rört lyran till
detta storas och ädlas förherrligande och befordrande. Vi
minna endast om Horatius, Lope de Vega, Cervantes, Dante,
Camoëns, Calderon, Kleist, Ugo Foscolo, Rouget de L’Isle,
Körner, Rhiga, Byron, Mickiewicz, Petöfi, Paul Deroulède.
Många andra skulle kunna nämnas.

Från svenska minnets himmel kastar denna
dubbelkonstellation sitt rikaste skimmer öfver Beppo-Sommelius.

I Mörrums prestgård i Blekinge såg Gustaf Laurentius
Sommelius dagen den 19 Oktober 1811. Hans anor voro
på fädernet af en art, som gick i arf hos skalden och tog
sig uttryck både i hans diktning och hans lefnad: farfadern
var en både lärd och vitter man, professor och bibliotekarie
vid Lunds universitet, men orolig och egen; fadern,
kyrkoherden i Mörrum och Elleholm, Johan Reinhold Sommelius,
hvilken i sin ungdom äfven varit (vice) bibliotekarie vid
ofvan nämnda universitet, var också en man med vittra anlag
och goda kunskaper, men föll mot slutet af sitt lif i en
obotlig sinnessjukdom; äfven en skaldens farbroder (död för
omkring tretio år sedan såsom svensk-norsk konsul i Nantes)
var en högligen excentrisk man, begåfvad med jättelika
kroppskrafter och ännu hjelten i en mängd hardt när sagolika
berättelser från hans studenttid i Lund samt hans sedermera
inträffande, fleråriga vistande i Bohuslän. Skaldens moder
hette Carolina Gustafva Trägård.

Den natursköna Blekingsbygd, der skalden uppväxte, gjorde
på honom ett outplånligt intryck, och bland de många vilda
och dystra målningar, som förekomma i hans dikter,
framskymtar då och då en leende landskapsbild, en hägring från
hans barndomsnejd, der

Ängen grönskar; strida bäcken,
Som kristallen klar och kall,
Skir och genomskinlig rinner,
Hvirflande, tills den försvinner
Stupande bak videhäcken
I ett lodrätt vattenfall.

Sedan han af fadern inhemtat kunskapens grunder,
inskrefs han i Malmö skola, der han tillbragte åren 1824—29,
boende de första fyra hos sin rektor, professor G. R. Ahlman.
År 1829 blef han student, efter att, enligt tidens sed, redan
vid tretton års ålder hafva blifvit såsom så kallad novitie
inskrifven i sin nation. År 1830 eller 1831 lemnade han
universitetet. Hvar han de närmast följande åren vistades,
är höljdt i dunkel. Att det ej var i hembygden, lär vara
visst. Denna lär han aldrig i verkligheten återsett, ej häller
sina föräldrar, åt hvilka också ingen enda rad i hans dikter
egnats. Troligen har någon misshällighet eller missförstånd
uppkommit mellan de båda besynnerliga karaktärerna, fader
och son; den förre blef, såsom ofvan nämnts, under sina
senaste lefnadsår fullt sinnesrubbad och den sednare kände
sig tidigt vara »en ensling i den stora verldsöknen». Emellertid
finna vi, att Gustaf Laurentius Sommelius 1834 inträdt i
armén. Den 12 Juli samma år utnämndes han till
underlöjtnant vid Elfsborgs regemente, der han den 20 Juni 1837
blef löjtnant. Härmed var hans militära befordring i Sverige
ändad. Afven under sednare delen af 1830-talet vet man
intet eller ytterst litet om hans yttre lefnadsförhållanden.
Man vet, att han bodde här och der i Vestergötland, särskildt
i Borås och Göteborg. Den förra stadens invånare, mera
småstadsboar den tiden än nu, lär han, enligt gängse sägner,
ibland skrämt nästan från vettet genom sitt excentriska
uppförande: han sköt till måls med pistoler i sina rum, drack
ur en silfverbeslagen dödskalle, och när storm och natt läto
de lugna boråsarna tacka försynen, att de hade tak att krypa
under, såg man »den galne löjtnanten» spränga ut på en
yster häst, finnande en glädje eller ett döfningsmedel i
elementens raseri. I Göteborg lär det varit bekantskapen
med C. M. Ekbohrn, hvilken då utgaf tidningen Göthen, som
inledde Sommelius i litteraturen. I denna tidning finna vi
ock, år 1839, nummer 104, hans första kända, tryckta
poem: Sång för Elfsborgs regementes jägare. Det är
undertecknadt: Manfred. Då två år senare en studentkalender
i Lund, Snösippan, utgafs, lemnade den forne Lundastudenten
såsom sitt bidrag dit samma poem. År 1840 öppnade en
hans andre farbroder, grosshandlaren Sommelius i
Stockholm, för sin brorson sitt eget hem, dels i hufvudstaden, dels
om somrarna å egendomen Molnsätra. Här vistades han de
första åren på 1840-talet och lär 1842 gjort en utflygt till
Finland, hvarom vi i poemet »Finnen» se ett litet spår.

