Kornetten (1841)
»Oh! la Fleur! De gamla krigen! 
hungra fick man der, min sann! —
stöld blef straddad strängeligen — 
och att tigga gick ej an; 
ja! änskönt — det vet vår herre! 
»att commissbröd ej är godt» —
var det dock sju resor värre, 
att af solsken lefva blott! 
 
Fast durchsichtig jag af svälten 
blef som ett squèlette de grâce,
och så tunn, att man såg mjelten, 
som igenom fönsterglas, — 
fast som på ett murket qvitten, 
hy'n var vissen — hackemat 
bröstet vardt af hugg — af ridten 
aktern såsom sillsallat;

Och jag blef — ja, djefvuln bränne 
min toupé till tidsfördrif! — 
smal, så att mitt knutskärp tvenne 
gånger gick omkring mitt lif; 
dock en krigsman, fick jag veta, 
skall, fastän han icke har
på ett år smakt kött — dock peta 
sina tänder alla dar! —

Om än hufvudet är borta, —
högra krossad — och ens ben 
blifvit några tum mer korta, 
än för ett par timmar se'n; 
skulle hjertat än fallera 
i en sönderskjuten kropp, 
får man dock ej räsonnera, 
utan bara sitta opp;

»En hussar vid sadelknappen 
hänge fast, sådan han är!» 
så der skrifvet stod på lappen —
eller ordren — ungefär! 
men som satan indigesta 
blåbär äro, som man vet, 
fingo ock deraf de flesta 
obstruktion i evighet!

Dock är vexlingen i öden;
knektens skönsta arfvedel — 
lifvet värde får af döden — 
först en träff i höga spel! 
sömnen blir ju på en vaka 
endast derför dubbelt kär; — 
och i mån, som man försaka 
lärt — ett vargmål himmelskt är.

Lübska skinkor — Goldenwasser — 
ostron och constantia — 
tagelstoppade madrasser —
eiderdun i bolstrarna, 
smakte dubbelt ljuft på mödan — 
efter kronolimporne — 
lägerhalmen och torrfödan, 
ryslig i åminnelse!

Men — La Fleur! man skall jouera 
af de goda dagarne! 
och fastän man icke mera 
orkar; dock på sistone, — 
slukar på vår herres vägnar, 
och se’n — pour ainsi parler — 
aldrig när det välling regnar, 
ha sin sked i helvete! 
 
Uti pojkstreck genomdrifven, 
som en skälm — naturligtvis 
blef jag tidigt nog begifven 
i min ungdom på kurtis; — 
alltid för den smärta ormen — 
hvar han kom — en flicka slog, 
lockad utaf uniformen, 
som satt på mig näpet nog!

Och jag samlade silhouetter, 
souvenir's af tusen slag, 
ringar, miniatyrporträtter 
utaf fröknars anletsdrag; — 
usch! af bara billèts-deux'er 
maroquins-portfeuillen full, —
bjudningskort till rendez-vous'er, 
medailloner utaf gull!
  
I min stambok, i förening 
med hvart namn är poesi — 
och deviser utan mening 
eller sundt förnuft uti; 
och i pelsen i hvart snöre 
satt en viska hår — derför
jag i våras fick ett öre
af en galen hårfrisör;

Och fast i triumf jag mången 
gång ur striden gick — dock vid 
Hohenlohe blef jag fången 
af en Holsteinska en tid; 
men då slutligen jag af en 
händelse blef henne fri, 
plötsligt hon i fästningsgrafven 
dränkte sig af jalousi!

Eljest, som en sparf vid boet 
kläckningstiden, — vid sin qvast 
en trollpacka; — så vid stoet, 
höll hon sig i ångsten fast; —
sans façon, med mig i spetsen 
för sqvadronen, satt ma chère
tvenne marche-dar uti sitsen — 
eller någonting så der;

Men korpgluggar ock min tärna 
hade två, som glänste så, 
att hon för dem ganska gerna 
kunde köpa fisk en gros; —
Och för min, — som en passage — o! 
dör uti la sentinelle, 
hennes blick bort i Adagio 
smälte, som en karamell!

Spänn in kopplet! stryk opp plymen! 
Och — La Fleur! låt se, att du 
har i ordning balkostymen 
till i afton klockan sju! 
borsta släpmunderingshatten! — 
dofta in ett par glacé- 
handskar väl med rosenvatten —
eller cedro — ett, tu, tre!

Fästa smakfullt aiguilletten! 
finpolera sporrarne —
och i raka sabeln sätt en
ny och lyster port-d'ep+ee!
oh — La Fleur! för all del täcka
lockar! — små boucles d’amour! — 
ty i qväll jag måste väcka 
attention på min figur;

Visa nu, att jag aimable — — — 
Aj! — du svedde med din tång —
c’est un béte; — Ah! que diable?
O! min vackra polisong! 
nå — för hundrade granater! —
slyngel! — gör dig ej distrait! 
pipskägg à la Henry quatre, 
och mitt hår à jeune Français! —

Mille a Dieux! mitt ur och tvenne
saker till! — La Fleur! guf akt! —
fprt — allez! — och slå i henne,
att jag är i natt på vakt;
ty la belle ej mer på moden
är — fi donc! – se'n glöm för all
del ej hattstofferarboden —
tvål — och Eau de Portugal!»
 
Och den unge officeren 
gick lättsinnig, yr och lätt — 
och otvungen i maneren 
Från sin silfvertoilette, 
jodlande, — tills i salongen, 
bland de skönas haute-volée, 
han försvann i pelargången, 
Amor lik bland gracerne!
 
Se'n han flugit första valsen, 
och gått makligt en la chasse — 
han sig lungsot fick på halsen 
af en enda smultron glace; —
och det är nu äfven gifvet, 
att, när döden på ens dörr 
slår — man blir ej öfverdrifvet 
hjelte uti dans, som förr.

Gustaf Lorentz Sommelius
Freja