Sveriges utrikespolitik i världskrigets belysning/Förspelet
FÖRSPELET.

Sedan franska revolutionen, som börjar Europas nyaste 
historia, har statssystemet tvenne gånger skakats i sina 
grundvalar genom långvariga kriser och tvenne gånger 
kommit till jämnvikt igen för längre tid. Den tredje krisen 
är inne, och det tredje jämnviktsläget återstår att finna. 

De förra gångerna återställdes jämnvikten genom öfverenskommelser 
mellan stormakterna på stora kongresser. Alltså satte sig 
kongressen i Wien 1814. — 75 för att reda ut den 
trassliga härfva, som blifvit följden af Frankrikes (Napoleons 
våldsamma försök att rycka till sig herradöme öfver hela 
kontinenten. I 22 år hade krisen varat under nästan oafbrutet 
krigstillstånd. Det var naturligt, att denna fredskongress 
för det mesta såg tillbaka, återställde kartan sådan den 
var före krisen; och största nyheten blef Sveriges förening 
med Norge i unionen. På sådana grundvalar upplefde statssystemet 
nu en fredlig mansålder, ända till den nya franska 
revolutionen 1848. 

Den inledde en ny kris på tre årtionden. Dess väsentliga 
innehåll ligger i två riktningar: positivt i skapandet af nationalstaterna 
Tyskland och Italien, negativt i stäckandet af Rysslands 
planer på Konstantinopel. Dessa resultat hänga föröfrigt 
nära samman, då det nya Tyskland i förening med 
Österrike måste blifva en ny och starkare betäckning för Konstantinopel. 
Sådan var den situation, som fastslogs af kongressen i Berlin 
1848, med åtföljande allians mellan Tyskland och Österrike 
året efteråt; direkt framkallad af Rysslands sista försök 
mot Konstantinopel, skapade den fred och jämnvikt i världsdelen för en ny mansålder. 

Sedan 1911 stå vi åter i en kris, som efter mera lokala 
förberedelser i det sydeuropeiska hörnet af statssystemet slagit 
ut till en flamma öfver hela världsdelen och äfven därutanför. 
Situationen från 1878 har således icke varit hållbar längre. 
Utvecklingen har gått förbi den, krafter hafva varit i arbete 
som undergräft den; jämnvikten har gått förlorad, och med 
undran och bäfvan fråga sig alla folk huru den ånyo skall 
kunna upprättas. 

Endast det förflutnas erfarenheter kunna sprida något ljus i 
det kommandes dunkel. Hvad var det som störde jämnvikten 
förr, och huru kunde »modus vivendi» då upprättas? Riktar 
man eftertanken därpå, då får man åtminvStone något grepp 
på det, som står på spel, och det, som kan utvinnas ur dagens
situation. 

Vi erinra oss då först, att freden 1878 upprättades på ruinen 
af en rysk stormaktsdröm: drömmen om Konstantinopel. 
Var då detta en tillfällig nyck, som kunde släppas och glömmas? 
Två århundradens rysk historia vittnar om motsatsen. 
Åtta krig, från Peter den stores 1710 till Alexander III:s 
1876, vittna om den energi hvarmed Ryssland vill dit. Liksom 
en pendel svänger den ryska politiken dit och dädan, 
och hvarje svängning har tagit i medeltal ett kvartsekel. 
Detta är något helt annat än en stundens folkvilja eller en 
personlig tillfällighet i politiken. Europas historia har få 
traditioner fastare än Rysslands längtan till Konstantinopel. 

Hvad vill Ryssland då i Konstantinopel? För att förstå 
detta måste vi kasta några blickar in i det nuvarande Rysslands 
hjärna och hjärta. En framstående tysk skriftställare 
urskiljer tre olika slags Ryssland: det »officiella», det 
»panslavistiska» och det »moskovitiska». Det första är regeringen, 
som har att sörja för statens behof. Det andra 
är det mera bildade folket, som följer nationalitetens och 
rasens stämningar. Det tredje är böndernas massa, hvars 
enda upplysning kommer från prästerskapet; där är religionen 
den enda lifsbestäm mande faktorn utanför det dagliga brödet. 
Men alla tre dessa åskådningar peka mot Konstantinopel. 

