Kvinnorna och emigrationen
<div class="layout2" style="text-align:justify">
NEDANSTÅENDE ARTIKEL skärskådar emigrationsproblemet från en synpunkt, som hittills allt för litet beaktats. Författaren synes ha studerat sitt ämne ganska ingående och de slutsatser hon drar kunna helt visst ej frånkännas betydelse. Som ett afsevärdt komplement till den officiella emigrationsutredningen har uppsatsen därför sin raison d’être.

KVINNAN OCH EMIGRATIONEN.

ANDSBYGDENS AFFOLKNING
genom landtbornas emigration
till Amerika eller inflyttning till
vårt eget lands industristäder är
en tidsföreteelse, hvilken hos
alla fosterlandsvänner väcker stort och
berättigadt bekymmer. Hur allvarlig saken
anses vara visas bäst af det myckna arbete
och den stora kostnad man nedlagt på
försöken att utforska orsakerna till det onda och
finna botemedel däremot.

Det har för frågans behandling tillsatts en
särskild kommission, emigrationsutredningen,
hvilken i sin ordning utsändt ombud till de
olika landskapen för att på ort och ställe
söka taga reda på hvad det underliga är,
som drifver allmogen bort från landsbygden
och lockar den till främmande land eller till
städernas fabriker. Resultatet af dessa
emigrationsutredningens
bygdeundersökningar föreligger i en del till trycket befordrade
digra redogörelser. Rapporterna innehålla
en mängd ytterst intressanta och värdefulla
upplysningar — om allting annat än hvad
saken egentligen gäller. Man redogör med
minutiös noggrannhet för landskapens
utvecklingshistoria, för jordmånens
beskaffenhet, för skogshushållningen, för
jordbruket, för hur mycket säd som sås,
potatis som sättes, för den årliga
skördemängden, för folkets lefnadssätt, för gårdarnes
antal och storlek samt för ännu mycket mera,
men rörande själfva frågan hvarför allmogen
öfverger den fäderneärfda fria, trygga
torfvan för att söka en oviss utkomst i Amerika
eller träla i städernas grottekvarnar har man
endast knapphändiga och ytterst sväfvande
upplysningar att lämna. Man nämner
obenägenheten att fullgöra värneplikten,
missnöjet med de höga skatterna, svårigheten för
de unga att få egen jord, längtan efter
Stadens nöjen.

Hvad kan nu skälet vara till att det vunna
resultatet af det myckna och dyrbara
utredningsarbetet blifvit så magert och
otillfredsställande? Man har ingen anledning att
misstänka bristande intresse och arbetsifver,
därom vittna rapporternas vidlyftighet, men
man torde däremot med fog kunna påstå, att
de utförda undersökningarna verkställts
alltför ensidigt. Ehuru den förelagda uppgiften
ju varit att sondera stämningen hos en
befolkning, bestående af både män och kvinnor,
har man, förvånansvärdt nog, vid
bygdeundersökningarne användt sig uteslutande af
manliga ombud, och dessa synas i sin
ordning helt och hållet hafva förbisett
nödvändigheten af att jämsides med utforskandet af
Iandtmännens önskningar och känslor också
taga reda på kvinnornas. Det förefaller,
som om man icke på minsta sätt räknat med
den dock ej alltför aflägset liggande
möjligheten, att bakom flykten från landsbygden
skulle kunna ligga äfven — .

― ― ―

Bondens förhållanden hafva under de
senaste årtiondena för hans personliga del
förbättrats. Hans arbetsbörda har minskats.
Lättheten att med järnvägstågen frakta
jordbruks- och skogsprodukter har på samma
gång den gifvit bonden ökade
försäljningsmöjligheter och inkomster befriat honom från
de förr så vanliga, ansträngande
nattkörslorna in till staden, och landtbruksmaskinerna
verkställa nu en betydande del af det
arbete, som bonden själf förut måst utföra.

