Boken om vårt land/Kapitel 35
(Karelen.) 

Ladoga är Europas största insjö och mera lik 
ett hav än en sjö. Dess längd är 200 kilometer, dess 
bredd 120 kilometer, dess yta upptager 18,000 
kvadrat-kilometer. Det är en stor, mycket djup, alldeles öppen 
fjärd, som liknar en avlång fyrkant, gående från nordväst 
till sydost och bredare på södra sidan än på den norra. 
Stränderna göra några breda men icke djupa bukter, av 
vilka de två sydligaste äro de största. Ladogas norra och 
sydvästra stränder tillhöra Finland. Denna trakt med 
sina branta berg, med djupt inträngande vikar och smala 

halvöar, med sina öar och sund räknas bland de skönaste i 
vårt land. Bilden visar oss en del av Ladogas finska kust 
och längst borta dess solbelysta vida vatten. De till 
Ryssland hörande stränderna äro till större delen flacka, 
sandiga och öppna för stormarna. 

Icke mindre än 70 större och mindre vattendrag 
utströmma i denna stora sjö, och störst bland dem är 
Vuoksen. Dessa tillströmmande vatten utflöda sedan från 
Ladogas sydvästra bukt genom den breda Neva till Finska 
viken. Stundom hinner ej Neva bortföra det överflödande 
vattnet efter snörika vintrar och regniga somrar; då stiger
Ladogas yta en tid och faller sedan en annan tid. Somliga 
tro sig ha märkt, att sjön stiger i 4 år och faller i 4 år 
men andra säga, att vattnet stiger eller faller 7 år å rad. 

Ladoga är ett skönt hav med klart, sött vatten, men 
mycket stormigt. Emedan det söta vattnet är lättare än 
det salta, uppröres det hastigare av vindarna, och på 
denna ofantliga öppna fjärd går ofta en fruktansvärd sjö, 
i synnerhet när det blåser sydlig vind. Den låga vågen 
kallas kare, den höga maininki. Vanligen tillfryser Ladoga i 
slutet av januari och avkastar sitt istäcke i april eller maj. 
Isen är dock aldrig rätt att lita på, ty därunder gå många 
strömdrag. Ladoga är också en mycket fiskrik sjö, där 
stören, laxen och siken plaska i noten, och där en egen 
säl-art, ladogasälen (norppa), bortsnappar fiskarens byte. 

När man från Sordavala vid nordvästra kusten av 
Ladoga styr åt öster, ser man först några täcka öar och 
branta berg, och därefter utbreder den blanka sjön sin 
oöverskådliga yta. Intet land kan längre ses till höger eller 
till vänster, men rätt förut synes en liten mörk punkt, sam 
småningom växer och begynner glimma i solskenet. 
Efter en stund ser man förgyllda torn och kupoler resa sig 
mitt i den ensliga sjön, och därefter seglar man in i en 
djup vik till Valamo kloster. Där bo än i dag ryska 
munkar av den grekiska trosbekännelsen. Ön tillhör numera 
Finland. Klostret, som är nära nio hundra år gammalt, 
anses vara ett mycket heligt ställe. Dit ha vallfärdat 
många människor från avlägsna trakter och medfört sina 
gåvor till klostret, som därigenom blivit mycket rikt. 
Och munkarna tjäna sin Gud efter sin tro och äro gästfria, 
goda människor, vilka gärna undfägna resande främlingar. 
Men alla främlingar måste rätta sig efter klostrets stadgar; 
på Valamo ö får ingen jägare skjuta och ingen ofreda en 
levande varelse. Allt detta, de ensliga munkarna, de 
granna kyrkorna, det forntida klosterlivet med dess fastor, 
mässor, processioner och helgonbilder, är ganska sällsamt 
att se i Finland. Men Valamo är en fridfull och vacker ö, 
där man tycker sig vara skild från hela den övriga världen 
och känner sitt hjärta lyft till Gud vid anblicken av 
naturens ensliga storhet.

Boken om vårt land