Hög ålder
För en hundra år tillbaka 
var Regine en ståtlig fru, 
undransvärd som mor och maka, 
listig och kokett som sju; 
emot främmande så ljuflig 
som en ros i grönan lund, 
emot sina pigor gruflig 
Och mot mannen — tyst min mund! 

Sina barn dem såg hon sällan, 
ty hon "hade aldrig tid"; 
Husets vård den satt emellan, 
liksom ordning, lugn och frid; 
men supéer gaf hon ständigt 
då hon sjelf ej borta var, 
dock! — att folket åt eländigt, 
detta visste något var. 

Siden, guld och diamanter, 
litet smink på bleknad kind 
och kurtis på alla kanter, 
fri som vårens yra vind, 
kaffesystrar, sqvaller, baler, 
nattvak, kärn'gar ut och in, 
små intriger och kabaler 
och till slut — total ruin. 

Så i korthet hennes öde. 
Och nu tror väl en och hvar 
fru Regine ibland de döde 
sedan seklet svunnit har; 
ej precis jag saken känner, 
mycket pratas — hvad vet jag! 
Men det påstås dock, go' vänner, 
att hon lefver än i dag ... 

Poesi
Josefina Wettergrund