Den kvinnliga rösträtten
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Den kvinnliga rösträtten.

ET KAN EJ förnekas att ledarne af den
kvinnliga rösträttsrörelsen i Sverige arbetat med
stor offervillighet för sin sak, men det är jämväl
en bitter sanning, att resultaten af dessa
berömvärda ansträngningar hittills varit ytterst negativa.
Orsakerna härtill torde kunna sökas i att agitationen
från början kommit in på ett sidospår. En för
rösträttssaken varmt intresserad kvinna, som ofta
gifvit sina sunda tankar i olika ämnen form i Iduns
spalter, tar här nedan till orda i denna kvinnornas
vitalfråga och ställer rörelsens ledning under
kritik, men en kritik, som dikterats uteslutande af
önskan att bidraga till problemets gynnsamma lösning.
I en följande artikel anger förf:n några nya
riktlinjer, efter hvilka hon anser att rörelsen
bör ledas.

EN KVINNLIGA RÖSTRÄTTEN föll i
riksdagen. Nederlaget kom knappast som
en öfverraskning. Af Sveriges i rundt tal en
och tre kvarts miljon vuxna kvinnor hafva
endast tio tusen gått in i de kvinnliga
rösträttsföreningarna, därmed demonstrerande sin
bestämda önskan och fordran att blifva
röstberättigade — ett försvinnande fåtal alltså. Men,
invänder man, bakom rösträttskrafvet stå dock
mångfaldigt flere kvinnor. Den kvinnliga
rösträttspetitionen räknade ju 140,000 namn. Det
är sant, att petitionen ståtade med denna höga
siffra, men detta sakförhållande sådant det ter
sig nu, när det ligger tillräckligt långt tillbaka
i tiden för att i sin helhet kunna öfverskådas,
synes vittna betydligt mer om namninsändarnas
energi än om undertecknarnas hängifvenhet för
rösträttssaken, ty hade petitionen, hvilket man
ju på sin tid ville göra troligt, verkligen
uppburits af ett djupt kändt rösträttsbehof och ett
allvarligt menadt rösträttskraf, så skulle
gifvetvis petitionärerna icke nöjt sig med den på
det hela taget ganska litet sägande
obetydligheten att raspa ner sina namn på en lista, som
af tjänstaktiga händer trugades på dem, utan
äfven gått in i de kvinnliga
rösträttsföreningarna, hvilka ju måste anses som de organ,
genom hvilka den kvinnliga rösträtten skall
vinnas. Intet ställde sig hindrande i vägen
härför. Medlemskapet förpliktade dem icke till
något som helst arbete, vållade dem icke
ringaste besvär, och årsafgiften, ett och ett halft
öre pr vecka räknadt, borde icke kunnat afskräcka
ens den allra fattigaste.

Med hänsyn till det energiska rösträttsarbete,
som under de senaste åren bedrifvits, och
hvilket till hufvudsyfte haft just att värfva
föreningsmedlemmar, kan det låga medlemsantalet
icke tagas som annat än ett eklatant bevis på,
att de svenska kvinnorna i allmänhet icke äro
rösträttsintresserade. Härför talar också på ett
mycket tydligt sätt den omständigheten, att
rösträttsnederlaget i riksdagen icke förorsakade
den minsta uppståndelse inom kvinnovärlden,
icke gaf anledning till ens den svagaste
protest från det hållet. De svenska kvinnorna
hafva inga bestämda sociala och politiska
önskemål, för hvilkas förverkligande de behöfva
rösträtten. Rösträtten är en rättighet, som de icke
veta sig hafva någon praktisk användning för,
och som därför är dem absolut likgiltig.

Utan tvifvel hafva den kvinnliga
rösträttsrörelsens ledare haft blicken öppen för denna
kvinnornas rösträttsliknöjdhet och varit besjälade
af en lefvande åstundan att få den undanröjd
och ersatt med ett starkt rösträttsintresse. Det
synes emellertid, som skulle de härutinnan
hafva grundligt misslyckats, och det torde icke
vara uteslutet, att orsaken till misslyckandet
ligger i det olämpliga sätt, hvarpå
rösträttsarbetet såväl utåt som inåt bedrifvits.