Under dessa år var det han började såsom skald anslå
allt starkare och egendomligare toner, hittills ohörda i vårt
land. Såsom en äkta son af sin tid slog han upp sitt tält
och lät sitt strängaspel ljuda i det liberala lägret. Det var
i Aftonbladet och Freja, Beppo (så kallade han sig vanligtvis
hädanefter) lemnade alla dessa praktstycken, hvilka äro kända
under namnen: »Dämonerna», »Hussaren», »Kornetten»,
»Örlogsmannen», »Piraten», samt ett antal satirer, riktade mot
dels de politiskt reaktionära (»Kupan», »Aristokraten»,
»Supplikanterna»), dels det då rådande militära öfversitteriet och
pedanteriet (»Levern», »Hjelten»). Samtidigt lemnade han
bidrag till en ny Lundakalender, Hertha, för 1842: hans
mästerlige »Tambourmajoren», hvilket poem i alla våra antologier
står såsom det mest karaktäristiska för Beppos skaldskap.
Hvem minnes ej den vers, der han, såsom knappast ens
Horace Vernet det kunnat i färger, med pennan målat den
verldsberömda episoden å bryggan vid Arcôle:

Förste konsuln bar standaret
Främst — se’n gick jag, fast jag var ett
Barn, och trummade med makt.
Af hänförelsen betagen,
Slog jag marche — och efter slagen
Gardet stormade i takt.

Hans i socialt afseende i Stockholm jämnförelsevis lugna
lif skulle dock få ett slut. Under sin Stockholmsvistelse
inträffade ett förhållande, som hade djupt inflytande på skalden
och, efter ett kort sinnesrus, sänkte honom ännu djupare i
dysterhet och vemod. Det var ett kärleksförhållande, knutet
med en ung flicka, upptagen som fosterdotter eller något
dylikt hos en Sommelius’ slägting. Utgången blef olycklig. Man
kanske skönjer densamma af Beppos »Saknaden»:

Bland lågande skyar månen går opp;
Dess dystra, blekröda sken
Glänser vemodigt. På isbergets topp
Kastar det spökskuggor re’n.

Länge jag irrat på berg och i dal,
Att eld på kinderna brann,
Se’n solen tändes i blånande sal,
Tills den bland molnen försvann.

Dock Hilda ännu ej funnit jag har!
Hvar är den hulda i qväll? .
Ej i den gulnade löfsaln hon var, .
Ej på de mosslupna fjäll.

Lyssnar hon kanske på tonernas ljud
På berget, midsommargrönt,
Der dufvan kuttrar för trånande brud
Och blir med kyssar belönt?

Så ljuft, ack, som när en älskares dröm
Om lycklig kärlek flyr hän,
Slumrar hon kanske vid böljande ström,
Skuggad af lummiga trän!

Der satt jag hos henne också en dag.
Vestan i lockarna drog,
Och hjertat, det slog fler tusende slag,
Än vakteln slår uti skog.

Ack, när från den hulda kyssar jag stal,
Var hennes motstånd så matt,
Som rosens mot Zefyr i någon dal
En vårlig, tjusande natt!

I hängifna ögat henne jag såg;
Och som ett silke, så fin,
Den mjölkhvita handen frivilligt låg
Darrande, glödhet i min.

