Hästbenet
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Hästbenet.

1829 vintertiden gjorde några studenter från
Upsala en lustfärd på snöföret till den lilla staden
Enköping. Ankomna sent om aftonen Hill staden, intogo de
på den temligen skrala stadskällaren, och muntrade sig
kring den derstädes i en hast uppgjorda eldbrasan med
diverse roliga berättelser och punschglas, de förra lika
flytande som de sednare. Studenterne voro till antalet
4, 3 Stockholmare och 1 Norrlänning. Stockholmarne,
rörliga glada med adertonårig sorglöshet på sina
ansigten, tycktes gemensamt hafva föresatt sig att, hvad man
kallar »drifva» med Nörrlänningen, en storväxt, snål
enfaldig och trögsinnad yngling af 22 års ålder. Än
berättades, hur Upsala Domkyrka, som förut skulle
haft sin plats vid Svartbeckstulln, för några sekler
sedan, på hjuldon blifvit flyttad till dess nuvarande plats,
än hur den s. k. Trefaldighetskyrkan af Biskop Trolle,
som deruti haft sina dyrbarbeter förvarade, blifvit förd
från trakten af Gamla Upsala, då han flydde för Gustaf
Wasa, och att Biskopen, för att lätta sin flykt,
nödgades i Upsala qvarlemna den, hvilket skulle vara orsaken
till att Trefaldighetskyrkan äfven bär namnet
Bondkyrkan. Norrlänningen spärrade upp ögonen, och såg
i början ytterst förvånad ut, men, om han äfven sade
sig kunna medgifva flyttningen af den sednare kyrkan,
tviflade han likväl på den förra, dels derföre att våra
förfäder, hvilkas klokhet och smak han på det högsta
lofordade, omöjligt kunde hafva valt en så suwpig och
obeqväm plats som Svartbeckstulln för en sådan kyrka,
dels ansåg det rent af för omöjligt att få några hjuldon
nog starka till en dylik transport. Men då en af
Juvenalerna, som tog hans parti, försäkrade, att det
nödvändigt måste hafva skedt på släde, afsvalnade
någorlunda Norrlänningens motsägelse. Från dessa och
dylika högst sannfärdiga berättelser, som till den
enfaldige »Driftkukuns» stora förvåning immerfort hopade sig
på hvarandra, skred samtalet omsider till spökhistorier
och hvad som rörde den osynliga verlden och dess
företeelser och möjliga beröring med den synliga,
hvaribland konsten att göra sig osynlig blef hufvudthemat.
En af Stockholmarne, som verkligen tycktes vara
laddad med berättelser af alla slag, förtäljde då med en
mystisk blick omkring på sina kamrater, i det han
långsamt makade på bränderna i spiseln, huru man kunde
göra sig osynlig derigenom, alt man tog ett torkadt
hästben i munnen. Denna märkvärdiga upptäckt, ännu
ytterligare bekräftad af händelser, hvartill berättaren
varit åsyna vittne, gjorde en djup effekt på
Norrlänningens hela väsende. Han blef i en hast tankfull, deltog
ej mer i samtalet, så att kamraterne, som trodde att
»driften» gått för långt, gaf diskussionen en annan
riktning, och började tala om helt andra mera vanliga
ämnen, såsom tentamina, examina och dylikt, som
merendels ligger i studenters munnar. Sedan man derefter
ätit och druckit rätt tappert, hvaruti Norrlänningen var
de öfriga tre tillsammans fullkomligt vuxen — ty
Norrlänningar äta och dricka mer än vanliga menniskor — 
begaf man sig till sängs.

Följande morgonen omkring kl. ½ 10 vaknade
Stockholmarne och märkte att Norrlänningen redan klädt sig
och var utgången — ty Norrlänningar äro flitigare och
tidigare ur sängen än vanliga menniskor — hvilket ej
var dem oväntadt, och således icke heller kunde
förefalla dem något ovanligt. Men knappt hade de kastat
kläderna på sig och den s. k. »morgonqvistaren» i sig,
förrän dörren sakta öppnades, och in i rummet steg den
väntade kamraten. O ve! — En förfärlig eld strålade
i hans ögon, och i hans mun, ända till öronen
uppdragen, hvilade ett stort ben, omfattadt af de friskaste
Norrlandständer.

Färdiga att utbrista i gapskratt, hejdade sig likväl
kamraterne, som genast insågo sammanhanget med
benet och att den godtrogna Norrlänningen ansett mödan
värdt att redan försöka dess verkan. De tego derföre
helt visligen, låtsande som de ej märkte honom, för
att yttermera stärka honom i tron på hästbenets
förunderliga kraft och derjemte verificera hvad de sjelfve
uppgifvit. Sedan den förmente osynliga gått några hvarf
genom rummet och, under spatserandet, stoppat hos sig
ett och annat fragment af den framsatta frukosten,
begaf han sig ut igen, men återvände snart utan benet
med en besynnerlig hemlighetsfull blick i sina ögon.
Kamraterne disputerade som bäst om ett stycke
edamerost, som oförmodadt och på ett alldeles obegripligt
sätt, i sällskap med en större medvurst, försvunnit från
bordet. Norrlänningen, som naturligtvis icke varit inne
förrän nu, förebrådde kamraterne deras goda aptit, i
det han påstod dem hafva, under hans frånvaro, uppätit
de saknade godbitarna.

