En Skrifwares missöde
<div class="layout2" style="text-align:justify">

En Skrifwares missöde.

»Herrskapet helsar och frågar hur Herr sektern mår,
och så bad herrskapet att sektern skulle vara af den
godheten och dricka té hos dem nästkommande söndag.»

»Helsa och tacka så mycket, men Jag vet inte
riktigt om jag får tid», svarade sektern i det han kastade
en flyktig blick åt vrån, der hans stöflor hade sin plats,
medan han sjelf var placerad i tofflorna.

»Det blir troligtvis dans», fortfor budet: »fröken B.
och mamsell F. komma äfven dit.»

»Fröken B. och mamsell F.», ropade sektern
beslutsamt, »helsa och tacka, jag skall ha den äran att
komma.»

Budet gick.

Sektern skyndade till vrån, grep med en stum
förtviflan tag i stöflorna, hvilkas ofvanläder vore
temmeligen väl bibehållna, men sulorna — — o! det fans inga
sulor — knappt tecken dertill. Det var lyckligtvis
vintertiden, så att galoscherna ute på gatan väl tillen del
kunde vikariera för stöflorna, men inne i rum — —
sektern var förtviflad — inga pengar, ingen kredit —
och på balen måste han ovillkorligt. — Midtemot öfver
gatan bodde väl en skomakare, men troligtvis var han
en bland dessa obillige, som vilja ha betalt för sitt
arbete. — Sektern bemannade sig slutligen, skickade
efter mästarn, och hade snart den förnöjelsen att se
honom med pappersmåttet i hand. Efter slutad
måttagning och öfverenskommelse om dagen och timman då
arbetet skulle vara färdigt, aflägsnade sig mästarn.

Följande söndagseftermiddag hade sektern mycket
att syssla med i sitt rum: han hade tagit fläckarna ur
sina svarta kläder, fastsytt hällorna, klippt en krage
slät och med ett strykjern farit öfver den gamla hatten,
så att den såg glänsande ut. - Under allt detta bestyr
gnolade han på en visa, den han nyss komponerat i
afsigt att ha något nytt att traktera sällskapet med, men
hans tankar hoppade barfota immerfort till stöflorna midt
öfver gatan. Till hans stora glädje inträder en lång
skomakarlärling med de nya skinande stöflorna i handen.
Sektern drager dem på sig och förklarar sig icke
allenast nöjd med dem, utan lofvar äfven att hädanefter ha
sitt arbete hos den nya mästarn. Skomakarpojken,
sedan han en längre stund mycket ödmjukt åskådat hur
sektern mätte kammargolfvet från hörn till hörn,
presenterade slutligen en qvitterad nota och bad om
betalning.

»Det är inte dyrt», sade sektern i det han
genomögnade notan, »ganska billigt, men, min gosse, jag har
ej tid — och inte har jag vexladt heller — — du kan
komma upp i morgon bittida innan kl. 9 — hör du —
kl. 9. — Här har du några slantar.»

»Mästarn befallte mig, att om jag ej fick pengar
skulle jag taga stöflorna tillbaka.»

»Åh vet hut! Har din mästare aldrig arbetat åt
hederligt folk förut?»

»Ja det rår jag ej för; men stöflorna ska' jag
promt ha.»

«Jag skall ge dig, din stöfvel», ropade scktern,
öppnade dörren, svängde om skomakarpojken och
förmedelst en väl applicerad spark affärdade honom — ej med
stöflorna, men väl med en rundlig känning af: deras
smidighet och styrka. Efter denna seger drog han af
sig troféerna, satte dem mot väggen och sig sjelf
framför spegeln för att raka sig. Han hade redan tvålat in
hakan och höll rakknifven på öfverläppen, då en
förfärlig syn i spegelu hejdade hans hand. Han såg
nemligen, hur en figur, som oförmärkt smugit sig in i
rummet, lik en roffågel kastade sig öfver de nya stöflorna.
Sektern vände sig om och såg den fördömde
skomakarpojken fly ur rummet med det återeröfrade bytet.
Hvad var att göra? — Med tvålen om hakan och
rakknifven i handen rusade han i bara strumpfötterna
utför trapporna efter röfvaren. Men förgäfves;
försprånget var för stort, och skakande tänderna både
af ilska och köld begaf sig den olycklige skrifvaren
upp till sin vindskupa. En lång stund låg han på
soffan, fördömmande icke allenast hela det lofliga
Skomakare-embelet, utan äfven sin egen enfaldighet, under
det den ena luftbilden efter den andra gäckande
bestormade hans fantasi. Klockan slog sex i Storkyrkotornct;
han såg hur det glada sällskapet småningom samlade sig.
Hon slog sju; han hörde slamret af tékopparna. Hon
slog half åtta; den muntra angläsen ljöd så
uppfriskande emot honom. Han hörde sitt namn framhviskas af
korall-läppar, och såg fröken B.s och mamsell F:s sköna
blickar sökande genomila hela våningen; — — han
rusade upp från soffan, började med pennknifven arbeta
på de sönderslitna sulorna, än bortskärande
bindsulorna för att förekomma deras i otid möjliga desertering,
än afmejande fransarna, som i rikt mått bekransade
ränderna. Efter slutadt arbete, som kostade honom det
enda pennknifsbladet, klädde han sig och begaf sig med
den klenaste underbyggnad i verlden från sin kammare.