Hilda, o, Hilda, hvi svärmar jag så?
Ej finner jag dina spår! —
Hu, årsqvälln det är, se’n aftonen då
Min lilja lades på bår!

Eller kanske rättare af sista versen i »Conrad»:

Jag kom som en stormil och afbröt din stängel,
Clarence, — och du föll, men du föll som en ängel;
Din panna var ren som narcissens, i ram
Af nattsvarta flätor; — och trots mitt lättsinne,
Som rosen i urnan du står i mitt minne,
Ljuf som en Mariebild i Notre-Dame.

Han har för öfrigt skrifvit verser till en Maria, en
Emilie, en Amanda, en H—ie. Den sist nämnda, hvilken
endast tyckes varit föremål för skaldens broderliga känslor,
kunna vi upplysa var en stockholmsflicka, som sedan blef
gift med en bekant konstnär i Finland. Och vi tro oss veta,
att den Beppos gåfva, en (ring-)klocka, hvarmed ett af
poemen åtföljdes, ännu af H—ie gömmes såsom en relik.

År 1846 beslöt han utgifva en samling af sina dikter,
både dittills tryckta och otryckta. Denna samling är tillegnad
dåvarande kronprinsen Carl, hvilkens hugstorhet och
krigiska hurtighet vunnit liflig anklang hos den liksinnade
Sommelius. Af ett bref från skalden synes, att den unge fursten
tacksamt mottagit denna tillegnan. »Kronprinsen har, enligt
bref till mig från tjenstgörande kammarherren Silfverskjöld,
med nöje mottagit dedikationen», skrifver Sommelius. Samlingen
var: Valmoknoppar, plockade på steppen af Beppo. Här
offentliggjordes för första gången: »Tonnerre», »Grenadieren»,
»Conrad», »Rudolph von Wildheim» med flera. Samlingen
utgafs på subskription och lär lemnat sin författare en liten
inkomst, snart uppslukad af hans skulder, hvilka han, officer
med den tidens så ytterst ringa lön, ytterligare förvärrat
genom den skygghet och ovilja för lifvets praktiska sidor,
som så ofta förekomma hos naturer, liknande honom.

Samma år utkom hans andra diktsamling hos en
Göteborgsförläggare. Det var: Silhouetter, klippta i papp af doktor
Dulcamara. Man finner här den längre poetiska berättelsen
»Hussaren Riego» samt en andra afdelning, hvari skalden nu
sjöng fullt ut det, hvarpå han förut i de liberala
Stockholmstidningarna preludierat. Det var nämligen i afdelningen
»Betraktelser vid ett kasernfönster af en gammal uhlan»,
hans satir uppnådde sin kanske högsta höjd, der
oförbehållsamt lades i dagen hans afsky för allt skrymtande, småaktigt,
lågtänkt, sjelfviskt och i allmänhet dåligt, som inom olika
samhällsklasser mötte hans skarpa ögon, hälst i den stad,
Göteborg, hvarest han kort före och under författandet af denna
i vår litteratur ensam stående straffdikt vistades. Att framdraga
namnen på de personer, som suttit modeller till den gamle
uhlanens träffande drag och inför allmänheten fått dansa
efter hans pipa eller, kanske rättare, efter hans chambrière,
torde ännu vara för tidigt; men i rikets andra stad lefver
ännu mer än en, som väl vet, hvilka med slående kraft
porträtterades.

Vi nämnde här ofvan Beppos »skarpa ögon». Med
hänsyn till dessa ögon har för författaren af dessa rader en
af skaldens personliga vänner berättat följande anekdot.

Denne vän och Sommelius kommo en middag upp på
restaurationen Prins Carl i Göteborg. Vid samma allmänna
bord, som de, satt en sprätt, hvilken med de oförskämdaste
blickar började granska de närvarande, i synnerhet
bordskamraterna. Beppo besvarade hans miner med en så skarp
eld i sina ögon, att den andre efter några minuter förläget
lemnade bordet. Men allt fortfarande förföljde honom Beppos
fixerande ögon; sprätten lemnade rummet, skalden följde efter,
stillatigande, men seende, allt jämnt seende, på den andre.
Denna egendomliga förföljelse gick genom tre rum ut i
tamburen — först der fick det misslyckade »lejonet» vara
»obesedt» och lomade skamflat sin väg.

