Sven Duva
Sven Duvas fader var sergeant, avdankad, arm och grå, 
Var med år åttiåtta ren och var ren gammal då; 
Nu bodde på sin torva han och fick sitt bröd av den 
Och hade kring sig nio barn, och yngst bland dem var Sven. 

Om gubben haft förstånd, han själv, att dela med sig av 
Tillräckligt åt en sådan svärm, det vet man ej utav; 
Dock visst lär han de äldre gett långt mer än billigt var, 
Ty för den son, som sist blev född, fanns knappt en smula kvar. 

Sven Duva växte opp likväl, blev axelbred och stark, 
Slet ont på åkern som en träl och bröt opp skog och mark, 
Var from och glad och villig städs, långt mer än mången klok, 
Och kunde fås att göra allt, men gjorde allt på tok. 

"I Herrans namn, du arma son, vad skall av dig väl bli?" 
Så talte gubben mången gång allt i sitt bryderi. 
Då denna visa aldrig slöts, brast sonens tålamod, 
Och Sven tog till att tänka själv, så gott han det förstod. 

När därför sergeant Duva kom en vacker dag igen 
Och kuttrade sin gamla ton: "Vad skall du bli, o Sven?" 
Sågs gubben, ovan förr vid svar, bli helt förskräckt och flat, 
När Sven lät upp sin breda näbb och svarte: "Jo, soldat!" 

Den åldrige sergeanten log föraktligt dock till slut: 
"Du slyngel, skulle få gevär och bli soldat, vet hut!" 
"Ja", mente gossen, "här går allt helt avigt mig i hand; 
Kanske det mindre konstigt är att dö för kung och land." 

Den gamle Duva häpnade och grät helt rörd en tår; 
Och Sven han tog sin säck på rygg och gick till närmsta kår. 
Målfyllig var han, frisk och sund, allt annat sågs förbi, 
Och utan prut blev han rekryt vid Dunckers kompani. 

Nu skulle Duva få sig pli och läras exercis, 
Det var en lust att se därpå, det gick på eget vis. 
Korpralen skrek och skrattade, och skrattade och skrek, 
Men hans rekryt förblev sig lik vid allvar som vid lek. 

Han var visst outtröttelig, om nånsin någon ann', 
Han stampade, att marken skalv, och gick, så svetten rann; 
Men roptes vändning åt ett håll, då slog han bom på bom, 
Tog höger-om och vänster-om, men ständigt rakt tvärtom. 

Gevär på axeln lärde han, gevär för fot också, 
Att skyldra, fälla bajonett, allt tycktes han förstå; 
Men roptes skyldra, fällde han som oftast bajonett, 
Och skreks gevär för fot, flög hans på axeln lika lätt. 

Så blev Sven Duvas exercis beryktad vitt omkring, 
Envar, befäl och manskap, log åt detta underting; 
Men han gick trygg sin jämna gång, var tålig som förut 
Och väntade på bättre tid, — och så bröt kriget ut. 

Nu skulle truppen bryta opp, då blev i fråga ställt, 
Om Duva kunde anses klok och tagas med i fält. 
Han lät dem prata, stod helt lugn och redde saken så: 
"Om jag ej får med andra gå, får jag väl ensam gå." 

Gevär och ränsel fick han dock behålla, även han, 
Fick vara dräng, där man höll rast, soldat där striden brann; 
Men slåss och passa opp gick allt med samma jämna ståt, 
Och aldrig blev han kallad rädd, blott tokig mellanåt. 

På återtåg var Sandels stadd, och ryssen trängde på; 
Man drog sig undan steg för steg längs stranden av en å. 
Ett stycke fram på härens väg gick över ån en spång, 
Där stod en liten förpost nu, knappt tjugu man en gång. 

Som den var sänd i ändamål att bota vägen blott, 
Låg den i ro, sen det var gjort, långt skild från hugg och skott, 
Tog för sig i en bondgård där allt vad den kunde få, 
Och lät Sven Duva passa opp, ty han var med också. 

Men plötsligt blev det annat av, ty utför närmsta brant 
I sporrsträck på en löddrig häst, kom Sandels' adjutant: 
"Till bryggan, gossar", ropte han, "för Guds skull, i gevär! 
Man sport, att en fientlig trupp vill över älven där." 

"Och herre", talte han till dem, som förde folket an, 
"Riv bron, om ni det kan; om ej så slåss till sista man! 
Armén är såld, om fienden här slipper i vår rygg. 
Ni skall få hjälp, genralen själv han ilar hit, var trygg!" 

Han flög tillbaka. Men till bron hann truppen knappast ned, 
När högt på andra strandens vall en rysk pluton sig spred. 
Den vidgades, den tätnade, den lade an, det small; 
Dess allra första salva ren blev åtta finnars fall. 

Det var ej gott att dröja mer, man sviktade envar. 
Ännu en åska, och man såg blott fem kamrater kvar. 
Då lydde alla, när det ljöd: "gevär i hand, reträtt!" 
Sven Duva blott tog miste han och fällde bajonett. 

Än mer, hans svängning till reträtt gick och besatt på sned, 
Ty långt ifrån att dra sig bort, bröt han på spången ned. 
Där stod han axelbred och styv, helt lugn på gammalt vis, 
Beredd att lära vem som helst sin bästa exercis. 

Det dröjde heller länge ej, förrn han den visa fick, 
Ty bron sågs fylld av fiender i samma ögonblick. 
De rände på, man efter man, men åt envar, som kom, 
Gavs höger-om och vänster-om, så att han damp tvärtom. 

Att störta denna jätte ned var mer än arm förmått, 
Och ständigt var hans närmsta man hans skygd mot andras skott; 
Dock djärvare blev fienden, ju mer hans hopp bedrogs; 
Då syntes Sandels med sin flock och såg hur Duva slogs. 

"Bra, bra", han ropte, "bra, håll ut, min käcka gosse du, 
Släpp ingen djävul över bron, håll ut en stund ännu! 
Det kan man kalla en soldat, så skall en finne slåss. 
Fort, gossar, skynden till hans hjälp! Den där har räddat oss." 

Tillintetgjort fann fienden sitt anfall innan kort, 
Den ryska truppen vände om och drog sig långsamt bort; 
När allt var lugnt, satt Sandels av och kom till stranden ned 
Och frågte var den mannen fanns, som stod på bron och stred. 

Man viste på Sven Duva då. Han hade kämpat ut, 
Han hade kämpat som en man, och striden, den var slut; 
Han tycktes hava lagt sig nu att vila på sin lek, 
Väl icke mera trygg än förr, men mycket mera blek. 

Och Sandels böjde då sig ned och såg den fallne an, 
Det var ej någon obekant, det var en välkänd man; 
Men under hjärtat, där han låg, var gräset färgat rött, 
Hans bröst var träffat av ett skott, han hade ren förblött. 

"Den kulan visste hur den tog, det måste erkänt bli", 
Så talte generalen blott, "den visste mer än vi; 
Det lät hans panna bli i fred, ty den var klen och arm, 
Och höll sig till vad bättre var, hans ädla, tappra barm." 

Och dessa ord de spriddes sen i hären vitt och brett, 
Och alla tyckte överallt, att Sandels talat rätt. 
"Ty visst var tanken", mente man, "hos Duva knapp till mått; 
Ett dåligt huvud hade han, men hjärtat, det var gott."

Poesi
Fänrik Ståls sägner
Johan Ludvig Runeberg
fi:Sven Tuuva