Utåt har man arbetat i beskedlighetens och
oförarglighetens tecken. I känslan af sin
svaghet och med vetskap om föreningsmedlemmarnas
rätt svala intresse för saken har man ansett
det taktiskt klokt att åt rörelsen gifva ett
program, som genom sin måttlighet och hofsamhet
icke kunnat reta till motstånd. Man har på
programmet upptagit endast ett enda kraf, hvars
rättmätighet icke kunnat bestridas, nämligen
full medborgarrätt åt kvinna som åt man. Man
har dessutom gjort sig all möda att
eftertryckligt betona, att denna rättighet, om den
erhålles, af kvinnorna icke skall användas för
att främja några speciellt kvinnliga önskemål,
utan att kvinnorna skola komma att fördela sig
på de redan befintliga manliga politiska
partierna och viga sina krafter åt realiserandet af
deras program. Denna försiktiga politik utåt
har efter önskan och beräkning haft till följd,
att det kvinnliga rösträttskrafvet icke från
något håll mötts af ett direkt motstånd. Alla
partier hafva erkänt det principiellt berättigade
i krafvet, och ett par af dem hafva till och med
funnit det opportunt att upptaga det på sina
egna program. Allt detta hindrar naturligtvis
icke, att det bland männen, af hvilka de olika
partierna bestå, finnes en utpräglad motvilja
mot den kvinnliga rösträtten och en bestämd
obenägenhet att låta den blifva till verklighet,
så länge det finnes någon möjlighet att förhindra
det. Männen bekämpa icke kvinnorösträtten,
men de tillämpa i fråga om den en
uppskofspolitik, som på grund af sin halhet och
oåtkomlighet är svårare att öfvervinna än ett öppet
och ärligt motstånd. När den kvinnliga
rösträtten i våras föll i riksdagen, föll den helt
säkert för att icke med utsikt till framgång
kunna upptagas till förnyad behandling, förrän
krafvet på rösträtt frambäres icke som nu af
en försvinnande minoritet, utan af en stark
majoritet bland kvinnorna — en tidpunkt, som,
att döma af det hittills vunna resultatet, ännu
mycket länge skall låta vänta på sig.

Om arbetet utåt varit anlagdt på att undvika
öppen strid, så har arbetet inåt ledts af en
tydlig önskan att samla och att förhindra
splittring mellan de olika partiåskådningarnas
kvinnor. Man har varit angelägen om att hastigt
vinna ett resultat värdt att framvisa och
möjligt att i rösträttsstriden draga fördel af, man
har satt till alla krafter för att ernå detta och
alldeles förbisett nödvändigheten af att med
tanke på framtiden arbeta fram ett fast
sammanhållet, starkt kvinnoparti. Man har haft
sig bekant, att det inom vårt land funnits en
del kvinnor, intresserade för samhälleliga
angelägenheter antingen i konservativ, liberal eller
socialistisk riktning. Då det var att antaga,
att alla dessa kvinnor för egen del skulle anse
sig hafva användning för och därför äfven önska
rösträtt, kunde man beräkna att, i händelse ett
kvinnligt förbund med uteslutande uppgift att
verka för den kvinnliga rösträtten bildades, de
allesammans skulle skynda att ingå som
medlemmar däri. Gåfves däremot åt förbundet
äfven andra uppgifter än ett blott och bart
rösträttsarbete, riskerade man möjligen, att
många kvinnor skulle stötas tillbaka af det ena
eller andra af dessa önskemål, hvilket icke stode
i samklang med deras egna politiska åsikter.
Man valde därför det första alternativet, gjorde
förbundet neutralt och vann därmed som
medlemmar så många socialt och politiskt
intresserade kvinnor vårt land äger, de tio tusen, som
nu utgöra Sveriges kvinnliga rösträttsförbund.

