Kvinnan och trädgårdsskötseln
<div class="layout2" style="text-align:justify">

KVINNAN OCH TRÄDGÅRDSSKÖTSELN.

ET ÄR NU rätt många år sedan man
under sökandet efter nya
verksamhetsområden för den ständigt ökade tillgången på
kvinnlig arbetskraft hänvisade den bildade
kvinnan till trädgårdsskötseln såsom varande ett
yrke, för hvilket hon borde äga både håg och
anlag, och genom hvilket hon hastigt och lätt
nog skulle nå fram till oberoende. Förslaget
omfattades från första början med stor ifver af
de bildade kvinnorna, och nog torde de
kvinnliga elever, som under de nu gångna åren
besökt trädgårdsskolor i in- och utlandet, kunna
räknas i åtskilliga hundratal. Men hvad har
det blifvit af denna mängd elever? Hvar äro
alla de välbeställda kvinnliga trädgårdsmästare,
man efter den så stort anlagda början med
skäl kunnat göra räkning på. Kan man månne
i hela vårt land leta reda på ett så blygsamt
antal som, låt oss säga, tjugu? — Med det
obetydliga resultatet för ögonen måste man
erkänna, att det gjorda försöket att på detta
område öppna ett nytt och vidsträckt
verksamhetsfält för den bildade kvinnliga
arbetskraften misslyckats. Att söka klargöra några
af orsakerna till detta beklagansvärda
misslyckande är afsikten med denna artikel.

På det håll, där man mest ifrat för att våra
unga kvinnor skulle ägna sig åt
trädgårdsarbetet och där man — tyvärr — saknat alla
fackinsikter, har man utgått från den
fullkomligt felaktiga åsikten, att den bildade kvinnan
på grund af sina större skolkunskaper och sin
bättre ekonomiska ställning lätt skulle gå förbi
den vanligen från ett fattigt hem utgångna
manliga kollegan och i ett språng nå fram till
den högre trädgårdskulturen, de stora och
mycket bemärkta trädgårdsanläggningarna. Man
har med mycket eftertryck och ej utan en viss
spotskhet framhållit, att den lilla täppan med
dess morötter, persilja och andra tarfliga alster
ej vore något för den bildade kvinnan. Man
väntade något mera af henne, något stort, något
som skulle väcka uppmärksamhet, och som det
skulle komma att talas om. De kvinnliga
trädgårdsmästaraspiranter, som vändt sig åt detta
håll med begäran om råd, ha alla hänvisats
till de högre trädgårdsskolorna, och de ha till
sin egen och sakens skada följt rådet. En
jämförelse mellan den utbildning, som kommer
de manliga och kvinnliga eleverna till del,
torde bäst visa, hvilket svårt misstag man
härmed gjort sig skyldig till.

Den manlige gartnern passerar alltid
graderna. Han börjar med vanlig
folkskolebildning som fjorton-, femtonåring i någon liten
handelsträdgård, där han får utföra alla
förefallande småsysslor, fortsätter sedan som hjälp
och biträde i andra och allt större trädgårdar,
inhämtande under dessa läroår en grundlig
insikt i allt det mångahanda arbete, som
förekommer i en trädgård. Först när han kommit
till denna punkt, anser han tiden vara inne att
som afslutning besöka en högre trädgårdsskola
eller, hvilket oftare sker, genom kortare
anställningar i olika trädgårdar utomlands fullborda
sina studier.

Den kvinnliga eleven förbiser alldeles denna
gamla bepröfvade väg och kastar sig
hufvudstupa och utan alla förberedelser in i arbetet
och undervisningen vid en stor trädgårdsskola.

