Skärgårdsbref. Nov 1867


Skärgårdsbref.November 1867.

å du begär veta något nytt här utifrån den yttersta
svansspetsen af den Stockholmska skärgården, så är
bäst att jag till en början låter dig veta något om
väder och vind, hvilka, i synnerhet denna tid på
året, hålla ett lefverne, som i anseende till deras
oåtkomlighet, får ostraffadt passera, ehuru det kostar
på att tåla och lida deras oförskämdheter. En tjutande
nordvest, en riktig luftvarg, jagar nu som argast de
arma böljorna, hvilka som vilda, hvitulliga får störta
ut huller om buller i det oändliga hafvet, der de
tröstlösa, det förstås, få se sig om bäst de kunna.

Fins något otäckare än en storm, eller något
vederstyggligare än hafvet? Det fins ingen sjöbuss,
han må vara så röd-brusig som helst, som tycker om
hafvet. Han är litet kaxig, då han kommer i land
med blankhatt och silkesnäsduk och vill inbilla folk
att han längtar ut igen; men detta är bara puder och
skepparlögner. Han vill ej ut, han mer än jag, och då
kan du lita på, att hans längtan inte är stor. Jag
har aldrig hört att en erfaren sjökapten någonsin
önskat att hans son skulle blifva sjöman. Nej,
tvärtom har jag hört honom stämpla sjömanslifvet
som det otacksammaste af alla menskliga påhitt och
yrkesfunderingar. Och jag tror verkligen, att så
förhåller sig, ty öfverallt ser jag gamla sjömän
lika fattiga som utslitna. Hvad mig sjelf angår,
blir jag arg, då jag ser hafvets retfulla bondgrin
och grimacer och hör vågornas olidliga och tröttsamma
löpningar och tjutöfningar. Med Guds makt blir jag
heller aldrig någon sjöman.

Tacka vill jag att i land
Trygg få gå med käpp i hand,
Sofva lugnt i stugans hägn,
Ha galoscher emot regn
Och ha både vår och höst
Silkeshalt och hvita bröst.

Hellre än att ha som gast
Sommarnöje i en mast,
Dingla uti rå och vant,
Vingla uti vågens brant —
Hellre traskar jag med plog,
Bryter sten och hugger skog.

Sjöman har ett fasligt värf:
Köpmans vinst är hans förderf;
Han skall våga lif och blod
Att få saffran i hans bod,
Våndas och gå vakt på däck
För vanilj och kaffesäck.

Att få redarn tät och trind,
Skall han trotsa våg och vind,
Stufva i hans magasin
Tobaksstjelk och apelsin.
Han får törsta mången dag,
Fast han för hans vinförlag.

När han, fastän styf och käck,
Ej för storm kan stå på däck
Och i mörker, oförsagd,
Tar in ref, på magen lagd —
Då far redarn i sufflett,
Tar på Rydberg sin kottlett.

Stormen har öfvergått till snöyra. Berg och
backar hafva i hast blifvit öfverpudrade. Det
är naturligtvis ej på fullt allvar. Det är blott
ett ögonblickligt skämt. Vattnet ger sig ej tid
att göra några vågor. Det är en röra alltihop. Det
ryker som mjöl, tjuter och skäller, skräller, ramlar
och skramlar. Tolf fartyg ligga i vår hamn. Ingen
törs ut. Sydvester och Helsingörspelsar hvimla
i land. Man ser, hvad man har att vänta, då man
kommer till sjös. Man går in i handelsboden och
dricker öl. Man tröstar sig, det förstås! Men blicken
irrar oroligt ut åt hafsgluggen, dit man förr eller
sednare får lof att sticka ut, så snart snötjockan
hunnit skingra sig. Vinden är god; det duger ej
att ligga stilla, ty då blir det oväder på Börsen,
der man puttrar öfver sol och skeppartimmar. Jo jo,
men! telegrafen sqvallrar. Men det blåser för hårdt,
börsgubbar! Ni får lof att ha liten smula tålamod
med edra sjöplöjare.

Upp genom luften, bort öfver hafven
Stormbyar tumla, så långt man kan se.
Sommarens drottning med rosiga stafven
Funnit för godt att på flykt sig bege.
Se hur det ryker
Och rifver i skyn!
Hafsguden stryker
Kring böljornas bryn.
Sjötroll och gastar ha kommit på trafven,
Hafvet det kokar och bjuder på te.

Tackar ödmjukast! Men vi komma sedan.
Vi stå oss bättre att ligga vid bron.
Dessutom segla vi aldrig på freda’n:
Vi ha läst bättre vår navigation.
Ingen oss narrar
Till sjös att bege.
Vinden bedarrar
I morgon kanske.
Satan må segla i djupaste nedan,
Helst när ej vindarna taga reson.

Sakten er, vindar! och simmen, Tritoner!
Kring våra kölar med mildare sqvalt!
Jemt oss i kikarn ha våra patroner;
Låten oss segla, dit de ha befallt!
En skall till Kina
Och en skall till Råå,
En till Messina
Och en till Bordeaux;
En till Oporto och hemta citroner,
En i S:t Ybes skall göra i salt.

En skall till Holland och kumminost packa,
En till Havanna och hämta farin,
En skall med stångjern till Albions bräcka,
En gudskelof, till Rouen efter vin;
En skall till Skottland
I stenkols-affär,
En skall till Gotland
Och lägga sig der;
En till Arabiens kuster skall flacka,
En skall för vintern gå hem till Stettin.