Regeringen söker däråt en utfart mot öppnare haf (särskildt 
för den stora spannmålsexporten från hamnarna vid Svarta 
hafvet). Panslavisterna finna i denna riktning små och betryckta 
slaverfolk, som den stora slaviska modern vill församla 
under sina vingar. Den stora bondhopen slutligen ser 
i Konstantinopel sin »stjärna i österlandet», lysande öfver 
den grekiska religionens vagga. 

Nu finnes också ett fjärde Ryssland, det revolutionära, och 
månget framtidshopp riktar sig mot dess seger. Men — alldeles 
oafsedt att det ännu alltjämt är utan hvarje inflytande på sin 
stats handlingssätt — äfven det skall ingalunda kunna undandraga 
sig maktenafen bland de nyssnämnda faktorerna, nämligen 
begäret efter en utfartshamn vid hafvet. Vid en blick 
på kartan förstår man väl detta begär. Det kan ju icke 
undgå någon, att hela det ryska väldet är, för att begagna 
ett uttryck af professor Kjellén, »baksidan af två världsdelar». 
Den inflytelserika tidningen Novoje Vremja talar 
också om fäderneslandets dräkt med de »hopsydda ärmarna». 
Ett sådant läge framkallar ett oemotståndligt behof att 
spränga fjättrarna och komma fram till kulturens solsida. 
Afven på håll där man i det längsta ställt sig tviflande 
i fråga om detta behof — och detta tvifvel har knappast 
försports mera än i Sverige — lär man nu ha blifvit öfvertygad, 
genom världskrigets erfarenhet att Ryssland kunnat 
så godt som alldeles afspärras från yttervärlden. Att en sådan 
ställning är olidlig för en makt af Rysslands storhet, det 
bör en hvar förstå. 

Här se vi ock ett ledmotiv i Rysslands historia, som är 
än mera konstant och allestädes närvarande än längtan till 
Konstantinopel. När pendeln slår tillbaka från den heliga 
staden, slår den åt andra håll, där hafvet lockar. Sålunda 
har Ryssland under de senaste seklernas gång steg för steg 
kommit fram till Östersjön, till Svarta hafvet och till Japanska 
sjön. Men de äro alla innanhaf: utanför vinkar alltjämt 
världshafvet, och det stora riket har ingen direkt beröring 
därmed mer än i det för trafiken stängda och för kulturen 
döda Ishafvet. 

Om vi frånse de nationella och religiösa strömdragen, 
är således Rysslands längtan till Konstantinopel endast ett 
element i en större längtan, som för öfrigt icke heller där skulle 
vinna sin slutliga tillfredsställelse: längtan till hafvet. Aldrig 
har den visat sig tydligare än efter Berlinerkongressens portförbud 
på vägen till Konstantinopel. Rysslands historia därefter 
är ett enda sträfvande mot andra haf: det pacifiska öfver 
Kina och det indiska öfver Persien. Pendeln svängde alltså 
nu åt Asien, men under trycket af samma kraft — låt 
vara att det politiska begäret här icke matas i samma grad 
från känslokällor. 

Men på dessa vägar kom bakslaget hårdt och, som det 
synes, oåterkalleligt år 1904 — 05, då Japan satte sitt svärd 
mot Rysslands bröst och tvang det bort från Stilla oceanens 
strand. Under revolutionens oro hemma tog Ryssland konsekvenserna 
äfven i annan riktning, då det år 1907 frivilligt, 
genom öfverenskommelse med England, drog sig undan strandzonen 
vid Persiska viken. Skola vi då häri se ett bestämdt 
afsked från de historiska traditionerna och politiska krafven, 
ett afsked från hafvet? Mycket förhastadt och kortsynt vore 
det att tänka så. Meningen blir klar, om vi endast tänka 
på att detta England, som Ryssland nu kom öfverens med, 
var Konstantinopels starkaste värn och vakt mot Ryssland 
på Berlinerkongressen. Frankrike var en annan sådan vakt, 
men den var neutraliserad genom full allians redan 1891. 
En tredje återstod: Österrike, stödt på Tyskland. Hvad låg 
alltså närmare än att försöka en ny framstöt mot Konstantinopel, 
tillsammans med de gamla fienderna på denna linje, 
mot Österrike och Tyskland? 

