Boken om vårt land/Kapitel 70
Detta är kartan över Finlands folk: 

I östra delen av landet, i Karelen, Savolaks, norra och 
nordöstra delen av Österbotten, bo karelare. I västra 
delen av landet, i Tavastland, Satakunta, Egentliga 
Finland, norra Nyland och sydöstra Österbotten, bo tavaster. 
I Iappland bo lappar. I södra Nyland, vid kusten av 
södra Österbotten i Åbo och Ålands skärgård bor ett 
folk av svensk härkomst. Till södra Finland har ett litet 
antal ryssar inflyttat och för övrigt finner man i landet 
en och annan tysk, engelsman, fransman, dansk, norrman 
samt några få av andra nationer. 

I detta land bor alltså ett folk av olika härkomst och 
olika språk. Bland 100 invånare i Finland härstamma 86 
från den finska folkstammen, 13 från svenskarna, 1 från 
ryssar, tyskar och andra nationer. Mången har en svensk 
fader och finsk moder eller en finsk fader och en svensk 
moder; några ha en rysk fader och en finsk moder, eller 
ha deras föräldrar eller förfäder inflyttat från främmande 
land. Få äro av så oblandad härkomst, att icke någon av 
deras släkt burit i sina ådror olika folkslags blod. Men 
det är sagt, att alla, som erkänna och älska detta land 
såsom sitt fädernesland, — alla, som lyda detta lands lagar 
och arbeta för dess välfärd, — äro ett folk De äro 
förenade genom sin kärlek, sin lydnad, sin gemensamma 
välgång. Om sjömän, som härstamma från olika folk, segla 
på samma fartyg på vida havet, så måste de ju sämjas och 
arbeta för att hinna till hamn; annars skulle fartyget 
förgås med dem alla. Och på samma sätt, om Gud förenat 
inbyggare av olika härkomst på samma stycke av jorden 
med en gemensam ansvarighet, måste de ju hålla 
tillsamman i endräkt, på det att dem må väl gå, och på det att 
icke andra, endräktigare folk må taga ifrån dem deras 
ärvda jord. De måste stå som en man, med ett hjärta för 
fäderneslandet. 

Detta folk har vuxit samman, såsom många träd göra 
en stor skog. Tallen, granen och björken äro olika 
trädslag, men tillsamman äro de skogen. Folket i det ena 
landskapet skiljer sig från folket i det andra landskapet 
genom utseende, klädedräkt, lynne, seder och levnadssätt. 
Vi kunna lätt skilja en tavastlänning från en karelare, en 
nylänning från en österbottning; ja, vi igenkänna en 
sockens inbyggare bland många andra från grannsocknarna. 
Men, resa vi utrikes och möta där landsmän från olika 
delar av landet, så märka vi, att de hava en likhet sig 
emellan. Och om en främling reser i Finland, märker han, att 
detta lands inbyggare likna varandra. Ty de, som från 
barndomen uppvuxit i samma land, under samma lagar 
och levnadsförhållanden, måste ju med alla olikheter 
var för sig ändock hava mycken likhet inbördes. 

En sådan folkets inbördes likhet eller egendomlighet 
(folklynne, folkkaraktär) är lättare att igenkänna än att 
beskriva. Det är den stämpel, som Gud har påtryckt varje 
folk genom att låta det länge bo tillsamman. Detta märke 
bär var och en med sig, var han i världen går. Det kan 
avnötas genom uppfostran, vanor och livets intryck, men 
det kan sällan fullkomligt utplånas. 

Den stämpel, som Gud har påtryckt Finlands folk, 
kan bäst urskiljas, om vi giva akt på detta folks 
framfarna öden. Det har ända till våra dagar bevarat minnet 
av sina fäders hedniska tro, men sedan det fått Guds 
uppenbarade ord, har detta alltid varit dess högsta skatt. 
Det måste således vara ett folk med djup och allvarlig 
gudsfruktan. Det har i tusen år ständigt arbetat på att 
röja och odla sitt land: — det måste vara ett arbetsamt, 
ihärdigt folk. Det har arbetat i en hård jordmån och 
under ett strängt, nordiskt klimat: — det måste vara ett 
härdat och starkt folk. Stora olyckor och ödeläggelser hava 
övergått detta folk mer än de flesta andra; det har ofta 
varit tvunget att kämpa mot den bittraste nöd, det har 
slagits till jorden, det har från sina brända gårdar måst 
fly till de djupaste ödemarker, och ändock har det levat, 
hoppats och åter stått upprätt; — det måste vara ett 
tåligt, försakande, livskraftigt folk. Aldrig har ur det finska 
folkets sköte framgått en erövrare, som anfallit och 
underkuvat andra nationer: — det måste vara ett fridsamt folk, 
utan härsklystnad, icke skapat att intaga en plats bland 
jordens mäktiga. Men det har intill sista blodsdroppen 
försvarat sitt eget fädernesland, det har frambragt ut-
märkta fältherrar och världsberömda soldater: — det 
måste dock vara ett tappert och stridbart folk. Kuvat, 
besegrat, men aldrig tillintetgjort har det under främmande 
övervälde städse behållit sitt sätt att leva och sitt sätt att 
tänka: — det måste vara ett ytterligt segt och envist folk. 
När det en gång underkastat sig annat eller eget lands 
styrelse, har det sedan aldrig gjort uppror mot denna sin 
överhet, aldrig tålt förrädare, aldrig sålt sitt fädernesland: 

—	det måste vara ett trofast folk. Ofta har det 
försummat att göra sin rätt eller sin styrka gällande: — det måste 
vara ett långtänkt och senfärdigt folk. Men under tider 
av våld och förtryck har det aldrig kunnat lära att böja 
sig under förtryckares ok: — det måste vara ett 
frihetsälskande folk. Och slutligen har det i sina ensliga skogar, 
fjärran ifrån den bildade världens medelpunkter, 
långsamt, under hårda mödor kämpat sig fram till 
upplysning: — det måste vara ett vetgirigt och kunskapsälskande 
folk. 

Sådana äro grunddragen hos det folk, som Gud har 
utkorit till att odla den högsta norden. För ett sådant 
värv behöves ett sådant folk. Och Gud har ställt detta 
folk främst som ett föredöme och en lärmästare för många 
fattiga, okunniga stamförvanter, som äro spridda kring 
världen. Det är en stor kallelse, som Finlands folk har 
fått på sin del. Gud styrke det därtill med sin sanning 
och sin kraft. 

Saligt är det folk, vars Gud Herren är, det folk, som han utvalt till sin arvedel. Ps. 33: 12.

Boken om vårt land