Men härmed var också allt vunnet hvad som
med den använda metoden kunde vinnas och
möjligheten af nya framgångar utesluten.
Förbundets enda programpunkt, rösträtt åt
kvinnan, tillfredsställer de kvinnor, som redan veta
till hvad de ämna bruka sin blifvande makt
och myndighet, men den är absolut ur stånd att
ensam för sig verka väckande, dragande och
lockande på den betydligt större skaran af
socialt och politiskt liknöjda kvinnor.
Förbundet med dess nuvarande program har faktiskt
ingenting att bjuda den stora massan af
kvinnor och kan därför ej heller i ringaste mån
påräkna deras sympati och understöd. Som
enda målet för sin sträfvan har förbundet
uppsatt rösträtt och valbarhet åt kvinnan. Det
har icke samtidigt uppställt några bestämda
kvinnliga önskemål, hvilkas realiserande skulle
sammanfalla med rösträttens genomförande.
Man begär således af kvinnorna, att de i massa
skola vara i besittning af eller utan vidare
kunna förvärfva det allmänna politiska och
sociala intresse, som endast undantagsvis
påträffas hos männen, hvilka ju dock måste anses
sitta inne med ojämförligt större betingelser
härför. Det torde vara mycket få män, som af
uteslutande samhällsintresse med lif och lust
deltaga i det politiska arbetet. Männens
politiska lifaktighet framkallas väl som oftast af
begär och behof att tillgodose sin egen, sin kårs,
sitt yrkes, sin klass’, sin hemorts fördel eller
att söka bringa till lycklig lösning ett humanitärt
syftemål, hvilket för dem blifvit en lifssak.
Det är att både förundra sig öfver och
beklaga, att den kvinnliga rösträttsrörelsens ledare
med detta faktum för ögonen icke på rörelsens
program jämsides med krafvet på rösträtt
uppsatt bestämda kvinnliga fordringar, till hvilkas
uppfyllande rösträtten skulle tjäna. Om
rösträtten på detta sätt gjorts till det medel,
genom hvilket kvinnorna kunnat vinna bestämda
fördelar eller framtvinga reformer, som synts
dem nyttiga och nödvändiga, skulle den för
dem erhållit stort praktisk värde och
följaktligen blifvit något, som de med all ifver
bemödat sig om att förvärfva.

Hade programmet på detta sätt utvidgats,
hade det antagligen varit slut med den sämja,
som nu råder inom det, politiskt sedt, så
mångfärgade kvinnliga rösträttsförbundet, men är
månne icke denna sämja i grund och botten så
litet värd, att den kunnat och bort äfventyras?
Som det nu är, sammanhållas medlemmarna af
ett enda intresse, förvärfvandet af rösträtt åt
kvinnorna, under det deras öfriga sociala och
politiska åsikter gå stick i stäf mot hvarandra.
Samma förbund sluter inom sig den
stockkonservativa damen och den ungsocialistiska
arbeterskan. Sympatien dem emellan är minimal,
förtroendet intet, sammanhållningen den lösaste
och möjligheten af samarbete så godt som ingen
alls. Betecknande just för den bristande
sammanhållningen och svårigheten af samarbete och
allt arbete öfver hufvud taget inom detta så
heterogena förbund är den totala overksamhet,
som förbundet under de gångna åren visat.
Allt hvad det, samladt som helhet, åstadkommit
är den litet sägande rösträttspetitionen och en
deputation till regeringen, utöfver detta —
ingenting! För stora grupper af kvinnor
betydelsefulla frågor hafva under tiden väckts,
behandlats och afgjorts — lärarinnornas, de kungliga
post- och järnvägstjänstemännens
löneförhållanden, rätt för fabriksarbeterskorna till nattarbete
och andra spörsmål — utan att
rösträttsförbundet, denna vår dock största, kvinnoförening
kunnat rycka upp sig ur det tillstånd af slöhet
och maktlöshet, hvari det är försjunket, för att
göra ett uttalande till förmån för kvinnorna,
som kämpa för sin rätt, och därigenom
tilldraga sig deras uppmärksamhet, förvärfva sig
deras erkänsla och därmed — för framtiden —
deras stöd.