Hvar och en som känner till förhållandena
måste medgifva, att bonden i våra dagar i
allmänhet för en ganska lycklig tillvaro,
lyckligare än många andra yrkesutöfvare;
han har en säker, om än knapp inkomst, han
är sin egen herre, fri och oberoende, han
arbetar, när han vill, och hvilar, när det så
behagar honom. Emellanåt under
andstiderna och när skogskörslor vintertiden skola
göras, kan han hafva dryga dagsverken att
utföra, men vid dessa tillfällen skaffar han
sig alltid som en själfklar sak, nödig
arbetshjälp — att slita verkligt ondt är det aldrig
fråga om. Under långa perioder af året
ligger jord- och skogsbruket nere, och bonden
har rikligt tillfälle att i öfverensstämmelse
med den inneboende starka lusten föra ett
makligt lif med ett ringa mått af dagligt
arbete. Han behöfver inte heller finna sin
lediga tid lång och tråkig, han har en lycklig
förmåga att med godt humör slöa bort de
mörka vintereftermiddagarna i halfslummer
på soffan i köket, han har grannarne att
resonera med, handelsbutiken att uppsnappa
nyheter i, tidningen att studera.

Man kan med hänsyn till allt detta icke
förstå hur en bonde skulle kunna vantrifvas
med sin tillvaro på landsbygden och förtäras
af längtan efter det ”struggle for life”, som
hör ihop med arbetet hinsidan Atlanten och
med trälandet i våra egna fabriker. Han gör
det helt säkert icke heller. När man talar
förtroligt med honom, får man fastmer den
bestämda uppfattningen, att han är lugnt
belåten med sin värld och alldeles icke önskar
någon förändring.

Men frågar man,  finnes då det
missnöje, som ju måste ligga till grund för flykten
från landsbygden? — !

― ― ―

Medan kvinnorna i allmänhet kunna glädja
sig åt att lefva under lyckligare villkor nu än
förr med hänsyn till personlig frihet,
försörjningsmöjligheter och samhällsanseende är
för allmogekvinnornas del en tydlig
försämring att påvisa.

Deras ställning i lifvet lämnade äfven
tidigare mycket öfrigt att önska. Gällande
äktenskapslagar gjorde dem då liksom nu
till alla delar beroende af mannen, men
deras egenskap af matmoder förlänade dem
likväl så länge bondehemmen hade råd att
hålla tjänarinnor en viss myndighet, som det
stod respekt af. Hustrun deltog visserligen i
arbetet, men hennes hufvudsakliga uppgift
var dock att som den öfverordnade sätta
tjänarinnan i verksamhet.

Men tiderna hafva förändrats.
Arbetskraften har blifvit så dyr, att bondehemmen
måst betydligt minska antalet tjänarinnor och
i oändligt många fall, när det gällt
småbondehemmen, låtit äfven den sista gå. Det har
för småbonden blifvit dyrt att ”hålla piga”,
han har afskedat henne och utan att vidare
reflektera däröfver lagt hennes arbete på
hustruns redan förut hårdt betungade
skuldror. Småbondehustrun är i våra dagar
icke blott makan och modern, som sköter
alla de husliga göromålen och tar vård om
barnen, hon skall därjämte vara gårdens
piga, sköta ladugården, utfodra kreaturen,
mjölka korna, separera mjölken, kärna
smör och under bråda tider deltaga i arbetet
på åker och äng — först uppe och sist i
säng söndag som hvardag, utan en
hvilodag så långt året är. Och den ersättning
hon uppbär för allt detta arbete är endast
det allra nödvändigaste för lifvets uppehälle,
men icke ett erkännsamt ord till tack, icke i
ringaste mån medbestämmanderätt öfver den
arbetsvinst hon varit med om att frambringa.

