Menlösa barns dag
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Menlösa barns dag.

Almanackan upplyser oss, att vi i dag hafva
menlösa barns dag — Menlösa barn — hvilken verld af
innerlighet, hjertlighet och oskuld famna ej dessa ord!
Hur lifligt återkalla de ej den glada gryningen af våra
första lefnadsdagar. Det är som om vid dessa 0rd
iskölden i våra hjertan upptinade, och de nattliga
dimmorna, som omhölja själen, genombrötos  af vårsolens
purpurrodnad — — menlösa barn — — och likväl — jag
må deklamera dessa ord så ömt och hjertligt jag än
förmår, hvila med tanken vid dem så häntyckt som
möjligt, så förefaller det mig, detta oaktadt, son på ytan
deraf helt andra figurer än barndomens nöjen hade sin
verldsteater, som oskuldens fridsälla glädje allt mer och
mer försvunne i filekrommens vämjeliga leende; det
är, med ett ord, som droges jag oförmärkt från den
åttaåriga barndomen till den åttioåriga. Men hvarföre
skulle jag ej nu som förr känna mitt hjerta rördt, när
jag talar om menlösa barn? Hvarföre le alla menniskor
deråt, och hyarföre ler jag sjelf? — O! tidens giftiga
tand biter in 1 själens innersta och ömtåligaste väsende
och rånar utan skonsamhet i dess helgedom. Det finnes
ej något så rent derinne, som den ej söker sarga till
döds, eller betäcka med arlequinsmasken. Benämningen
menlösa barn har således förlorat sin sköna
urbetydelse och ifrån lambets oskuld gått i fårets
enfaldighet. — Ett menlöst barn, i dess förra betydelse, var en
liten en med ljusgult hår i yfviga lockar, med kinder af
morgonrodna'ns purpur och ögon af himlens emalj,
seende i hvarje mensklig varelse omkring sig en broder
eller syster, och i hvarje stjerna på himlahvalfvet det
Eviga Majestätets nådigt vakande öga, och när det,
omhägtnadt af ömhetens vård, slumrar in, återspegla
dess drömmar så outsägligt skönt det förlorade
Eden. — Ett menlöst barn, i dess moderna betydelse,
är en stor en, till växten nemligen, med ljusrakad
hjessa i yfvig peruk, med kinder af hermelinen på det
jordiska Majestätets purpurmantel och ögon som tappat
sin emalj i silfverkrachanen och guldstjernan, seende i
hvarje mensklig like icke sin like, ingen annan
himmel än furstehimmeln, inga stjernor öfver, men väl
under sitt hufvud, och när det, omhägnadt af
sidenbodarnes mångskiftande produkter, slumrar in med hakan
hvilande mot krachanen, störes det ej af annat än
följderna af en festlig måltid och en svag matsmältning.
Vi hafva framställt dessa båda taflor icke för att
åstadkomma några gemena insinuationer, utan för alt visa
hur olika man betraktat och betraktar menlöshetena
tillstånd. Det gamla året skall snart, i likhet med de
föregående, förflyttas i det förflutnas svarta kammare och
då det ej äger någon ljusnande sida nog kraftig att ur
detta mörker kunna utveckla sig för efterverlden, har
det deremot efterlemnat en och annan menlöshetens
blomma, hvars blad det torde löna mödan uppfriska
med minnets ögonvatten, innan man helt och hållet
öfverlemnar henne åt glömskans flod.