Som en sammanfattning af det ofvan anförda
kan sägas, att den kvinnliga rösträttsrörelsens
ledare arbetat efter ett program, som icke väckt
oro och strid, men som icke heller förmått att
entusiasmera. Utåt har man lidit det
förkrossande nederlaget i riksdagen, inåt har man
lyckats samla de redan förut socialt och politiskt
vakna kvinnorna till ett förbund, hvars
medlemmar förenas af ett intresse och söndras af
kanske tio, ett förbund således, som är ytterst
svagt i konstruktionen och utsatt för att när
som helst sprängas isär, ett förbund, som på
grund af att det icke har någon reell valuta
att utlofva, saknar förmåga att draga till sig
den stora mängden af kvinnor.

Den kvinnliga rösträtten.

VAD SOM ÄR ägnadt att förvåna med
afseende på det kvinnliga
rösträttssträfvandet är, att med detta icke äro förenade
några bestämda fordringar på reformer i fråga
om den lagstiftning och de bestämmelser, som
röra kvinnorna. Hittills hafva männen
lagstiftat icke blott för sig själfva, utan äfven för
kvinnorna. Det ligger då rätt nära till hands
att misstänka, att dessa senares intressen icke
blifvit nöjaktigt tillgodosedda. Är detta
öfverensstämmande med verkliga förhållandet, så är
därmed ett godt och fullgiltigt skäl gifvet för
nödvändigheten af att kvinnorna erhålla
befogenhet att själfva handhafva sina angelägenheter.
Finnas däremot inga grundade anmärkningar
att göra mot det manliga förmyndarskapet, inga
orättvisor att påvisa, inga försummade
önskningar att framställa, ja, då har tydligen det
viktigaste skälet för den kvinnliga rösträtten
bortfallet och ingenting finnes att invända mot den
manliga uppskofspolitik, som vill, att kvinnorna
skola tillerkännas full medborgarrätt, först när
den öfvervägande delen af dem begärt den och
visat sig kompetent att begagna den.

När därför den kvinnliga rösträttsrörelsens
ledare på sitt program ängsligt undvikit att
upptaga både klagomål mot den manliga
förvaltningen under de gångna åren och bestämda
önskningar och fordringar för framtiden i fråga
om försummade kvinnliga intressen, hafva de
beröfvat rörelsen själfva dess lifsbetingelse. Det
kvinnliga rösträttssträfvandet hvilar
otvifvelaktigt på rättvisans grund, men det har hos sig
ett drag af obehöflighet, hvilket liksom alldeles
lamslår det. Resultatet stämplar ledarnas
handlingssätt som synnerligen oklokt. Det sunda
förnuftet säger för öfrigt, att en stor grupp
medborgare, som varit utan inflytande på sitt
samhälleliga öde, måste, när den erhåller
medborgerlig makt och myndighet, framstå och
handla som ett särskildt parti med speciella,
hittills försummade intressen, hvilka det först
och främst gäller att tillvarataga. Först när de
nyligen myndigblifna medborgarna genom enig
och målmedveten samverkan, kanske i direkt
strid mot de förre maktägarne förskaffat sig sin
fulla, dem förut undanhållna rätt och så att säga
kommit i jämviktsläge i samhället, kunna de
tänka på att efter allmänna principer fördela
sig på de stora politiska partigrupperna. På
samma sätt bör det naturenligt förhålla sig med
kvinnorna. Det är otänkbart, att de under
männens förmynderskap verkligen fått hvad de
haft rätt att fordra. Det måste finnas manliga
orättvisor, som drabbat och drabba kvinnokönet
i dess helhet, och det måste finnas kvinnliga
önskningar, som männen icke frivilligt skola
uppfylla af det skäl, att de därigenom skulle
något kringskära de rättigheter, som de under
sin absoluta makts dagar alltför rundligt
försett sig med. Det är dessa orättvisor i det
förflutna och det nuvarande, dessa önskningar
för framtiden, som den kvinnliga
rösträttsrörelsens ledare, i stället för att som nu alldeles
lämna ur räkningen, skulle utformat till ett
program, kring hvilket kvinnorna kunnat samlas,
ett program, hvars genomförande skulle varit
målet för deras arbete med rösträtten som
medlet. När sedan alla nu sväfvande kvinnofrågor
lyckligt lösts och könsstrecket bortfallit med
afseende på medborgarrättigheterna, då skulle
tiden varit inne för kvinnorna att icke längre
uppträda och verka som ett särskildt parti, utan
efter hvars och ens åsikter ansluta sig till de
allmänna politiska partierna och arbeta i deras
tjänst.

