Boken om vårt land/Kapitel 107
Väinämöinen klädde sin nya båt med vadmal, prydde
stäven med guld och seglade på friarfärd till Pohjola. 
Nattens dotter, Anni med det vackra namnet, såg honom segla,
utletade hemligheten och yppade den för sin broder 
Ilmarinen. Denne skyndade efter Väinämöinen, upphann 
honom och överenskom med honom att låta Pohjas tärna
välja mellan dem. 

När Pohjas värd hörde gårdshunden skälla, lade han
rönnved i spiseln och sade: ”Dryper där blod ur veden, få
vi krig, men dryper där vatten, få vi leva i fred”. Icke
blod, icke vatten, men honung dröp ur den heliga rönnen.
Friarna hälsades välkomna, modern sökte övertala sin
dotter att välja den visa och rika Väinämöinen framför
den fattiga smeden. Flickan svarade: ”Ringa aktar jag
vishet och rikedom mot honom, som smitt oss det härliga
Sampo”. Alltså vann Ilmarinen ungmöns hjärta.

Men Pohjas värdinna sökte undanflykter. Bruden var
ännu icke färdig; hon hade ej påträtt sin ena sko. Under
tiden borde Ilmarinen plöja en åker, uppfylld av 
huggormar, utan att lyfta plogen från marken.

Ilmarinen frågade sin fästmö, och hon gav honom goda
råd. Han smidde sig en guldplog, järnskor, järnhandskar,
järnbrynja och plöjde så ormåkern. Därefter förelades
honom åter ett prov: han skulle fånga Tuonis björn och
betsla Manas varg, som dödat hundrade hjältar. Även
detta lyckades; smeden hade gjort sig ett stålbetsel, och 
Terhenetär, dimmans dotter, sållade töcken på fältet. Men nu
förelades honom det svåraste provet: han skulle fånga den
stora gäddan i Tuonis älv.

Ilmarinen smidde sig en eldsprakande havsörn och 
nedsteg i floden. En förfärlig strid uppstod. Vattnets 
vidunder, Vetehinen, kom att hjälpa gäddan, vars gap var
som tvenne forsar, och utan örnen hade Ilmarinen 
förvisst blivit uppslukad. Men örnen nedtryckte vidundret
under vattnet och slog sina klor i gäddans nacke. Stolt
förde Ilmarinen hennes huvud till Pohjagården.

Nu äntligen gav Pohjas värdinna motvilligt sitt bifall
till bröllopet. Sorgsen, med nedsänkt huvud, seglade 
Väinämöinen tillbaka till hemmet, varnade alla gamla män att
framdeles tävla med yngre hjältar om tärnors hjärtan.

I Pohjola tillreddes nu ett stort gästabud. Från Karelen
hämtades en ofantlig oxe: hans huvud var i Kemi, hans
svans i Tavastland, och svalan behövde en dag för att flyga
emellan hans horn. Ingen vågade slakta en sådan oxe,
men ur havet uppsteg en tumslång man med stenmössa,
stenskor och guldkniv i handen. Han slaktade oxen; bröd
bakades, öl bryggdes, sedan man först fått veta ölets 
ursprung. När detta var gjort, sändes Pohjas lilla 
tjänstepiga att bjuda bröllopsgästerna, däribland även blinda
och lama, men främst bland alla den gamla Väinämöinen.
Lemminkäinen allena blev icke bjuden till bröllopet.

Kommo så gästerna och blevo med stor heder undfägnade.
Många sköna sånger sjöngos, och Väinämöinen prisade 
Skaparens vishet, som förvandlar havets floder till honung,
stenar till saltkorn, kullar till bröd och skogar till sädesfält. 
Sedan förde Ilmarinen bruden till sitt hem, de nygifta 
emottogos med många ärebetygelser och levde länge lyckligt 
tillsamman.

Om allt detta finnas många vackra runor. En annan
saga förtäljer om Lemminkäinens vrede, när han icke blev
bjuden till bröllopet, och huru han trotsigt uppträdde i
Pohja för att hämnas sin skymf, men måste efter tappra
bragder vika för övermakten. Därav uppstod sedan ett
långvarigt krig.

Boken om vårt land