Boken om vårt land/Kapitel 34
(Karelen.) 

Mången tror att detta land är sådant det alltid varit, 
och att det alltid skall förbliva sådant det nu är. Men 
understundom låter oss Gud ännu se huru jordytan 
förändras genom naturkrafterna. 

Sedan Vuoksen störtat sig ned utför Imatra, fortfar 
den att bryta sig väg genom många forsar och strida fall. 
Den kröker sig nu åt öster, men utvidgar sig i sitt nedre 
lopp till en rad av smalare och bredare sjöar, förbundna 
genom kortare strömdrag. En av dessa sjöar, mellan 9 
och 10 mil från Vuoksens utflöde ur Saima, heter Suvanto 
och var för icke många år sedan nära 4 mil lång samt 
ganska djup. Suvanto utföll den tiden i Vuoksen genom ett 
näs, som heter Kiviniemi. Men i öster sträckte sig 
Suvanto helt nära Ladogas strand och avstängdes från 
denna stora sjö endast genom en 300 meter lång och 12 
meter bred sandås vid Taipale by. 

) Imatra är inte numera vad det fordom var. En 
betydande del av vattnet har letts in i en konstgjord flodbädd på 
sidan om forsen, där det får driva stora och för landet nyttiga 
fabriker. Men när fabrikernas väldiga maskiner vila, händer det 
att vattenmassorna igen tillåtas att störta sig utför fallet, och 
då återfår Imatra sin beundransvärda prakt.

Nu var Suvantos utlopp vid Kiviniemi grunt, och det 
hände, att dess vatten steg ganska högt om vårarna och 
skadade böndernas ängar. Dessa hade flere gånger varit 
betänkta på att gräva igenom Taipale ås för att fälla 
Suvanto. 

År 1818 om våren stod vattnet i Suvanto så högt, att 
det nästan gick upp till åsens brädd, och på andra sidan 
om åsen stod Ladogas vatten 12 meter lägre. Detta tyckte 
bönderna vara ett gott tillfälle att avtappa någon del av 
Suvantos överflödiga vatten och få sina ängar torra. 
Taipale byamän grepo till sina spadar, och det dröjde icke 
länge, innan de grävt en liten ränna igenom åsen. 
Suvantos vatten började också strax att rinna igenom rännan 
ned till Ladoga. Bönderna tyckte detta vara nyttigt och 
nöjsamt, fägnade sig åt den lilla strömfåran och gingo om 
kvällen förnöjda hem. 

Men snart begynte vattnet skära åt sig en allt bredare 
ränna uti den lösa sanden. Ju bredare rännan blev, desto 
mera vatten strömmade in och fick fart av den starka 
sluttningen emot Ladoga. Inom få timmar var där en 
brusande fors, som blev större med var minut och rev med 
sig stycke efter stycke av sandåsen. Bönderna hörde 
bruset till byn och undrade, vad det månde vara. Snart 
märkte de faran, och nu ville de dämma forsen, men det 
var för sent. Där blev ett förfärande vattenfall. På 
Suvantos lugna spegel förvandlades snart det första lilla 
strömdraget till en skummande flod, som i sin vilda 
framfart ryckte med sig hundraåriga furor, stenar, gyttja och 
många hus. Ingen blund kom den natten i folkets ögon. 

En bonde klev på taket av sin stuga och hann knappt 
ned, innan stugan bortfördes av strömmen, och endast 
tuppen hördes gala på spillrorna långt ute i L,adoga. En 
annan bonde vid övre Suvanto visste icke av händelsen när 
han om morgonen gick ut att gärda sin åker vid sjön. Han 
ville till frukosten ha sitt gärde färdigt, men huru han 
gärdade, kom han aldrig till stranden, ty sttanden vek 
undan allt längre bort. Suvanto uttömdes på ett enda dygn, 
så att endast djupaste gölen blev kvar. Allt det övriga 
var förvandlat till en flod, som efter hand blev nära en mil 
lång och 22 meter bred på den gamla sjöbottnen. Suvan-
tos förra utlopp vid Kiviniemi torkade ut; många fiskar 
stannade kvar i gfoparna och togos med händerna. De 
gyttjiga stränderna blevo förvandlade till bördiga ängar. 
Stugor byggdes, där vattnet förut var två famnar djupt. 
På Suvantos förra botten fann man många fordom 
förlorade saker och även trästubbar, varav man kunde 
förstå, att sjön en gång förut varit torr. 

När Suvanto blivit så betydligt utfälld, stod den 
djupaste delen därav, som ännu finns kvar, mer än 6 meter 
lägre än Vuoksens yta på andra sidan om Kiviniemi näs. 
Vuoksens överflödiga vatten gjorde kringliggande trakter 
sumpiga och därför beslöt man att åter avleda en del av 
vattnet igenom Suvanto. Därtill behövdes endast att 
ge-nomgräva Kiviniemi näs, som är 222 meter brett. Och 
detta skedde år 1857 me& mera klokhet och varsamhet än 
taipaleböndernas arbete. Först bortfördes näsets översta 
jordlager. Sedan grävdes en mängd små rännor från 
Vuoksen till en liten sjö, Kotilampi, på näset. Dessa 
rännor lät man vattnet småningom fördjupa, och den 17 
september kl. 12 på dagen borttogos dammarna. Tre 
tusen åskådare stodo nyfikna på stranden, men deras vänr 
tan blev länge sviken, ty vattnet forsade sakta igenom 
rännorna. Först under natten blev fallet starkare, nu 
förde det stora jordstycken med sig, och andra morgonen 
såg man den stora Vuoksen strömma ut genom Suvanto, i 
stället för att Suvanto fordom strömmat ut genom 
Vuoksen. Nu förvandlades hela Suvanto jämte Taipale ström 
till ett nytt utlopp för Vuoksen, och flodens förra två 
ut-loppsgrenar blevo mycket förminskade. Så hava 
människohänder visat väg för naturkrafterna och alldeles 
förändrat traktens förra utseende. 

Boken om vårt land