Det måste villigt medgifvas, att det icke är
lätt att uppställa ett kvinnorna samlande
program. Kvinnorna hafva hittills lefvat isolerade
från hvarandra, hvar och en i sin egen
lilla värld, de hafva icke tränats att, männen
likt, gå i flock och följe för att med förenade
ansträngningar skaffa sig gemensamma fördelar.
Det finnes därför inga allmänna önskemål, som
kvinnorna kunna sägas medvetet hvar för sig
och alla tillsammans eftersträfva. Det synes
dock, som skulle tanken på och behofvet af
sammanslutning börja att så småningom göra
sig gällande bland kvinnorna. Här och hvar
uppstå föreningar, hvilka afse att samla
kvinnorna grupp-, kår- och klassvis för att
tillförsäkra medlemmarna en eller annan fördel eller
för att främja ett humanitärt sträfvande. Vi
hafva sålunda en mängd ekonomiska
föreningar af arbetande kvinnor, sjukkassor,
sällskapsklubbar, fackföreningar, filantropiska
sammanslutningar o. d. I allmänhet äro icke dessa
föreningar stora, men de kunna oftast glädja
sig åt en mycket fast sammanhållning,
framkallad af de starka gemensamma intressen, som
förena medlemmarna.

Det förefaller, som hade den kvinnliga
rösträttsrörelsens ledare bort beakta dessa
sammanslutningar och efterforska, om det icke i deras
olika sträfvanden funnits gemensamma drag,
af hvilka man kunnat få fram ett allmänt
kvinnligt önskeprogram, till hvilket som den
viktigaste punkten, medlet att ernå det efterträdda,
skulle fogats rösträtt åt kvinnan.
Rösträttsrörelsen skulle då under sitt värfningsarbete icke
som nu kommit till kvinnorna med tomma
händer, utan haft värdefulla gåfvor att erbjuda dem
och den skulle då också hafva blifvit mottagen
på ett betydligt välvilligare sätt än nu.

Starka ekonomiska intressen göra sig i våra
dagar gällande öfverallt. Vår tids största och
mäktigaste sammanslutningar äro af ekonomisk
art. Det synes, som borde därför äfven med
afseende på kvinnorna den ekonomiska frågan
intaga en mycket framskjuten, ja, kanske den
främsta platsen. En ofantlig mängd kvinnor
både gifta och ogifta äro af den bistra
nödvändigheten tvingade att genom arbete utom
hemmet förtjäna sitt uppehälle. För alla dessa
kvinnor måste det tydligen vara af allra största
vikt, att detta arbetes ekonomiska utbyte blir
tillfredsställande. Att så icke är fallet är
nogsamt bekant. Man tillämpar i fråga om
arbetets betalning könstariffer, enligt hvilka mannen
för samma arbete uppbär dubbelt högre lön än
kvinnan. Den aflöning, som den kvinnliga
arbetaren åtnjuter, är i ofantligt många fall
ingenting annat än en svältlön, förutsättande
befintligheten af nesliga biförtjänster, och äfven där
den är som rikligast tilltagen är den nästan
utan undantag alltför otillräcklig för att
medgifva besparingar för sjukdomens och
ålderdomens dagar. Under trycket af de ekonomiska
svårigheterna hafva kvinnorna börjat
sammansluta sig i organisationer, hvilkas uppgift är att
förbättra medlemmarnas ekonomiska ställning.
Det finnes dylika sammanslutningar af
fabriksarbeterskor, kvinnliga posttjänstemän,
kontorister, butiksbiträden m. fl. Mycket tyder på,
att dessa organisationer komma att snabbt växa
både i fråga om antal och storlek.