Gästerna voro talrikt samlade. Herrar och damer
hvimlade om hvarandra emellan dansarna i den
gladaste, mest okonstlade endrägt. Endast en kavaljer
tycktes ej fullkomligt lifvad af den glada sällskapstonen.
Vanligtvis satt han på en stol, inlåtande sig i samtal
med de förbigående, men när han någon gång måste
resa på sig för att förflytta sig till en annan plats, var
det som om han hvarken vågade lyfta på foten eller
släpa den på golfvet. När det uppbjöds till dans, smög
han sig alltid in i ett aflägset rum.

»Nej, men hvarför dansar icke Hr sektern i afton?
Är det artigt att låta så anånga damer sitta?» ropade
till honom den unga glada värdinnan.

Jag mår inte riktigt bra, min nådiga fru!»
svarade sektern.

»Mamsell F. är missnöjd med er, för det ni ej
bjudit upp henne — se der går hon — — Amalia, kom
hit — tag med dig i Françaisen den här tungfotade
kavaljern.»

Hvad skulle han göra? Innan han visste ordet af
var han midt i dansen. Aldrig gled ännu en
försigtigare dansare öfver golfvet; men småningom började
verkan af det lifliga samtalet med moitien sprida sig åt
benen, och den obetänksamme kavaljern vågade
några entrechats  — O ve! — En konvulsivisk rörelse
genomlopp den ange mannen — bloden steg honom
upp i hufvudet då ban haltande återvände till sin dam.

»Herre Gud! mår ni illa? har ni ondt i hufvudet?»
frågade i den hjertligaste ton den unga damen.

»O nej, långt, längt derifrån.»

»Stötte ni någon tå på er?»

»Gifve Gud jag väl vore tåstötts, mumlade han
för sig sjelf. Lyckligtvis var françaisen i detsamma
slutad, och sektern, som aflemnat sin dam, linkade
öfver alen, för att söka sig någon ledig stol.

»Hvarför går bror så illa?»

»Jag har vrickat min fot.»

»För all del låt mig draga den i led.»

»Nej jag tackar.»

»Hur är det fatt med foten», ropade värdinnan,
som i detsamma framskyndade: »aha — hvarföre bruka
alltid berrarne så trånga stöflor? — Är det för en karl
att komma med så der små — —»

Sektern smög sig förtviflad från samtalet och satte
sig ned vid fortepianot. Der, bestormad af sällskapets
böner, började han sjunga, sin nykomponerade romans.
Han hade hunnit ungefär till hälften, då han med en
förfärlig grimace oförmodadt stannade midt i stycket. —
Den olycklige! — Han hade med den olycksaliga foten
vidrört forte-trampen.

I den mest beklagansvärda belägenhet begaf han sig
hem, under det han flera repriser nödgades hoppa på ett
ben. Hemkommen drog han ursinnigt stöfveln och
strumpan från foten — — förfärliga syn! — — blod
strömmade öfver fotbladet, hvaruti en stor trädsticka hade
borrat sig in. För att utdraga stickan grep han efter
sin pennknif; — dess blad var afbrutet. Han försökte
med naglarne; — förgäfves — han hade bortklippt dem
innan han gick på kalaset. Han kastade sig på sängen och
tillbringade i den grufligaste verk en sömnlös natt. Om
morgonen var foten svullen. — Åtta dagar dröjde det
innan han kunde sätta stöfvel på foten, men som han
under den tiden ej hade pengar att betala skomakarn
med, var hans enda tröst: brist på stöflor.

Freja
August Blanche