Det torde lätt inses, att skall
trädgårdsarbetet drifvas som yrke, d. v. s. kunna skänka
sin utöfvare det dagliga brödet, måste det
betraktas och handhafvas som ett affärsföretag.
Men en handelsträdgård och en trädgårdsskola
skötas på ett helt och hållet olika sätt. I
den förra är det själfva arbetet, som skall bära
företaget och göra det vinstgifvande, i den
senare är det just egenskapen af skola, d. v. s.
den fria arbetskraften och elevafgifterna, som
uppehålla hela anläggningen. I
handelsträdgården är det farten i arbetet, yrkesskickligheten,
valet af odlade växter, förmågan att
fördelaktigt afsätta alstren, som afgöra framgången. I
trädgårdsskolan är allt detta af underordnad
betydelse och ligger hufvudsakliga vikten i
stället på att draga största möjliga antal elever,
kvarhålla dem längsta möjliga tid och att åt
anläggningen gifva den yttre glans och
storslagenhet, som kunna imponera på utomstående
och sålunda verka som reklam för företaget.

Den manlige eleven känner på grund af
mångårig praktik till punkt och pricka, hur en
trädgård affärsmässigt skötes, och han kommer
till trädgårdsskolan, ingalunda för att förkofra
sig härutinnan, utan för att få sina vunna
insikter i själfva trädgårdskulturen korrigerade
och utvidgade eller i nio fall af tio för att få
ett afgångsbeiyg, som skall göra det lätt för
honom att erhålla en god anställning. Men
ehuru den kvinnliga eleven ju också är att
betrakta som en blifvande yrkesidkare och måste
sköta den trädgård, hon ämnar skaffa sig, som
affär, har hon intet begrepp om, hur en
handelsträdgård skötes och hon får det ej heller
i trädgårdsskolan. Arbetet här ledes efter en
plan, som om den tillämpades i ett
handelsföretag skulle vara ruinerande.

Det stora elevantalet vid en skola gör, att
man där har ett rent af besvärande öfverflöd
på arbetskraft. Man vet helt enkelt icke, hur
man skall få sysselsättning till alla dessa unga
män och kvinnor, man hittar på en mängd
onödigt arbete, en minutiös renhållning t. ex.
som om arbetskraften vore aflönad, skulle kosta
ofantliga summor, och man låter stora starka
människor vecka efter vecka utföra sådant
underordnadt arbete, som i handelsträdgården
verkställes af den billigaste personalen, barn
och åldringar, t. ex. rensning, tvättning af
krukor, målning af drifbänksfönster o. d. Om
tidens dyrbarhet och arbetets värde har
trädgårdsskolan mindre än intet att lära sina
elever.

Ännu en annan olägenhet har den stora
trädgårdsskolan. Anläggningens storlek och
mängden af elever gör det nödvändigt att uppdela
dessa senare i arbetslag, hvilka växelvis och
i perioder af en à två veckor arbeta i
drifhusen, fruktträdgården, grönsaksanläggningen
och plantskolan och sålunda skjutsas från det
ena ofullbordade arbetet till det andra. Om
ett planmässigt, helt genomfördt arbete kan det,
om man tänker på hvarje elev särskildt, icke
blifva tal. Detta betyder mindre för den
manlige eleven, som har sina förkunskaper att fylla
ut tomrummen med, men i den kvinnliga
elevens praktiska utbildning måste härigenom
gapande luckor uppstå. Utan föregående
erfarenhet i yrket får hon ingen hel föreställning
om anläggningen, hon ser endast den lilla bit,
där hon själf för tillfället befinner sig. Hvad
som under tiden händer och sker på öfriga
områden har hon ingen aning om. Hon får
en liten inblick i åtskilligt, men fullständig
insikt i ingenting.

Hvad den teoretiska undervisningen beträffar,
är den gifvetvis vid en högre trädgårdsskola
grundlig och allsidig, men att plugga
trädgårdskultur, utan att hafva det praktiska
arbetets grundval att stödja minnet på, är ett
alltför tröttsamt arbete. Öfverhufvud taget
nedlägges vid trädgårdsskolorna för mycken
möda på att åhöra föreläsningar, göra dryga
anteckningar och renskrifva dem. Allt detta
arbete kunde så lätt och utan olägenhet alls
ersättas genom nu förefintlig in- och utländsk
litteratur af mästare i fackets olika grenar.