Det är detta vi se nu i världskriget på ostfronten. Ryssland 
tog 1907 ett farväl af Asien, men ingalunda af hafvet; 
det nalkas det nu igen, på den europeiska fronten, på den 
traditionella punkten. Pendeln har ännu en gång svängt mot 
Konstantinopel, där rikets alla inre krafter lättast kunna samlas 
i enig aktion. Det anspråk, som Berlinerkongressen underkände, 
göres åter med vapnen gällande, sedan den diplomatiska 
konstellation, som uppbar Berlinerkongressen, blifvit i 
grund förändrad genom västmakternas öfvergång på Rysslands 
sida i den s. k. ententen. 

Att vapnen denna gång vändes mot Österrike och Tyskland, 
och icke direkt mot Turkiet, må icke förvilla om meningen. 
Vi ha redan anmärkt som ett af elementen i 1878 
års jämnviktsläge, att de båda centralmakterna utgöra en strategisk 
betäckning af Konstantinopel; och denna ställning har 
yttermera framhäfts genom Tysklands växande ekonomiska 
intressen i sultanens välde. Det är ett rent axiom af den 
närvarande uppställningen, att för Ryssland vägen till Konstantinopel 
går genom Wien, men vägen till Wien genom Berlin. 

Detta är således den ena förklaringen till kullkastandet af 
jämnvikten från 1878: under förändrade diplomatiska förhållanden 
har Ryssland känt sig nog starkt att återupptaga 
de planer, som det då tvangs att skrinlägga. Men 
hvad är det då som förändrat den diplomatiska uppställningen? 
Af hvilken orsak kunna England och Frankrike 
nu vara gynnsamt stämda mot en rysk politik, som de hittills 
alltid bekämpat? Svaret är gifvet i få ord: gemensam 
fiendskap mot Tyskland. Därmed äro vi inne på den andra 
stora förändring, som utvecklingen efter 1878 fört med sig: 
Tysklands oerhörda växt på det ekonomiska området. 

Det Tyskland, som presiderade på Berlinerkongressen, var 
en politisk stormakt, men en ekonomisk småstat. Hvarje 
tanke att konkurrera med England på världsmarknaden var 
på den tiden utesluten. Men det har icke behöfts mera än 
denna senaste mansålder för att göra detta samma Tyskland 
till en världsmakt på ekonomiens — handelns, sjöfartens och 
industriens — områden. Nu darrar England till lands och 
sjöss för den länge så föraktade konkurrenten. Det måste 
också befaras, att han vill ha ett politiskt rum som motsvarar 
hans ekonomiska styrka; ty Tyskland är numera faktiskt 
större som ekonomisk än som politisk makt. Detta innebär 
närmast delningar inom kolonialvärlden, delningar af 
områden som England helst vill hafva allena, öfver hela 
jorden, öppet eller hemligt, sträcker sig denna rivalitet. 

Sålunda har uppkommit detta engelska hat mot Tyskland 
— i släkt med den åldrande rivalens afund mot en yngre 
och lyckligare medtäflare — som utgör den andra stora 
drifkraften till världskriget. Hvad var naturligare, än att 
England i en sådan situation skulle förbinda sig med Tysklands 
öfriga afundsmän och vedersakare i en formlig sammansvärjning, 
i ändamål att beröfva Tyskland fördelarna af dess 
öfverlägsna arbetsflit och trycka det tillbaka i en andra 
eller tredje rangens ställning bland staterna! 

Två mäktiga hufvudströmmar från mycket skilda källor 
ha således förenat sig i dagens stormiga haf: Rysslands hat 
till Tyskland, som ligger i vägen för dess planer på Konstantinopel, 
och Englands hat till Tyskland, som hotar dess 
herravälde på världsmarknaden. Bägge bespisas och fördjupas 
genom motsatser i folktemperament och kultur. Mellan 
Ryssland och Tyskland går den djupa klyfta, som skiljer 
bysantinska slaver från germaner. Mellan England och 
Tyskland löper den grundare men därför knappt mindre 
effektiva gräns, som numera söndrar anglosaxer från teutoner. 
Lägg härtill romanernas traditionella antipati, så visar sig 
den germanska stammen nu på det allvarligaste hotad i sitt 
hufvudland, på bägge sidor kringhvärfdt af fientliga element 
i krigarens uppsåt att döda. 

I en sådan situation är det, som Sverige har att besinna 
sitt öde och beställa om sitt hus. 