Man kan emellanåt i någon tidning få läsa
en lofsång öfver bondhustrun, se hennes
trägna flit prisas, men denna rättvisa
värdesättning af kvinnans arbete är absolut
främmande för bonden. För någon tid
sedan skref en framstående bondfödd
stadspolitiker, på tal om kvinnans ovärdighet att
få politisk rösträtt, i en af landets större
tidningar: ”Äfven bondhustrun mottager till
skänks ur sin makes starka hand allt hvad
hon till lifvets uppehälle behöfver.” —
Bönderna formulera denna sats på ett icke så
poleradt men rättframmare sätt: ”Mannen
sliter födan i halsen på hustrun.”

Om en invändning göres mot detta mycket
vanliga yttrande med en hänvisning till
hustruns stora husliga arbetsbörda, blir i nio fall
af tio svaret ett halft skämtsamt, halft
föraktligt: ”Det måtte väl inte ta emot för
fötterna att gå på släta golfvet.”

Aldrig ser man bondkarlarne, bonden och
hans söner, äfven om de själfva för
tillfället sitta sysslolösa, söka lätta arbetsbördan
för makan-modern genom att hjälpa henne
med någon af de många tunga sysslor, som
nu en gång kommit att anses för kvinnogöra,
mjölka korna, ställa sig vid tvättbaljan, skura
golfven eller dylikt. Nej, allt detta 
hustrun utföra, hon må vara i de sista
dagarna af sin grossess, hon må vara gammal,
sjuklig och utsliten.

Det har gifvetvis funnits en tid, då
allmogekvinnorna ansågo allt detta som något
visserligen tungt och svårt men också
naturligt och ofrånkomligt, något som de
måste resignera inför. Tiden går,
förhållandena ändras, och bondkvinnorna i våra
dagar hafva rikt tillfälle att göra jämförelser
mellan sitt eget oerhörda och otacksamma
slit och den ljusare tillvaro deras
medsystrar på andra håll föra, tjänarinnorna hos de
välsituerade familjerna i staden,
arbeterskorna i fabrikerna, industriarbetarnes
hustrur. Tjänsteflickorna hafva ett lätt och
propert arbete, de få stark god föda, äro
vackert klädda och hafva hög lön;
fabriksarbeterskorna hafva hvardagskvällarne efter kl.
6 fria, alla sön- och helgdagar — sextio
hvilodagar årligen — äro de lediga och hvarje
fredag utkvittera de en veckolön, som för
bondhustrun, hvilken knappast har en
tjugufemöring, som hon kan kalla sin, synes
svindlande stor, och arbetarehustrun inne i
staden har, under förutsättning att mannen
är skötsam, helt goda dagar. Mannen
öfverlämnar det allra mesta af sin arbetsförtjänst
till henne att hushålla med, han vet att på
 duglighet beror det helt och hållet,
hur långt hans penningar skola räcka,
och detta ger värde och betydenhet åt
hennes person.

Gifvet är att jämförelser af detta slag
måste alstra bitterhet i allmogekvinnornas
sinnen, göra dem missnöjda med den
ogynnsamma ställning de intaga i lifvet och väcka
deras längtan efter andra och förbättrade
lefnadsvillkor. Hur allmänt och djupt rotadt
detta missnöje är kan man lätt komma
underfund med, om man vill göra sig besvär
med att förtroligt tala om saken med
landtkvinnorna. Att märka är, att missnöjet, ehuru
det otvifvelaktigt hör ihop med våra dagars
kvinnorörelse, icke tager sig uttryck i något
samladt och målmedvetet arbete för att inom
bondehemmen förbättra kvinnornas ställning.
En sådan åtgärd har på grund af dess till
synes absoluta lönlöshet tydligen aldrig
fallit allmogekvinnorna in. De ha i stället
tillgripit den lätta och närmast till hands
liggande utvägen att söka sig bort från
landsbygden och hän till Amerika eller in till
städerna med de större lyckomöjligheterna där.