De mindre, endast för kvinnor afsedda
trädgårdsskolorna fylla ej heller väl sin uppgift.
Trädgårdsanläggningarna här äro vanligen
ganska blygsamma, och deras storlek är i alla
händelser ej så betydlig, att den kan inverka
menligt på elevernas utbildning, men dessa
skolor hafva den stora olägenheten att vara
— skolor. De drifvas icke som
handelsträdgårdar. Det är icke trädgårdens afkastning,
som håller företaget uppe, utan det hela
existerar och blomstrar endast på grund af
inackorderings- och husafgifterna. Arbetet
bedrifves icke med målmedvetet allvar, utan så
där mer för nöjes skull och för att tiden skall
gå. De unga eleverna få så lite frö, plantera
lite blommor, plocka lite bär, rensa bort lite
ogräs. — De känna sig själfva och sitt arbete
lika tröstlöst obehöfliga som sina penningar
nödvändiga för skolan.

Det sagda kan sammanfattas i påståendet,
att de kvinnliga eleverna erhålla en bristfällig
och i högsta grad opraktisk utbildning för sitt
kall. Deras kropp tränas icke, vänjes icke vid
ett strängt, ihållande arbete, de läras icke att
arbeta raskt och metodiskt lika litet som att
leda, öfvervaka och värdesätta andras arbete.
Och härtill kommer, att de lämnas i fullkomlig
okunnighet om yrkets affärsmässiga sida. Ej
underligt då, att de känna sig osäkra på sig
själfva och ej våga på eget ansvar upptaga en
själfständig och mycket fordrande
verksamhet. — — — 

— — — — — — — — — — — — — — —

Kommer så frågan: Hur skall man kunna
hålla vid lif det intresse, som kvinnorna ännu,
dock ej så lifligt som under de gångna åren,
visa för trädgårdsyrket, hur skall man få dem
att på allvar och för lifvet ägna sig häråt, till
fromma för dem själfva, för saken och äfven
för alla de kvinnor, som genom eget arbete
måste försörja sig, och som nu till förfång för
hvarandra trängas på några få, redan
öfverfyllda arbetsfält?

Det torde behöfva tagas i öfvervägande, om 
man icke räknat alldeles fel, da man velat
tvinga kvinnorna fram till de stora
anläggningarna, och om man icke handlat riktigare och
klokare, ifall man nöjt sig med mindre och
utgått från den så ringaktade täppan eller
något därmed jämförligt. Affärer med deras
tusende bekymmer ligga i allmänhet icke för
kvinnorna, i all synnerhet icke för dem, som
älska det lugna lifvet på landet och arbetet
där, just därför att de kontrastera mot stadens
jäkt och nervösa oro. Och en trädgård, som
man skall lefva på, är affär, är det in i den
minsta detalj, är det i stigande grad ju större
den är. Det är jagande brådska, osäkerhet
och bitter konkurrens. Man måste komma ihåg,
att dess alster af flertalet människor icke
betraktas som nödvändighets-, utan lyxartiklar,
hvilka mycket väl kunna undvaras. Man är
helt och hållet beroende af konsumenterna och
deras köplust, man har i samma mån, som
småbrukarne upptaga trädgårdsodlingen som
binäring, allt svårare att afsätta sina alster till
rimligt pris, man måste, då det för ofta gäller
varor, som icke äro hållbara längre än för
dagen, slumpa bort dem. Själfva grunden, som
man arbetar på, är osäker. Och då man ju
måste vara så nära sin afsättningsort som
möjligt, är man bunden vid staden. Jorden här
är dyr, man är nödsakad att nöja sig med ett
jämförelsevis mycket litet område, några
växthus med lite jord utanför och omkring det hela
ett taggtrådskrönt plank till skydd mot
förstadens ligaungdom. Det trånga utrymmet
omöjliggör ofta en allsidig trädgårdskultur och
tvingar till specialisering, d. v. s. till ett i
längden enformigt och tröttsamt odlande af en och
samma sak. Det hela blir ett företag, förfuladt
och obehagliggjordt af den prägel af affär, som
häftar vid allt.