Det behöfves endast en blick på kartan för att se, att de 
kämpande hufvudmakterna äro, sedt i stort, att betrakta 
som grannar till oss. De två med stormaktshat laddade 
strömmarna stryka som kraftledningar hart när utmed Sveriges 
bägge sidor. Ett sådant förhållande måste hos hvarje 
ansvarskännande och fosterlandsälskande man nu föda bekymmer 
för rikets säkerhet. 

Nästa blick på kartan visar, att vårt allmänna läge är 
detsamma som Tysklands: i centrum. Omfattadt på ena 
sidan af Ryssland och på andra sidan af Norge, som ur 
mer än en synpunkt numera är att betrakta som en vasall 
till England, stå vi i vårt mellanläge politiskt-geografiskt 
under ett slags dubbeltryck från ententens sida. 

An vidare lär oss kartan, att den ojämförligt största delen 
af riket har Östersjön till bas. Den östra kustlinjen är vida 
längre än den västra, och där är också hufvudstaden placerad. 
Ehuru västkusten ger oss del äfven i Nordsjön, är 
vårt land således i första rummet att räkna som en Östersjömakt. 
Sveriges naturliga ansikte är vändt mot öster. 

Detta förhållande vinner sin fullkomliga bekräftelse, då vi 
slutligen observera att riket endast på Östersjösidan är landfast 
med kontinenten; i söder och sydväst har det hafvets 
gräns. Det kan icke nekas, att denna ställning innebär 
en allmän orientering österut, ehuru det nära grannskapet 
till Danmark och Tyskland i söder tillika med delaktigheten 
i Nordsjön hindra denna anordning att verka ensidigt. 

Men det viktigaste af alla de geografiska fakta, som från 
början bestämma vår politiska ställning i världen, är det, 
att vi till kontinental granne ha Ryssland. De andra stormakterna 
ligga bakom hafven, Östersjön och Nordsjön; med 
Ryssland stå vi i ett intimare sammanhang. Likasom Danmark 
med Tyskland, så är Sverige sammanväxt med Ryssland 
och kan icke komma ur det läget så länge Ryssland 
är Finlands herre. 

Redan denna gränsgemenskap, jämte grannens storlek och 
styrka, måste göra förhållandet till Ryssland till det dominerande 
i Sveriges yttre politik. Men härtill kommer ännu 
ett förhållande, mera oroväckande än något annat. Framställningen 
härofvan har lärt oss räkna med Rysslands sträfvan 
till öppet världshaf som en af de djupaste drifkrafterna 
i det stora rikets historia. Ett sådant haf, mera öppet och 
fritt än Medelhafvet utanför Konstantinopel, är Atlanten; 
det är för Ryssland det närmast belägna, sedan det fått 
Finland i sin hand; hvad som skiljer är norska Finnmarken 
och norra Sverige. Intet drag i Sveriges geografi är mera 
utmärkande och olycksbådande tillika än detta, att riket 
ligger i vägen för en stormakt som systematiskt sträfvar 
ut till hafvet och just på denna sida har sin närmaste utsikt 
därtill. Sverige skymmer Rysslands utsikt till Atlanten. 

Af denna geografiska grundritning följa tvenne politiska 
korollarier. Det ena kan uttryckas så : i tider af svensk 
kraftutveckling måste expansionen gä mot öster. Det andra 
lyder så : i tider af svensk kraftnedsättning kommer faran 
från 'öster. Om man nu med historiens hjälp kollationerar 
dessa resultat, skall det visa sig, att hela vår historia står 
som ett bevis på deras riktighet. De angifva rent af hufvudinnehållet 
i Sveriges utrikespolitiska utveckling genom 
tiderna. 

Två gånger har Sverige framträdt som en stormakt i 
världen. Den första, ännu hälft gömd i den tidiga medeltidens 
dunkel, framstår det som ett välde på Östersjöns bägge 
stränder långt ut i det nuvarande Ryssland; det var den 
tiden då svenskar koloniserade Ryssland och själfva drogo 
den vägen till Konstantinopel. Den andra är väl känd som 
Gustafvers och Karlars »Östersjövälde» på i6oo-talet; det 
var ett klart fattadt program, på hvilket våra segrande konungar 
med det ursprungliga målet i österväg slutligen kommo 
tillbaka söderifrån, så att nästan hela innanhafvet blef kringgärdadt 
af svenska besittningar. 

