Vårsång (Stagnelius)
På gyllene skyar å nyo Du kommer, o Vår!
Förbi äro molnen, förbi äro stormarnes dagar.
Se skördarne knoppas, se fruktträdet blommande står
Och turturn så ömt i de susande lundarne klagar.
 
Med kärlek på Jorden, från himlarnes eviga höjd,
Guds Dotter, den strålande Solen, nu fäster sitt öga.
I brudliga smycken Naturen sig kläder med fröjd
Och möter den kraft, som beströmmar dess sköt från det höga.

Nu lofsjunger skogen, nu ängarne blomstra och le,
Små Änglar i dälderna leka med fläktande vingar,
Ljuft lindarne susa och blommorna vällukter ge
Och frälsade Andarnes chorsång ur böljorna klingar.
  
Att kärlekens under, o Människa! fröjda din syn,
Med vördnad af dig den grönskande marken beträdes!
De himmelska flyttat till jordrunden neder ur skyn.
Jehova är sjelf i sitt heliga Tempel tillstädes.

I Templet, Profeter! med ångande rökelser gån
För honom, som är, som har varit, som evigt skall blifva,
Och följde af tusende röster Er gullharpa slån
Att genljud däraf de odödliga fjällarne gifva!

Poesi
Erik Johan Stagnelius