Detta är, efter hvad vi tro, icke hvad
kvinnan längtar efter. Hvad hon begär är ett
arbete, som intresserar henne, och som på samma
gång det ger henne ett någorlunda godt
dagligt bröd, skänker henne ett hem och en lugn,
angenäm tillvaro. Detta hennes behof stänger
för henne vägen till trädgården, men det ger
henne i stället tillfälle till — småbruket med
dess binäringar trädgårds-, höns- och biskötsel
samt hemslöjd. I och med detsamma hon
ägnar sig åt detta fylligare arbete, står hon på
betydligt säkrare grund. Småbruket (att detta
trots allt tal om motsatsen lönar sig ha
småbrukare här hemma och framför allt i Danmark
på ett lysande sätt visat) blir nu det
viktigaste arbetet, det som utgör grundvalen för det
hela och möjliggör binäringarna. Dess
produkter äro nödvändighetsvaror, hvilkas afsättning,
tillgången därpå må vara än så rik, alltid är
tryggad. Binäringarna, hvilkas afkastning nu
icke är hufvudsak, kunna drifvas i jämnt så stor
skala, som möjlighet förefinnes att lönande
afsätta deras alster. Man är icke längre så
hårdt bunden vid staden, man kan slå sig ner
ett godt stycke ut på landsbygden, där jorden
är billig och där man för samma pris, som den
inplankade stadsträdgården betingar, kan få en
hel liten bondgård, en egen stuga med gröna
åkrar och böljande sädesfält omkring. Man har
ett hem och ett arbetsfält, stort och vidt.

Goda skäl finnas för det antagandet, att de
unga kvinnor, som ägna sig åt trädgårdsyrket,
icke särskildt känna sig dragna till just denna
gren af jordbruksarbetet, men välja den, därför
att den är den enda åtkomliga. Trädgårds-,
men inga landtbruksskolor stå öppna för dem.
Och af fåkunnigheten framställes
trädgårdsskötsel som så mycket lättare än jordbruk och
som så mycket bättre än detta passande för
kvinnan med hennes svaga kroppskrafter. Få
de unga kvinnorna klart för sig, att de genom
småbruket på mycket kortare tid och med hjälp
af mycket mindre kapital kunna vinna ett eget
hem och en bekymmerfri tillvaro, skola de
otvifvelaktigt välja detta i stället för
trädgårdsyrket, i synnerhet ifall de också komme till
insikt om, att detta senare är det tyngsta och
mest kräfvande af allt arbete i jorden.

Är detta antagande riktigt, då är det icke
till trädgårdsskolorna, våra unga kvinnor skola
hänvisas, utan direkt till de insiktsfullt skötta
småbruken. Och de skola inte komma dit som
fordringsfulla elever, hvilka nådigast kasta en
blick hit och en blick dit eller lämna en liten
handräckning här och en där, utan som
anspråkslösa, kunskapstörstande arbetare, beredda
att lefva en småbrukares enkla lif och att ägna
all sin kraft och allt sitt intresse åt det glada
arbete, som här fyller de flesta af dagens
timmar. Endast på så sätt kunna de vinna den
spänstighet till kropp och sinne och den insikt
i yrkets alla detaljer, hvilka skola göra det
möjligt för dem att, när tiden är inne, med
lugn trygghet och ett bergfast hopp om
framgång upptaga den själfständiga verksamhet,
som står som målet för deras sträfvande.
Behöfves särskild utbildning för småbrukets
binäringar, så skall ej heller denna sökas i skolor,
utan på själfva arbetsfältet, i
handelsträdgården och den som affär drifna hönsgården.
Bredvid det praktiska arbetet skall gå — hvilket
väl är en själfklar sak — studiet af den
yppersta facklitteratur, som bjudes.

Idun
Ingeborg Dahllöf
Kvinnor
Trädgårdsskötsel