Det är två århundraden sedan detta svenska stormaktsvälde 
i historiens klara ljus började falla i spillror. Under 
det förra af dessa tvenne sekler gick upplösningen fram, 
steg för steg, i en enda, nästan sammanhängande process; 
och den makt, som trängde Sverige tillbaka från den ena 
ställningen efter den andra, var österns nya stormakt, Ryssland. 

Det var icke första gången Sverige och Ryssland stött 
samman i gränsanspråk. Redan på 1500-talet anmälde sig 
Ryssland som pretendent till norra Skandinavien, dess anspråk 
gingo då ut till Malangerfjorden — ej långt från 
nuvarande Narvik — och anspråken bevaras ännu i dag 
genom inlägget »arfvinge till Norge» i tsarens rika titulatur. 
Från Poltava 1709 till Fredrikshamn 1809 rycker Ryssland 
upp åt norr på det svenska stormaktsväldets ruiner. Det 
är samma bild, som ofvan anmärkts för förhållandet mellan 
Ryssland och Turkiet: fyra krig på hundra år, betecknade 
af fredsluten 1721, 1743, 1790 och 1809. Det skapade 
ock en tidig intressegemenskap mellan Sverige och 
Turkiet. Pendeln svänger således äfven här fram och åter, 
i ungefär samma tempo; till ojäfvigt bevis att den ryska 
expansionsenergien i Europa icke riktar sig bara mot Konstantinopel 
och Medelhafvet. 

Resultatet af seklets historia är den kartbild som upprättades 
i Fredrikshamn 1809: Finland ur Sveriges händer, 
därtill en bit af det egentliga Sverige (af dåvarande Västerbotten) 
in till Torneälf och till yttermera visso staden Torneå 
på älfvens västra sida i rysk ägo, så att Ryssland redan 
har fast fot på den svenska stranden. Från Åland kan 
det dessutom stänga Bottniska viken och hota vår hufvudstad. 
Men icke nog härmed, gränsen i norr drogs utmed 
älfvarna så långt, att endast 3^2 niil återstå till närmaste 
atlantiska fjord; härigenom är den norska Finnmarken nästan 
afskuren, som en lös »kalott» på Norges hufvud, och 
det ryska området bildar ett tydligt »pekfinger» — mot 
Atlanten. 

Så drager man icke en gräns, om man tillärnar den varaktighet. 
Själfva valet af en flod till gräns visar detta; ty 
floder, särskildt i dessa trakter, äro inga skiljare mellan 
folken, utan tvärtom enare och band. Gränsregleringen 1809 
pekar alltså tydligt på en fortsättning, mot hafvet. Ännu 
två gånger rörde sig också pendeln i denna riktning: 1826, 
då Norge fick släppa till ett stycke vid Varangerfjord, och 
1850, då Ryssland tog lapparnas flyttningar mellan fjällen 
och kusten till förevändning för nya tvister och underhandlingar. 
Förhållandena nere vid Konstantinopel verkade emellertid 
den gången som en afledare, i det de syntes öppna 
ett tillfälle till större vinning för den ryska statsmakten. 
Under den brytning mellan »västmakterna» Frankrike-England 
och Ryssland, som häraf blef följden, erhöll Sverige 
genom » novembertraktaten & 1855 de förstnämndas borgen 
för sin ställning häruppe, och vid freden i Paris året därpå 
fick det en lättnad i sitt läge, försåvidt Ryssland fick sig 
pålagdt servitutet att icke befästa Åland. Därmed inträdde 
ändtligen lugn på denna front för ett fullt halfsekel. 

Till känslan af lugn bidrog för Sveriges räkning framför 
allt den relativt själfständiga ställning, som Finland under 
nästan hela århundradet fick behålla, på grundval af tsarens 
löfte vid hyllningen i Borgå i8og. Alla kommande tsarer 
upprepade denna försäkran, och Alexander II satte t. o. m. 
den finska landtdagen i regelbunden verksamhet genom landtdagsordningen 
1869, så att landet förde en mycket konstitutionell 
tillvaro under Rysslands mera formella än reella 
förmynderskap. Finland var en stat för sig med full själfstyrelse. 
För Sveriges del ägnade sig detta att i hög grad 
förmildra trycket från den store grannen i öster; det kändes 
icke direkt, det var som om Rysslands verkliga gräns stannade 
på Finlands andra sida i Systerbäck, Finland tycktes 
tjänstgöra som en buffert mellan Sverige och Ryssland. 
Detta var också den stora försvarsljumhetens tider i vårt 
land, då både här och flotta försummades på ett sätt som 
endast kan förklaras genom känslan af fullständig trygghet 
utåt. 