Kort efter det Beppo utgifvit Silhouetterna begaf han
sig till sin i Nantes bosatte farbroder att af honom, för
hvilken han öppet erkänt sina ekonomiska bekymmer, erhålla
hjälp för desamma. Besviken på detta hopp, återkom han
inom kort till Sverige, och hans svårmod blef allt större.
Försök att få hjälp af slägtingar i fosterlandet misslyckades,
efter hvad det säges på anstiftan af hans regementschef,
hvilken fattat agg till sin sjelfständige subalternofficer. Löjtnant
Sommelius tog nu afsked från Elfsborgs regemente i slutet
af 1847 eller början af 1848.

Emellertid stod snart halfva Europa i brand, väckt af
Februarirevolutionen i Paris. Äfven till Norden, till vårt
naboland Danmark, sträckte sig denna brand, och Beppo fick
här en annan, sig värdigare tummelplats, än Frista hed. »Han
hade velat draga klingan som Körner; på en gång sjunga
och strida för en hög idé och likt Byron dö för Grekland
och öfver det samma kasta sista glimtarna af den slocknande
vulkaniska branden», säger en Beppos minnestecknare (Emil
Key i kalendern Skandia för 1849). »Han var ju en
salamandernatur, en natur, skapad att lefva i elden», tillägger samme
minnestecknare. Detta är rätt uttryckt, måhända med
undantag af att »strida för en idé», förutsatt, att denna idé
varit skandinavismens, ty ovisst är, om den var hufvudsaken
för Beppo, när han såsom frivillig inträdde i danska härens
led. Han var troligtvis öfvermätt på ett lif, som för honom
ej varit stort annat, än en kedja af bittra qval och bekymmer,
omvexlande med vilda förströelseförsök. En krigares lott
hade han valt och en krigares död ville han ljuta. Han hade
ju sjungit:

Jag kysser dig, blixtrande klinga:
På valplatsen skola vi svinga
I ringdans, du, döden och jag!
Så trogen i glädje och smärta,
Jag trycker dig tätt till mitt hjerta,
Min fästmö i envig och slag!

Ej makt gaf mig ödets gudinna,
Ej skatter, och till älskarinna,
O sköldmö, hon gaf mig blott dig!
Men rosorna, som skulle smycka
Din brudkrans, de, liksom min lycka,
Slå ut blott och blomma i krig!

Och han hade ju förutsagt:

Marsch, framåt! Fast hjertat förblöder . . .
Om någon af er, fosterbröder,
Går fri, enligt parcernas lag,
Så hem till min fosterbygd hälsa:
Att lifvet jag kunde ej frälsa,
Men äran, den räddade jag!

Förutsägelsen uppfylldes redan den 5 Juni 1848. I
affären vid Dybböl nämnde dag segnade löjtnant Sommelius,
efter lysande prof på tapperhet och betäckt af djupa sår,
deribland af en gevärskula i hufvudet, till marken; upptagen,
drog han under transporten till det preussiska fältlazarettet
sin sista suck. »En död som en lyrisk sång, kort och
omätlig som Marseljäsen!»

Minnesrunor ristades öfver den på Rotas sängar bäddade
krigarebarden: på prosa af Emil Key (som ofvan sagts, i
kalendern Skandia) och Crusenstolpe (i kalendern Nordstjernan),
på vers af Ridderstad (Dödsrunor) och Herman Bjursten (i
Jönköpingsbladet 1848, nummer 46). Sedermera har C.
Eichhorn i ett företal till Beppo-Sommelius’ Samlade dikter
(Stockholm 1867) lemnat en väl skrifven framställning af
hans skaldskap och dess betydelse för svenska litteraturen.

