Boken om vårt land/Kapitel 172
Frihetstidens konungar hade äran utan makt; men 
folkets inrotade vördnad gav dem ett större inflytande, 
än lagen tillämnat dem. Fredrik I var i sin ungdom en 
hjälte och i sin ålderdom en skicklig jägare. Sedan han 
förgäves sökt vinna en större makt, brydde han sig föga 
om rikets styrelse, skötte sina nöjen och vårdslösade sin 
gemål, drottning Ulrika Eleonora, som givit honom hans 
krona. När han dog år 1751, blev den år 1743 valda 
tronföljaren, Adolf Fredrik av Holstein-Gottorp, konung i 
Sverge. Han var en rättskaffens man, som menade väl med 
sitt rike, men lika godlynt och svag, som hans drottning, 
Lovisa Ulrika av Preussen, var snillrik, häftig och 
härsklysten. Hon traktade efter en utvidgad konungamakt, 
låg beständigt i delo med rikets råd, led bittra 
förödmjukelser och måste av ständerna mottaga sina barns lärare. 
När konungen vägrade att underskriva rådets beslut, 
trycktes hans namn med en stämpel därunder. 

År 1752 gjorde konung Adolf Fredrik en resa genom 
Finland, där ingen svensk konung varit efter den store 
Gustav Adolfs tid. Mången i Sverge tyckte detta vara en 
förunderlig hjältebragd, liksom hade konungen vågat 
sitt liv bland vildar och hedningar. Den goda vänliga 
konungen blev mycket firad och beskådad, där han for 
fram; ja, en minnesvård restes, där han åt frukost i 
gröngräset. Han gav ock staden Lovisa namn efter 
drottningen, åhörde tålmodigt långa tal, som han icke förstod, och 
reste så välbehållen till Sverge igen. 

När Adolf Fredrik dog år 1771, blev hans äldste son 
Gustav, som då var på utrikesresor, den förste inf ödde 
konung i Sverge alltsedan Karl XII. Hos denne unge 
prins funnos alla de egenskaper förenade, vilka intaga
människors hjärtan: klokhet, kvickhet, livlighet, 
vältalighet, ett värdigt, vänligt och älskvärt umgängessätt . 
Han var uppfostrad i den tidens finaste franska bildning 
och hade förtjust Europas hov, innan han kom att 
förtjusa Sverge och Finland. Under denna glänsande yta 
fanns likväl ingen fast kärna, ty där fanns ingen fast tro. 
Mild och högsint var han mot alla, hade höga tankar om 
en konungs plikter och ville hellre dö än uppoffra rikets 
äta och självständighet. 

Denna konungs regering 
begynte som ett solsken 
efter en regnskur. Han tillät 
även de ringaste och 
fattigaste att frambära till 
honom sina klagomål, och han 
blev lika älskad av folket, 
som han var fruktad och 
misstrodd av de rådande 
herrarna. 

Frihetstiden var icke 
mera densamma, som när 
Horn styrde riket. Ingen lag 
kan göra den fri, som icke 
bär frihetens grundinomsig, 
och frihetens första villkor är att kunna försaka sig själv 
på det att alla må vara fria. Detta kunde icke de hattar 
eller de mössor, som nu styrde riket. De förföljde sina 
motståndare och tänkte mera på sitt partis framgång eller 
därpå, huru de skulle behålla makten, än på rikets fördel. 
Ja, de togo skamliga mutor av utländska makter för att 
kunna köpa sig anhängare vid riksdagarna, och den, som 
kunde betala mest, blev den rådande. De utländska 
sändebuden strödde icke heller sitt guld för intet. De 
blandade sig i rikets styrelse; de ville, att riksdagen skulle gå 
deras ärenden. Och så fanns där varken frihet eller 
självständighet mer; ja, Sverges rike var så föraktat, att tre av 
dess grannar, Preussen, Danmark och Ryssland, rådslogo 
sinsemellan, om de strax borde göra slut på ett så uselt rike 
eller till en början fråntaga det de landskap, som var och 
en fann bekvämast för sig.

Allt detta gjorde, att mången redan var trött på 
frihetstidens folkstyrelse. Av detta missnöje begagnade 
sig konungen år 1772, när alla voro utledsna vid en lång 
och trätosam riksdag, som ingenting uträttade. Han 
måste därvid bruka mycken förställning. Hans första 
plan var att kalla de missnöjda finnarna till sin hjälp. 
De finska trupperna förlitade sig på konungen, svuro 
honom en särskild trohetsed och fördes över till Sverge. 
Men när de kommo dit, var allt redan gjort. En del svenska 
trupper i Skåne hade upprest sig emot ständernas 
styrelse; konungen hade blivit tvungen att påskynda sin 
revolution (statsvälvning). Den 19 augusti hade han ridit 
ut i Stockholm, fått många på sin sida, förklarat för dem 
sin avsikt att rädda riket och tagit av dem en ny trohetsed. 
Därpå hade han låtit tillstänga Stockholms portar, 
inspärrat riksrådet och framlagt för de församlade 
ständerna en ny regeringsform eller grundlag för rikets 
styrelse. Och denna grundlag hade ständerna gillat och 
stadfäst den 21 augusti år 1772, medan kanonerna stodo 
laddade ute på torget. 

På detta sätt omstörtades frihetstidens 
statsförfattning. En så stor olycka som den, att gällande lag 
kull-häves med våld, kan endast rättfärdigas av ett stort 
nödtvång. Konung Gustav var övertygad om att riket 
endast därigenom kunde räddas från inre förfall och 
utländskt förtryck, ja, från allmän undergång. Så mycket 
är visst att riket återvann sin självständighet, att 
partierna skingrades, att största delen av folket tackade 
konungen, och att där fanns mera verklig frihet i början 
av konung Gustavs regering än under frihetstiden. Men 
fastän denna statsvälvning icke kostat en droppe blod, 
fastän konungen sedan var mild och försonlig mot alla, 
ådrog han sig ett dödligt hat av dem, som dittills hade 
styrt riket i frihetens namn. 

Nu följde en rad av lugna, lyckliga år. Konungen 
besökte flere gånger Finland och visade sig mån om dess 
välfärd. År 1775 lät han instifta Vasa hovrätt. Städerna 
Kuopio, Heinola, Tammerfors och Kaskö grundlädes 
Ta-vastehus flyttades, storskiftet verkställdes, 
penningväsendet ordnades, pinbänken avskaffades vid förhör i brott-
mål, och främmande trosbekännare fingo hålla sin 
gudstjänst i riket. Under konungens beskydd uppstodo i 
Sverge berömda skalder, vilkas sånger sjöngos även i 
Finland och snart fingo efterföljare här. Efterkommande 
mindes länge med saknad dessa lyckliga solskensdagar av 
den tredje Gustavs regering, och de verkade livande, 
glädjande, förädlande långt in i vårt land. Även den lugna 
finnen kände sitt hjärta varmt, när den mild.e konungen 
under sina besök i landet hade en vänlig hälsning för alla, 
en huld omtanke eller en faddergåva åt barnen. Näst 
den store Gustav Adolf har ingen konung varit så älskad 
i Finland som Gustav III. 

Boken om vårt land