Hur träget arbeta icke många bondhustrur
på att göra lifvet på landet förhatligt för
männen. Hur underblåsa de icke mannens
missmod, när motgång träffar honom i
arbetet, när hagelskuren slår säden till jorden,
när frosten bränner den spirande
potatisblasten, den långvariga torkan sveder
ängarne, hafreskylarne ruttna i höstregnet, som
aldrig slutar. ”De som äro inne i staden ha
sitt arbete under tak, de ha sin goda
inkomst vare sig det regnar eller torkar — låt
oss flytta dit.” — Hur ofta knyter icke
bondflickan vid sitt ”ja” det villkoret, att
friarenbondpojken skall öfvergifva jordbruket och
resa till Amerika eller taga anställning inne
i staden? Hur ihärdigt varnar icke
bondhustrun sina döttrar, alltifrån det de äro små
för att bli moror på landet och slita ondt som
hon, och hur ifrigt verksam är hon ej att få
dem in till staden för att taga tjänst där, bli
gifta där? Hur mången hustru hindrar icke,
af fruktan för den hårda lott som väntar
henne, mannen-industriarbetaren att
återvända till landet och jordbruket, dit dock
hans håg så lifligt står? Hur ofta svarar
icke den bondfödde arbetslöse
stadsarbetaren, när man erbjuder honom en god plats
ute på landsbygden: ”Jag vill nog, men min
hustru kan icke lida landet.”

― ― ―

Bondens sätt att illa behandla sin kvinna
är på intet sätt dikteradt af hårdhet, grymhet
eller ett tyranniskt sinnelag, det har sin rot i
hans på lagen stödda, nedärfda låga tanke
om henne. Lagen ger kvinnan med hennes
person, hennes arbetskraft, hennes egendom
i mannens hand och bonden tar ut sin fulla
lagliga rätt — det är allt.

Samhällsorättvisor, grundade på de
starkares gynnande af sig själfva på de
svagares bekostnad, skulle med den låga kurs
rättvisan har i världen blifva bestående ända
tills en maktutjämning ägt rum, om icke,
lyckligtvis, andra faktorer spelade in och
påskyndade utvecklingen till förmån för den
orättvist behandlade svagare parten.

Samhälleliga orättvisor föda alltid på de
håll, där de trycka, missnöje och reformkraf.
De maktägande kunna i förlitande på sin
större styrka neka att fästa afseende därvid,
men den risken förefinnes då alltid, att
missnöjet, för svagt att gå anfallsvis till väga,
för starkt att dö söker sig aflopp bäst det
kan och, okontrolleradt som det är, alstrar
förhållanden för samhället så skadliga, att
de maktägande af klokhetsskäl måste
genom reformer taga kraften af det draksående
missnöjet. Vår nyare historia har åtskilliga
sådana samhälleliga skärmytslingar att
uppvisa.

Kvinnorörelsen är en af dem.

Det finnes ingen anledning tro, att
männen för rättvisans skull skola skynda att ge
kvinnorna hvad denna rörelse begär, likhet
inför lagen åt kvinna och man, ej heller att
de skola göra det af respekt för
motståndarnes styrka, men hvad man kan vänta är
att de samhälleliga klokhetsskälen på öfligt
sätt snart nog skola spela in och
genomdrifva reformen. Det kvinnliga missnöjet,
förbisedt och ringaktadt, därför att det icke
stått makt bakom krafven, och lämnadt att
gå sina egna vägar, börjar nämligen sätta
sådana frukter, att viktiga samhällsintressen
kunna anses hotade. Låt oss peka på några:
kvinnornas radikaliserande, besjälande af
fientliga känslor mot det samhälle, som
undanhåller dem deras medborgarrätt,
arbetarekvinnornas allt allmännare uppfattning
af att gällande äktenskapslagar göra de
fria förbindelserna fördelaktigare än de
lagbundna äktenskapen, och till sist, hvad här
ofvan påpekats, allmogekvinnornas växande
obenägenhet att finna sig i sina ogynnsamma
lefnadsförhållanden.

Den stund nalkas, då samhället för sin
egen välfärds skull icke längre skall kunna
förbise kvinnofrågorna, utan skall vara
nödsakadt att  dem.