Ur denna idyll väcktes vi på 1 800-talets sista år, genom 
det första dråpslaget mot Finlands fria författning. Det 
väckte en del oro i vårt land, dock icke mera än att de 
flesta af oss slumrade in igen, så snart Ryssland under revolutionens 
inre svårigheter tog bort sin hårda hand 1905. 
De få, som höUo ögonen öppna, sade sig emellertid att faran 
nu måste vara större än förut på vår kant, sedan Ryssland 
blifvit tillbakaslaget af Japan vid sitt försök att nå 
hafvet längst i öster. Deras bekymmer växte, då Ryssland 
strax därpå, genom förbundet med England, drog sig tillbaka 
äfven från hafvet i söder. Nu stod ju endast Medelhafvet 
och Atlanten åter; det låg alltför nära till hands att 
befara nya framstötar där. Och hvad Atlanten beträffar, så 
bortföll samtidigt den garanti vi hittills haft, och som gifvetvis 
bidragit att vända Rysslands ansikte till Asien efter Berlinerkongressen; 
år 1907 upphäfdes uttryckligen novembertraktaten, 
sedan både Frankrike och England gått öfver till 
Rysslands sida. De »integritets-» och » Östersjö »-aftal, som 
kommit i stället, äro allt för uppenbart endast diplomatiska 
gester utan allvarlig mening. 

De varnande rösterna ha fått rätt till den grad, att hela vårt 
folk till sist börjat skymta faran. Visserligen ha vi icke ännu 
blifvit direkt anfallna; genom Tysklands och Österrikes ingripande 
har molnet dragit sig söderut och står där ännu. 
Men att Ryssland återupptagit sina planer mot Atlanten, 
därom vittnar något som är för mer än hycklande ord, nämligen 
handlingar. Och icke enstaka handlingar blott, utan 
ett klart genomtänkt program, som skulle vara alldeles oförnuftigt 
och ofattligt, därest det ej syftar åt att göra Finland 
till en strategisk bas för vidare uppmarsch öfver norra Skandinavien 
mot Atlanten. 

Programmet har icke mindre än tre sidor, som komplettera 
och inbördes styrka hvarandra. Den första är den 
statsrättsliga ^ som kan anses ha nått sitt mål genom »rikslagstiftningen» 
1910 och »likställighetslagen» 1912; hvad 
som återstår, innehålles i den proklamation som Ryssland 
för ett par månader sedan, under brinnande världskrig, utfärdade 
angående Finlands angelägenheter. Allt detta betyder 
kort och godt, att med Finlands hundraåriga själfständighet 
är det alldeles förbi, det är nedbrutet till ett ryskt 
guvernement, det har alldeles förlorat sin karaktär af buffert 
mellan Ryssland och Sverige, Rysslands gräns står kall och 
skarp vid Torneå och Karungi. I denna kufvade landsända 
utan egen motståndskraft har Ryssland nu utvecklat den 
andra sidan af sitt program, den kommunikatoriska; genom 
järnvägsbron öfver Neva har man sammanknutit de finska 
och ryska järnvägsnäten, och från denna rot utbreder sig 
strålformigt det finska järnbanesystemet som utsträckta 
fingrar i riktning mot Bottniska viken och norra Skandinavien. 
Alla dessa planer äro ännu icke färdiga, men meningen 
är icke dunkel; till yttermera visso har ryske krigsministern 
öppet motiverat systemet ur strategiska synpunkter. 
Härifrån är således ett kort steg till den rent militära sidan 
af samma program: det finska folkets egen afväpning, uppförande 
af stora nya kasernbyggnader för rysk militär här och 
där i landet, fästningsanläggningar i Alandstrakten, det 
finska lotsverkets förryskning. 

