Boken om vårt land/Kapitel 16
Mattias Castrén berättar om sin resa i Lappland 
följande: 

»Vi reste i båt utför Ivalo älv, som flyter från fjällen 
norrut till Enare sjö. Snart hörde vi dånet av brusande 
forsar, och denna musik ljöd under tre dygn oupphörligt i 
våra öron. Så förfärande forsarna voro, hade vi dock 
ingen annan utväg än att hjältemodigt kasta oss mitt ibland 
de sjudande bränningarna. Vattenmassan i Ivalo var 
icke så stor, men mer än tillräcklig för att uppsluka oss och 
vår lilla farkost. Vi måste oupphörligt hålla båten 
tillbaka med långa störar, för att icke strömmen skulle kasta 
oss mot klippor och grund. Hela dagen igenom hade vi 
detta mödosamma arbete, och natten tillbragtes vid 
stockeldar på stranden. Vi funno aldrig något skydd över våra 
huvuden, utan levde i åtta dagar under bar himmel, 
ständigt utsatta för ihållande regn och en kall väderlek.

Floden åtföljes längs en stor del av dess övre lopp av 
höga, fruktansvärda fjäll, vilka på somliga ställen höja sig 
lodrätt över vattenytan och fortlöpa flere mil oavbrutet. 
Vi klättrade ofta med livsfara uppför dessa berg i hopp om 
att äntligen få fägna oss åt anblicken av Enare sjö. Men så 
långt ögat nådde, syntes åt norr, söder, öster och väster 
endast oöverskådliga fjäll. Där en djupare dal sänkte sig 
ned mellan bergen, vilade ofta en dimma över dalens 
botten och liknade på avstånd en stor sjö. Då trodde vi oss 
hava uppnått det efterlängtade Enare, men vägvisaren 
störde våra förhoppningar och försäkrade oss, att vi ej 
skulle se Enare, så länge vi sågo fjällen. 

Några mil söder om Ivalojokis utlopp i Enare 
avlägsnade sig äntligen dessa dystra fjäll, som så länge 
förföljt den undanflyende strömmen och klämt honom 
mellan sina klippor. I fjärran syntes ännu kala fjälltoppar 
framskymta, men runtomkring oss sågo vi endast sköna, 
gräsbevuxna slätter. Älven hejdade sitt strida lopp och 
bildade smärre holmar, som bekläddes av lummiga 
lövträd. Snart visade sig höstackar, gärden och andra spår 
av människor. Vi rodde med yttersta krafter för att snart 
upphinna en mänsklig boning och trodde knappt våra 
ögon, när vi i djupa Lappland sågo de finska nybyggarnas 
välbyggda gåidar, omgivna av grönskande ängar och 
vackra sädesfält. Det är otroligt, huru välgörande en 
sådan anblick verkar på sinnet efter sådana färder, som vi 
tillryggalagt. Den oupphörliga åsynen av skyhöga fjäll 
och brusande forsar har någonting dövande, och man 
känner en stum häpnad. Men, när naturen ifrån sin vilda 
storhet återgår till skönhet och ro, då livas en människas 
hjärta av glada friska känslor. Och, när man förut prisat 
Skaparens allmakt, prisar man nu hans vishet och 
godhet i hela naturen.» 

Ivalojoki är samma flod, där man trettio år efter 
Cast-réns resa fann guld i sanden.

Boken om vårt land