En ghasel
Jag står och ser på världen genom gallret;
jag kan, jag vill ej slita mig från gallret,
det är så skönt att se, hur livet sjuder
och kastar höga böljor upp mot gallret,
så smärtsamt glatt och lockande det ljuder,
när skratt och sånger komma genom gallret.

Det skiftar ljust av asp och al och björk,
där ovanför står branten furumörk, 
den friska doften tränger genom gallret. 
Och över viken vilket präktigt sken,
i varje droppe är en ädelsten,
se, hur det skimrar härligt genom gallret!

Det vimlar båtar där och ångare 
med hornmusik och muntra sångare 
och glada människor i tusental, 
som draga ut till fest i berg och dal; 
jag vill, jag vill, jag skall, jag måste ut 
och dricka liv, om blott för en minut, 
jag vill ej långsamt kvävas bakom gallret!

Förgäves skall jag böja, skall jag rista 
det gamla obevekligt hårda gallret 
— det vill ej tänja sig, det vill ej brista, 
ty i mig själv är smitt och nitat gallret, 
och först när själv jag krossas, krossas gallret. 

Poesi
Gustaf Fröding

fi:Gaseeli