Ryssarna själfva kunna ju icke alldeles förneka hela svärmen 
af fakta som sålunda samla sig på vårt Bottniska hafs 
andra strand. De kunna icke heller förneka att det hela 
har militära syften. Men de förklara det som rent defensiva 
åtgärder, mot Tyskland, mot faran af en finsk revolution, ja 
t. o. m. mot risken af ett svenskt anfallskrig. Det återstår 
emellertid ännu en sak oförklarad, och det är det intensiva 
spioneriet af ryska agenter i Sverige, som spårats ända uppe i 
ryska legationen i Stockholm. Är det af farhågor för Tyskland 
eller finnarna, som man spionerar ut Sveriges rike? När »sågfilarna» 
först började draga genom riket, då skrattade man 
åt dem af oss som misstänkte dessa figurer för sådana otjänster 
mot riket; detta var ju att se spöken på ljusa dagen! 
Nu skratta vi icke längre. Nu veta vi, att våra vägar, broöfvergångar, 
kabelfästen, furageringsmöjligheter äro kända af 
Ryssland, att hela vårt rike är »inrutadt som ett slaktdjur» 
af dess kunskapare, att anfallsplaner mot oss ligga i alla 
detaljer färdiga i den ryska generalstabens gömmor. Vi erinra 
oss kanske också, att det var ett annat land där Ryss- 
land på allra senaste tiden koncentrerat detta slags uppmärksamhet, 
nämligen det österrikiska Galizien — som nu genom 
kriget är — eller varit — i dess våld. 

Sådant är läget på Sveriges östra front i närvarande stund. 
Sågfilarna med vederlikar äro försvunna från vår jord nu, och 
lismande tungor på ryska sidan tala om vänskapliga afsikter, 
medan den tsariska regeringen bluffar med nya järnvägsplaner, 
som skulle visa allvaret i afsikten att stanna vid egna vatten 
(Katarinahamnen) och icke hota andras. Man vill också 
inbilla oss, att Ryssland nu är i färd att vinna seklernas 
mål i Konstantinopel, hvarefter det intet mera behöfver; liksom 
om Dardanellerna — äfven om de nu kunde tagas — 
skulle kunna helt ersätta det stora, öppna, fria Atlantiska 
hafvet. Sålunda sysslar man åter med det tacksamma geschäftet 
att binda bindlar för svenska ögon. Skall det lyckas 
äfven denna gång? Ha vi icke sett nog? Ve oss, om 
vi nu blunda och glömma! 

Geografiska förutsättningar och historisk erfarenhet ha 
lärt oss svenskar, att vi icke ha mera än en ömtålig sida, 
nämligen den i öster, och icke mera än en yttre vedersakare 
som vill oss till lifs, nämligen Ryssland. Här må nu 
tilläggas: mellan oss och honom går gennanernas klyfta mot 
lägre raser. Vi äro delaktiga i germanernas stam, vi ha 
fatt en lott i mänsklighetens högsta kultur. Är det öfverhufvud 
någon mening med Sverige i statssystemet, så är 
det den, att vi skola stå vakt kring denna stam och denna 
kultur på den hotade fronten i nordost. Ur högre synpunkt 
finnes här intet val. Vi äga icke rätt att ge vika för den 
framryckande half kulturen, äfven om modlösheten skulle vilja 
hviska till oss att detta är enda utvägen. Vi få icke och 
vi vilja icke gå efter på den väg, där Finland nödgats gå före. 

Därför är hvarje kompromiss med Ryssland på förhand 
utesluten ur vårt problem, sedan stormen en gång blåst upp 
mellan öster och väster. Vi måste stå på den sida som är 
e7not Ryssland: för vår egen skull, för Europas skull och 
för hela mänsklighetens skull. 

Denna allmänna kulturståndpunkt, född i gemensamt germanskt blod, 
hänvisar oss från första början till centralmakternas sida, 
såsom också vårt allmänna läge ger vid handen. 
Men härtill komma alldeles särskilda omständigheter, som 
binda vårt öde vid Tysklands. Tyskland är strandägare 
vid Östersjön som vi, och Tyskland är sammanväxt med 
Ryssland som vi. Tyskland står alltså under samma tryck 
från öster som vi, och Tyskland är lika intresseradt af Östersjöns 
frihet som vi — äfven om det i sitt läge ännu mer än 
vi måste ha äfven andra intressen. Tyskland måste alltså 
för sin egen skull vara intresseradt i vårt öde; ty ett på 
Östersjöns bägge stränder härskande Ryssland skulle hota 
Tyskland på en ny front och bringa det i en rent olidlig 
ställning. Icke bara blodsband utan rent själfviska intressen 
ha således mellan Sverige och Tyskland skapat grundvalarna 
för ett naturligt bundsförvantskap i den stora krisen; 
och då denna grund ligger fast, så kan det endast vara en 
ytterligare styrka för detta förhållande, att de bägge folken 
ha stora minnen gemensamma från Gustaf Adolfs strid i 
Tyskland för den tidens högsta andliga värden. 