En skald, sådan som Sommelius var, kan dö på
slagfältet, men dör aldrig såsom ledamot af Svenska akademien,
anmärkte, vid anmälandet af Beppos samlade dikter, en sådan
litterär domare som Viktor Rydberg. De väsendtliga egenskaper,
—- tillade han — som utgöra skaldenaturen —
inbillningskraft och känsla — ägde Beppo-Sommelius i sådant mått,
att han förbisåg, ja, föraktade, den nödiga bisak, som han
ironiskt benämnde »den städade stilen och smaken». Men
med allt detta är skalden Beppos inbillningskraft så titanisk,
hans flygt så hög och djerf, hans färger så dystert glödande,
hans känsla så sjudande, att han hänför och rycker med sig
till och med sådana läsare, som, innan de gjort hans
bekantskap, ansett en felfri och fulländad form såsom det
oundgängliga vilkoret för njutningen af konstskapelser. Intränger
man djupare i väsendet af Sommelii skaldskap, torde man
emellertid finna, att det äger en fri och riktigt träffande
instinkt till och med för detta förakt för det afglattade och
slipade. Hans poetiska ådra brusar fram, som en öfver
fjällarnas branter nedfrustande elf, hvilken icke låter
kristallisera sig till is, icke låter binda sig till något fast och
plastiskt gestaltadt. Men vattenfallet, upplöst i idel droppar,
har sin form ändå, och just den, som bäst motsvarar den
brusande, otyglade kraft, som utgör dess väsen.

En af de för Sommelii skaldskap allra mest betecknande
af hans dikter är »Dämonerna». Ämnet är här, likasom så
ofta af skalden, hemtadt från Napoleon I:s krig.

Dämonerna kallades ett regemente, hvari Napoleon förenat
alla Italiens oduglingar, de oförbätterliga sönerna af goda
familjer, missdådare från förnäma verlden, till ett regemente,
under en öfverste Eugènes befäl, och hvilket regemente man
kunde anse för en massa af dämoner. Dessa krigare, som
nästan alla för sin vilda tapperhet voro prydda med ordnar,
hade till och med bestulit Gud sjelf. Än utdrucko de det
för lazaretterna bestämda vinet, än begingo de andra
oordningar, ja, en gång plundrade de till och med
liqvidationskommissariens kassa; men å andra sidan visade de också ett
ädelmod utan like. Döende, anförtrodde en engelsk kapten
en »dämon», som gifvit honom dödshugget, sin hustru och
sina barn, hvilka befunno sig i närmaste by — och »dämonen»
skyndade straxt dit samt delade ett helt år sin sold med
dem. På återtåget från Ryssland åtog sig en annan »dämon»
en sin kamrat, som blifvit träffad af en kula i bröstet, och
förde honom på sin häst, ända till dess han sjelf blef nedstött.

Hela poemet är likt en vild, blodig dröm, hvari skalden,
framställande sig under sin signatur Manfred, tyckes låta
värfva sig att inträda i dämonernas legion af en bland dess
veteraner.

Hvarför skall ditt hjerta blöda
För en qvinna, för den döda?
Skölj med vin ur tankarna
Alla minnen af Lauretta . . .

säger dämonen, tilläggande:

Drick, gref Manfred, qvalen kufva!
Dränk din hjertsorg i de ljufva,
Gnistrande pokalerna!
Drick, o Manfred! Du skall känna,
att — corpo di Baccho! — denna
saft är Christi Lacrima!

Glöm Venezia la bella!
Hör på korkarna, som smälla
Ur champagne-buteljerna!
Lyssna till de vilda, unga
Krigskamraterna, som sjunga:
Viva la bataglia!

Af Beppo-Sommelius finnes intet porträtt bevaradt mer
än det af Crusenstolpes mästarehand med pennan uppdragna:
 
»Han dväljdes under en föga bländande yta. Det var endast
rörligheten i hans väsende och lågan i hans mörkblå ögon,
ömsom gnistrande och svårmodig, men alltid bjert, som röjde
Apollosonen.»

Öfver hjeltegrafven i den nordschleswigska jorden sväfvar
svenska skaldekonstens genius och hviskar, ett sakta eko:

Vakna, Manfred! Tiden lider!
Morgonsoln oss nya strider
Ger och ökar minnena:
Unga dagen skall dig skänka,
Friska lagrar, blodbestänkta,
Blanka hederskorsena!

Svenska Familj-Journalen
Gustaf Lorentz Sommelius