Boken om vårt land/Kapitel 47
Högsommaren är klar och varm. Det har länge varit 
beständigt solsken, intet regn, knappt ett moln på den blå 
himmelen. Luften är lugn och omtöcknad av solrök, 
marken är likasom bränd av torkan. Gräset har gulnat, 
kornåkrarna tvina, bäckarna äro uttorkade, boskapen törstar 
och finner i skogen endast en gyttjig pöl, vimlande av 
insekter. 

En rad av bönder med sina lass tågar långsamt på 
landsvägen. Det är middag, de besluta att rasta, frånspänna 
sina hästar och låta dem beta. Själva lägra de sig vid väg-
kanten och upptända en eld för att koka potatis. De äta, 
sova en timme och fortsätta därefter färden, sedan de 
vårdslöst makat eldens bränder åt sidan. Det finnes intet 
vatten i diket att släcka glöden med, och även om det 
funnits, skulle de vägfarande knappt hava gjort sig besvär 
att ösa det över bränderna. 

En stund är allt stilla. Då kommer en lätt vindfläkt 
och blåser i den halvslocknade glöden. Den glimmar upp, 
en liten låga fladdrar och antänder det torra gräset vid 
vägkanten. Lågan utbreder sig med vinden och finner torr 
mossa vid randen av skogen. Där är en höjd. Lågan går 
uppåt skogsbacken såsom en slingrande smal eldtunga i 
spetsen för en bredare kil av brinnande mossa. 

Nu synes en resandes kärra på vägen. En’student åker 
förbi i sakta trav. Han blir varse elden i skogsbacken, 
stiger av och försöker att släcka. Han lyckas på ett ställe, 
men lågan fladdrar upp på ett annat. Han stiger åter i 
kärran, ger hästen ett rapp och åker i flygande fart till 
närmaste gård. 

Där äro invånarna borta på ängen. Studenten skyndar 
dit och underrättar dem om den hotande faran. 
Kvinnorna stöda sig emot räfsan och betrakta nyfiket hans lyra 
i mössan. Karlarna fortfara att vässa sina liar. Ingen gör 
sig någon onödig brådska, och sedan studenten förgäves 
uppmanat dem att skynda till skogen, lämnar han dem 
för attofortsätta resan. 

Emellertid har den smala eldtungan uppnått ljungen 
och sedan en enrisbuske. Denna flammar upp och 
antänder ett helt fält av enris. Röken tätnar, gnistorna flyga, 
granarnas lummiga grenar fatta eld vid marken. Nu 
uppstiger den ena stora, fladdrande och sprakande eldpelaren 
invid den andra, och lågorna utbreda sig med förfärande 
hastighet. Elden framlockar en växande vind, som snart 
utbreder virvlande rökmoln och skyar av gnistor kring 
den åt fördärvet invigda skogen. 

Ännu dröjer folket på ängen: de giva sig god tid. Men 
rökmolnen bliva allt tätare, och nu uppflammar en hög 
och klar låga: — en nyss fylld hölada har fattat eld. Då blir 
det brådska på ängen, bud skickas till grannarna, allt folk 
från gårdar och byar samlas efter hand med yxor och spa-
dar kring den brinnande skogen. Men nu är det för sent. 
Förgäves kullhuggas sträckor av träd, och breda diken 
uppkastas för att begränsa eldens framfart. Den trotsar 
allt motstånd, den slukar allt i sin väg: — gärdesgårdar, 
lador, rågåkrar, rior, ensliga skogstorp och miltals av sköna, 
lummiga skogar till många tusen mark i penningvärde. 
Vanmäktiga och uttröttade nödgas nejdens invånare 
betrakta förödelsen, till dess äntligen ett efterlängtat regn 
gör ända på detta stora böljande hav av lågor och rök. 

I flere veckor fortfar dock elden att pyra under 
halv-murkna stubbar och måste med omsorg bevakas natt och 
dag. När dess verk är fullbordat, återstår av den nyss så 
härliga skogen blott en stor, svart ödemark, där de höga 
furorna, svedda, men icke förkolnade, höj a sina trotsiga 
kronor över de sotade berghällarna. Åter reser studenten 
förbi på vägen. Han reser igenom ett härjat land; där är 
kolos i luften, aska betäcker den sköna skogsbacken, och 
de halvbrända stammarna utsträcka sina spöklika, svarta 
grenar i aftonskymningen. 

Boken om vårt land