I det stora barnhuset, hvars tak är Carlvagnen och
hvars fuktiga väggar äro Östersjön, Kattegatt och
Norrska fjellryggen, hafva under innevarande: snart
förflutna år de menlösa barnens antal varit betydligt större
än vanligt. Innan vi börja mönstringen af de
oskyldiga varelserna, torde vi böra förklara, att den menlösa
smittan, lik choleran förfärlig i åminnelse, lika litet
skonat dem, som rågetsmessigt hoppat på samhällets
höjder; som de fårullige, hvilka betat i dalen, och att
således menlösheten ej alltid behöfver vara af
frälsenatur, d. v. s. stjernbeströdd eller betitlad. Knappt
hade detta år, som vi kalla för 1838, et nytt tidens
bihang, krypit ur lindan, förrän Dagligt Allehanda med
sitt bihang kröp fram för att på sitt menlösa ärliga kors
hänga Aftonbladet, i den afsigten att, som det sker i
ärlig pantlek, sjelf kunna »hänga» efter Publikens
favörer; men det arma simpelkortsstrecket brast, och
Dagligt Allehanda, som fann att publiken ej ville
nappa på den lidande daggmasken, satte, i likhet
med Aftonbladet, spyflugan på kroken och blef ifrån
den betan sjelf ett bihang till sin fordna
antagonist på det publicistiska fiskvattnet. — Efter en kort
tids förlopp, under hvilken idel små menlösheter lika
hastigt bragtes till och från verlden, började de
menlösa methodisterne och det menlösa Stockholms Stads
Consistorium gå löst på hvarandra, hvaraf följden blef
en erke-dumhet å Consistorii sida, som gaf den stora
vingårdsgumman Minerva ett godt benigt stycke att
gnaga på, under det att de öfrige af det Publicistiska
sällskapet oförmodadt: blefve både mål- och menlöse;
ty alldenstund man fattat för princip att taga Consistorii
Chef under sina vingars skugga, ansåg man
menlösheten böra iakttagas, mär det blott gällde något så
obetydligt som en reform i kyrkan och mågot så likgilligt
som samvetsfriheten.

Men något större bevis på menlöshetens allsmäktiga
välde i våra dagar har ingen förmått till den grad
åstadkomma som Hr Hartmansdorff. Sedan han en kort tid
genom de täta och släta indragningarna gjort den s. k.
liberala pressen i nationens ögon så menlös och
oskyldig som möjligt; satte han tvenne jätteverk i gång:
Det ena bestod i att göra Crusenstolpe till det
menlösaste barn i Skandidaviens två förenade riken.
Visserligen kostade detta företag icke allenast medborgerligt
blod, utan äfven det medborgerliga förtroendet till
vederbörande; men det lyckades nästan för mycket väl. Det
andra gick ut på att göra sjelfva hin onde menlös
genom det beryktade, Kråkvinkelsmålet, och fan vet hur
det kom till att han deruti skulle misslyckas. Han har
emellertid genom dessa jätteverk visat, att han är lika
menlös i Staten, som i Kyrkan.

Under de kritiska dagarne, då de blåögda
menlösheterna till häst visade att de äfven kunde gå slipadt
tillväga, var Minerva den menlösaste af alla. Hon
lofvade visserligen att icke blifva det, utan skulle
längre fram visa sig på styfva linan, men i allt bvad hon
sedan den tiden företagit sig, har hennes medfödda
menlösket allt mer och mer utvecklat sig; och hur kan
det annorlunda vara? Gumman har dragit sig från
verlden och har nu mera sin egen hushållning. Ej
under då om hvad hon bjuder Publiken på smakar af
skåpmaten. En och annan gång, när frågan gäller
»farbror Mårten», med hvilken hon alltid har en gås
oplockad, söker hon visserligen få Publiken att draga
på munnen; men allt går så innerligt trögt — de ofta
begagnade »tofflorna» äro söndernötta och de ryktbara
»st florna» utblankade. Det synes tydligt, att den mörka
utsigten från Riksmarskalksflygeln aftecknat sig i den
goda fruns spalter.

När den nya förändringen i Judreglemoniet vidtogs,
blefvo Aftonbladet och Dagligt Allehanda i en hast
ovanligt menlösa. Dagligt Allehanda, som märkte att
ett sådant menlöst förfarande mot slutet af året icke
hade sig så fördelaktigt och dessutom förnam att »resan
på Continenten» gick något trögkörd i Bokhandeln,
utvecklade hela sitt hjeltemod mot en Bokhandlare; och
Aftonbladet framkom i sin menlöshet med en artikel om
framtiden och dess förhoppningar, en artikel, som det
likväl varit nog hjeltemodigt att oj vilja försvara.

Att Statstidningen nu som förr har mycket godt
i sina spalter och Stockholmsbladet derewot mycket
ondt både i och efter sina spalter är ej nödigt söka visa.

Freja har nu, som Läsaren finner, i möjligaste
korthet sökt utveckla menlöshetens framfart här i
landet, och slutar sin afhandling med den fromma önskan,
att den tid snart måtte komma, då menlösa barns dag
ej mätte stå att finna på annat ställe än i Almanackan.

Freja
August Blanche