Sammanringningen, som kallade till
högmessogudstjensten, afbröt ordvexlingen, och innan fem minuter
voro förflutna, sutto de fyra studenterne i en af
kyrkbänkarna, uppmärksamt lyssnande till den gamle
predikanten, som i predikstolen arbetade väldeliga både med
tunga och händer. Predikanten hade börjat sitt: »Fader
vår» och kommit till de orden: »Vårt dagliga bröd gif
oss i dag», då han tverstadnade utan att kunna fortsätta,
stirrande åt bänken, hvaruti studenterne hade sin plats.
Stockholmarne vände sig åt sidan och varseblefvo det
förfärliga hästbenet i kamratens mun. Inseende, att
det var detta osynlighetstillstånd, som blifvit alltför
synligt i predikantens ögon, ämnade de på något sätt
lösa trolleriet, men förekomms lika hastigt af den
osynlige, som helt alfvarsamt stoppade ner benet i fickan.
Presten, som alldeles kommit af sig, började på nytt
igen sin bön, och hade knappt sagt Amen, förrän
studenterne helt visligen makade sig ur kyrkan.

Om aftonen var det en s. k. sexa på värdshuset.
Flere Officerare af Uplands Regemente voro af
studenterne dertill inviterade. Glädjen stod högt i tak,
åtminstone så högt som ångorna från punschbålen.
Slutligen arrangerade sällskapet ett killebord, hvaromkring
alla snart slöto sig. Det dröjde ej länge, förrän den
oefterrättlige Norrlänningen ånyo infann sig med sitt
hästben. Alla voro förberedda derpå, så att man ej
glömde hvad parti man borde taga. Den osynlige,
sedan han länge promenerat omkring rummet, begaf sig
omsider under spelbordet och började nypa de spelande
i benen. — »Hvad nyps du efter?» ropade den ena till
den andra af de medspelande, under det han började
utdela några sparkar inunder bordet, hvilka genast från
alla sidor besvarades. Den arma Norrlänningen, som,
ehuru osynlig, var medelpunkten för alla dessa knuffar,
bar dem länge tåligt, förmodligen i medvetandet af sin
öfvernaturlighet. Men när de ej tycktes upphöra, kröp
han fram från sitt gömställe och presenterade en högst
jemmerlig gestalt, sönderrifven och nerfläckad ända
från topp till tå.

Men troget hvilade hästbenet på sin plats, och
tycktes gifva en underbar ersättning för alla motgångar.
Nu började den osynlige försöka sin lycka vid
spelbordet derigenom att han dels lade korten i oordning, dels
som oftast knep till sig en af de utliggande
bankosedlarna. Allmän villervalla bland de spelande. — Men
när en af de spelandes peruker oförmärkt lyftes från
sin plats, började hela sällskapet skälfva af förvåning.

»En hund måtte vara begrafven härunder», ropade en.

»Eller en osynlig ande drifva sitt ofog», inföll en
annan.

»Regla dörren, och låtom oss besvärja anden», röto
några officerare, dragande sina värjor.

Ett öfverlägset småleende lägrade sig öfver andens
ansigte. En af kamraterne tog upp en snusdosa och
bjöd omkring. Andens finger stack i dosan och tog
äfven sig en pris. Men o ve! snuset var uppblandadt
med peppar, och den arme osynlige började nysa. För
att ej tappa benet ur munnen, höll han deruti med
båda händerna, nysande af alla krafter, ett osynligt, men
träffande föremål för de kringståendes spått och spe, i
dessa ords vidsträcktaste betydelse.

Steklukten från qvällsbordet kallade sällskapet till
andra göromål. Anden, som tycktes dela den raska
aptiten, smög sig åt dörren, förmodligen för att taga
sin kroppsliga och till en aftonmåltid mer tjenliga
gestalt. Dörren var igenlåst och nyckeln uttagen.
Anden såg förtviflad ut, och nalkades bordet.
Länge motstod han med verkligt hjeltemod den farliga
frestelsen, men när den s. k. »halfvan» började
försvinna, försvann äfven Norrlänningens tålamod. Han
ibällde åt sig ett dricksglas brännvin och förde det till
munnen, vridande med den andra handen hästbenet allt
mer och mer åt sidan. Det spirituösa nalkades sin
namnes gom; men hästbenet föll ur munnen och
brännvinet i galig strupe.

»Är det du, broder!» ropade alla; upprusande från
bordet.

Nu visiterades f. d. andens fickor, och den synlige
måste återlemna allt hvad den osynlige tillgripit.
Derefter framsläpades han till bordet, hvarpå punschbålen
stod och döptes högtidligen till Universitetets
»Erkekuku.» Norrlänningen, som underrättades att allt varit
»drift», blef svårliga förtörnad, reste genast sin väg
från staden och kunde aldrig förlåta sina kamrater,
detta skämt.

Norrlänningen blef sedan både Filosofie Magister och
Prest, och dog, såsom läsare och nykterhetspredikant,
i sin hembygd.

Freja
August Blanche