Denna de arbetande kvinnornas på den mest
obestridliga rättsgrund hvilande fordran, att
samma lön för samma arbete skall tillkomma
kvinna och ogift man, borde icke blott utan
olägenhet, utan äfven med allra största fördel
kunna upptagas på det kvinnliga
rösträttsprogrammet. Krafvet bör kunna anses som uttryck
för en allmän kvinnlig önskan, enär det ju afser
att befria kvinnoarbetet från den skymfliga
prägeln af underhaltighet, hvilket nu vidlåder det,
och att skaffa lättnad i det ekonomiska betryck,
hvari de arbetande kvinnorna trots sin flit, trots
sitt stora samhälleliga värde lefva. Om
rösträttsförbundet på sitt program upptoge denna
de arbetande kvinnornas lifsfråga, så skulle det
helt säkert kunna påräkna en ytterst liflig
anslutning af dem. Det skulle blifva det
centralförbund, i hvilket alla de många små
kvinnliga ekonomiska organisationerna skulle uppgå
för att tillsammans arbeta för det gemensamma
stora målet.

En rörelse i tiden, hvilken också är af den
art, att den förtjänar att komma i åtanke vid
formulerandet af det kvinnliga
rösträttsprogrammet, är våra dagars så väldiga
nykterhetssträfvande. Inom nykterhetsorganisationerna finnes
en mycket stor skara för nykterhetssaken, man
skulle kunna säga lidelsefullt, intresserade
kvinnor, och det råder icke tvifvel om, att de skulle
skynda att verksamt stödja och med alla medel
söka befrämja ett stort kvinnligt
rösträttsförbund, som gjort deras sak till sin. Man
behöfde helt säkert icke frukta, att krafvets
upptagande på programmet skulle från förbundet
skrämma de kvinnor, som stå utanför
nykterhetsorganisationerna. Nykterhetsarbetet är ju
till sin natur sådant, att det måste gillas af
hvarje upplyst och varmhjärtad kvinna.
Rösträttsförbundets partitagande i nykterhetsstriden
skulle därjämte förskaffa det hela
nykterhetsfolkets sympati och erkänsla samt, icke det
minst viktiga, dess mäktiga hjälp i
rösträttskampen.

Ännu flere allmänna kvinnliga önskemål skulle
kunna påvisas, om de än icke på långt när i
samma grad som de nu nämnda ådragit sig
kvinnornas uppmärksamhet och blifvit
lifsviktiga för större grupper af dem, förvärfvandet af
myndighet åt gift kvinna, den lagstadgade
osedlighetens afskaffande o. dyl. Det torde
knappast behöfva påpekas, att dessa och andra
frågor, hvilka, ehuru speciellt kvinnliga, lämnats
obeaktade af det stora flertalet kvinnor, hafva
en sådan innebörd, att de med ett planmässigt
och insiktsfullt bedrifvet upplysnings- och
agitationsarbete skulle kunna väcka kvinnornas
brinnande lust att vinna medborgarmyndighet för
att på de ifrågavarande områdena genomdrifva
reformer i önskad riktning, kort sagdt kunna
blifva lämpliga punkter på det kvinnliga
rösträttsprogrammet.

För dem, som något så när känna till vår
rösträttsrörelse, är det ingen hemlighet, att
värfvandet af medlemmar åt förbundet i stället för
att, som man hoppats, undan för undan gå allt
lättare och raskare, visar sig allt svårare, och
att hvarje försök till utvidgning strandar på
kvinnornas absoluta liknöjdhet för denna
rösträtt, som de icke veta sig hafva någon
användning för. Och icke endast detta. De
medlemmar, förbundet har, visa en oroväckande
benägenhet att slappna, att förlora intresset och att —
affalla. Sällan förekommande, fåtaligt besökta
föreningsmöten med trög och loj stämning tala
härom sitt tydliga språk. — Är det ledarnas
önskan, att den kvinnliga rösträttsrörelsen
verkligen skall gå framåt, blifva stark och i stånd
att förskaffa kvinnorna deras rösträtt, så måste
de vara betänkta på att snarligen utfinna och
tillgripa andra och mera praktiska
arbetsmetoder än dem, som nu äro i bruk.

Idun
Kvinnlig rösträtt
Ingeborg Dahllöf