Inga sådana minnen förena Sverige med västmakterna, 
Frankrike och England, liksom dessa icke heller på någon 
punkt ens i sina kolonialvälden dela Sveriges och Tysklands 
gemensamma lott att vara med det nuvarande europeiska 
Ryssland landfast förbundna. För dem kan Sveriges 
öde alltså aldrig vara en lifsfråga. Det är och blir en 
konjunkturfråga. Således sågo vi dem båda på vår sida i 
novembertraktaten, som borgesmän för vår integritet mot 
Ryssland; men i dagens kris se vi dem fullt och helt på 
Rysslands sida i stället. Vi hoppas på deras sympatier, 
men ha icke att räkna med deras egna intressen på vår sida. 

Ännu en omständighet att i detta sammanhang beakta är, 
att England och Ryssland sedan länge föra ett stort spel 
med hvarandra i Asien, där deras välden ryckt hvarandra 
nära. England har där sitt väldes kärna, Indien, och måste 
till hvarje pris bevara den. Spelet lades på hyllan 1907, och 
Persien fick därvid tjäna som bytesobjekt. Men friktionen 
är därmed endast tillfälligtvis och lokalt upphäfd. När som 
helst kan England anse sig behöfva lugna sin store motspelare 
och afleda hans uppmärksamhet genom kompensationer 
eller byten på andra håll. I dag Persien, i morgon Skandinavien! 
Tyskland, som icke har så stora intressen utanför 
sitt moderland, kan icke så lätt råka i dylika frestelser. 
Det skall behöfvas alldeles särskilda omständigheter, innan 
det skulle kunna och vilja gå in på ett sådant »pactum turpe». 

Det är ett förhållande i svensk historia, som sedan tvenne 
sekler upprepar sig. I tider af ytterlig fara för riket dyker 
England upp och erbjuder sin hjälp, och Sverige tror till sin 
ofärd på detsamma. Så var det 1719; resultatet blef att 
vi förlorade Östersjöprovinserna. Så var det för andra 
gången 1809; då förlorade vi Finland på kuppen. Nu har 
ett nytt sekel gått, åter är riket i fara, och åter finnas de, 
som se rikets rätta stöd i England. Vi motse en pröfning 
på lif och död; vi motse den själfva i svagare ställning än 
någonsin, ty genom Englands diplomatiska stöd lösgjordes 
Norge från unionen med oss 1905. För hvarje gång vi 
trott på England, ha vi alltså fått betala ett stycke af vårt 
rike till Ryssland. Nu stå England och Ryssland rent af tillsammans, 
som de aldrig gjort förr; men man vill ändå inbilla 
oss, att alla ryska planer på oss skola, när helst de framkomma, 
stranda på England. Ha vi ännu ingenting lärt? 
Skall historien skrifva, att år 1915 trodde svenskarna för 
tredje gången på England, och det kostade dem Norrland? 
Vi behöfva så mycket mindre upprepa gångna tiders misstag, 
som vi denna gång hafva hvad vi aldrig haft förut: en 
stark naturlig bundsförvant, som för sin egen skull vill vårt 
väl, så länge vi själfva ej svika. Öfver honom ha Ryssland 
och England kastat sig, icke till själfförsvar utan till anfall, 
med bestämdt uppsåt att strypa honom. Vi ha sett den förbittrade 
energien i detta uppsåt. Ännu långt starkare än någonsin 
förut ropar historien därför nu till hvarje svensk, som 
har öron till att höra, och som vill att hans land skall gå 
oskadt in i det nya jämnviktsläget efter kriget: 

Tua res agitur.

Sveriges utrikespolitik i världskrigets belysning
Rudolf Kjellén