Boken om vårt land/Kapitel 163
Varför lämnade Finland sin starka port utan hjälp i 
dess yttersta nöd? Folkets håg var icke sådan; det grep 
till vapen i långt avlägsna bygder; över hela landet ljöd 
ett rop: »Till Viborg, till Viborg!» Men konungen hade hit 
sänt en oduglig fältherre vid namn Lybecker. Denne 
föraktade bönderna, tröttade ut sina krigare och förstod 
icke att anföra ett folk, som ingenting hellre ville än 
försvara sitt fädernesland. Allt gick illa. Och dock hade det 
finska folket nu i hundrade år lärt sig konsten att segra. 
Var man var krigare, var kvinna berättade hjältesagor 
för sina barn. Men landets mest stridbara ungdom blödde 
den tiden i Ingermanland, Estland, Iyivland, Polen, 
Tyskland och Ryssland, — överallt, utom där dess arm skulle 
behövts bäst, uti eget land. Konungen befallde, folket 
lydde, ofärden kom, och nu fick detta tappra folk ånyo 
lära sin gamla konst att lida.

Viborgs fall kändes i alla hjärtan, som när en stormil 
bortrycker stugans dörr. Medan sinnena tyngdes av sorg, 
kom pesten i landet. På hösten år 1710 fördes den in med 
fartyg från Estland till Helsingfors och spridde sig ända 
till Uleåborg. Luften var lugn, töcknig och osund, solen 
dolde sitt sken, vattnen betäcktes med grönt slem. 
Människorna insjuknade hasti J *• * * J 

invånare 2,000, i Helsingfors 1,185, 1 Borgå 652. I 
Uleå-borgs län utdogo hela byar. Många flydde till 
skärgårdarna och kvarblevo där till sena vintern. När solen åter 
sken om julmorgonen, tändes ett nytt hopp i de 
bedrövades hjärtan. Därefter avtog pesten och upphörde 
alldeles följande vår. 

Då stod åter kriget för dörren. Det hårt prövade 
folket grep igen till vapen, de skingrade regementena 
uppsattes ånyo. Lybecker avskedades; i hans ställe kom den 
gamla, ärliga Nieroth, som förgäves sökte taga Viborg 
tillbaka. Han dog snart, och konungen gav åter befälet 
åt Lybecker. Två år förgingo under fruktlösa marscher, 
ärelös flykt; och de unga soldaterna gräto av harm, när 
de ej fingo strida. Högt i norden fördes »vadmalskriget» 
emellan bönderna på båda sidorna om gränsen; då blev 
Kaj ana stad plundrad. Ryssarna kommo tillbaka år 1713. 
De togo Helsingfors, de togo Borgå, snart även Åbo, och 
Lybecker ville ej slåss. Men nu vågade rikets råd i 
Stockholm trotsa konungens viija och avsatte Lybecker. Den 
tappre karolinen Karl Atynfelt fick befälet i Finland. 

Det var då redan för sent. Hela södra Finland låg i 
fiendehand, skaror av flyktingar seglade över till Sverge, 
Åbo akademi blev alldeles övergiven. Med 6,000 man stod 
Armfelt i Pälkäne. Där rodde ryssarna på stockflottar 
över Mallasvesi och tvungo efter en skarp strid den finska 
hären att tåga mot norr. På Napu bys åkrar i Storkyro 
stannade Armfelt för att invänta ryssarna. Han hade då 
4,300 soldater och 1,500 beväpnade bönder. Mot honom 
ryckte Rysslands bäste fältherre, furst Galitzin, med 12,000 
man, och den 19 februari 1714 stod slaget vid Storkyro. 

Finska hären hade tre dagar stått uppställd i snö och 
köld på båda sidorna om den frusna Kyro älv. .Kl. 11 på månget hus blev ingen
förmiddagen tågade ryssarna fram längs isen och angrepo 
finnarna på den högra flodstranden, medan yrande snö 
och rök från den brinnande byn drev mot dessas ansikte. 
Två gånger avslogs anfallet, fiendens leder sprängdes, 
finnarna togo sex kanonet. Segern syntes vunnen, när 
general De la Barre med sitt finska rytteri oförmodat tog 
till flykten, så att endast Åbo läns ryttare stannade kvar. 
Nu ordnades åter ryssarnas leder, det finska fotfolket blev 
på alla sidor kringränt och överfallet; segern förvandlades 
till ett blodigt nederlag. Bönderna råkade i oordning och 
blevo nedhuggna; soldaterna slöto sig tillsamman i 
fyrkant och försvarade sig in i döden. De flesta officerarna 
och 2,500 man stupade, en underofficer kommenderade 
återstoden av tre regementen. Armfelt själv stred bland 
de sista och slog sig igenom till Laihela skog. Furst 
Ga-litzin hade förlorat 3,000 man, och dock var han nog ädel 
att yttra sig med aktning om finnarnas tapperhet. Äran 
var räddad, men landet förlorat. 

Följande vår var Kyro älv så uppfylld av döda, att 
dess vatten länge var odrickbart. Vår tids bördiga 
åkerfält invid älvens stränder gömma de slagnas multnade 
ben. 

Boken om vårt land