Vinden har mojnat. Det blir lif och rörelse bland
fartygen. Lotsflaggen hissas på förtoppen. Kettingar
skramla. Ankaret kryper upp under bogen. Märsseglet
sträcker opp sig. Flaggan svajar under
gaffeln. Lotspojkarna kasta loss undan för
undan. Fartygen försvinna mer och mer, tills de se ut
som flugor på horisont-skynket. Ännu några minuter —
och herrligheten är förbi.

För några dagar sedan firades här ett lots-bröllop
af det större slaget. På det du ej må onödigtvis
göra dig några oriktiga föreställningar om ett
lots-bröllop härute, så vill jag bibringa dig några
redigare begrepp i berörde hänseende. En liten snäll
och förmögen lotsgubbe gifte bort sin fosterdotter
med en ung, hygglig lots. Samlingen var talrik, inemot
tvåhundra personer med »qvinnor och barn». Brudskaran,
som i hemmet hämtade bruden, tågade upp till en för
tillfället upplåten, större lokal, under kanonskott
och musik af »dragspel» och fioler, utstofferade
med rosenfärgade sidenband. Salen, der vigseln
förrättades, var bländande upplyst af stearinljus,
oberäknadt de ljuslågor i trearmiga stakar, hvarmed
marskalkarne instakade och under vigseln temmeligen
närgånget bestrålade brudparet.

Bruden var klädd i svart siden med blombuketter
utefter kjolen, från axeln till fotabjellet, krans och
krona af myrten samt en hvit slöja, som nedlät sig
att sopa golfvet. Brudgummen bar svart bonjour och
hjertbukett. Brudtärnorna, hvita, mjuka och luftiga
som hafstärnor. Marskalkarna, unga lotsfyrar, fina
och smidiga som unga måsar — men dunfria.

Jag var icke med och klädde bruden, men jag vet,
att silfverpengar lades i hennes skor, som bruket
här kräfver; äfvensom att bruden sjelf, innan
brudskaran satte sig i gång, inlade silfverpluringar
i fiolerna. Att hafva penningar i brudskorna lär
vara ett tillförlitligt medel att i äkta ståndet
få dansa på rosor alltigenom. Att lägga dem i
spelmans-instrumenterna måtte innebära lycka i
äktenskapets hasardspel, så
vida det ej helt enkelt betyder en blifvande god
klang i de så kallade »äktenskapsfiolerna».

Sedan vigseln var förrättad och lyckönskningarne,
slägtpussarna voro öfverstökade, kringbjöds
kaffe med thy åtföljande alla form-möjliga
stockholmska sockerbagarkrumilurer. Der ofvanpå
kom den för manfolket oumbärliga konjakdoftande
»kaffehalfvan», hvarefter dansen börjades och
fortsattes med lif och anda till klockan ett
på natten, då de äldre aftågade till en annan
lokal, der bröllopsbordet var dukadt. Ungdomen,
som under tiden fortsatte dansen, fick sedan
utgöra andra »backlaget» och undfägnades i samma
lokal under en vida högre och ungdomligt
uppskrufvad munterhet. Bordet var storartadt
försedt med Guds gåfvor. Der fattades icke
en gång krokanformiga tårtor. Det var
fullkomligt herrskapsmessigt, och sjelfva
aptiten gaf ingalunda några herrskapers efter.

Efter måltiden återtogs dansen, som sedan
varade till klockan fem på morgonen, då den afblåstes, sedan man
i vederbörlig ordning dansat kronan af bruden.

Att ett väldigt toddybord var anordnadt i ett
särskildt rum, och som efter tedrickningen flitigt anlitades,
under det att damerna serverades med vin och
bakverk mellan danserna, behöfver jag knappast säga
dig. Nemo saltat sobrius.

Hvad som i början af dansen gjorde ett litet
uppseende, var, att tvenne inbjudna sjökaptener
trådde dansen under åtnjutande af blossande
cigarrer, hvilket nya mod lotsarna, som aldrig drömt
om något sådant, trodde möjligen vara brukligt
på navigatörs-balerna; men antydande, att de här
icke ville hafva ett så infernaliskt mod infördt på
sina dansnöjen, allra minst vid bröllopstillfällen,
läto de på höfligt sätt Neptunisönerna få kännedom
om det allmänna ogillandet af deras stinkande
och eldsprutande rökelsetraktering.

"Der har ni i penndrag få, men sanna
En sjögast, en djerf, så fan förbanna!
En äkta krabat på Guds försyn."

Neptunisönerna sväljde lotspillerna och afstodo från
rökningen.

Presten, som var hitkallad för att förrätta
vigseln, lyckades icke göra något godt intryck på
församlingen. Han var nykommen till orten och ville
göra sin person gällande men tog miste om sättet —
och blef löjlig. Vid kaffeserveringen ansåg han
sig på något sätt mankerad. Han tog sin hatt, gick
på värdshuset och drack kaffe, kom sedan tillbaka
och berättade för fruntimren, att det smakade honom
särdeles väl. Roligt såg det äfven ut, att han hela
aftonen, under det dansen pågick som allra lifligast,
sysselsatte sig med ett envist studerande af
bibeln. Om det var illustrationerna deri eller texten,
som upptog hans oaflåtliga uppmärksamhet, kunde icke
utrönas. Andra, lika underliga beteenden visade han
under hela bröllopshögtiden; men med dessa sorgliga
ämnen vill jag nu icke vidare sysselsätta mig. Han
störde emellertid ganska betydligt dagens glädje och
trefnad, och jag instämmer i en gammal lots’ yttrande:
»Gud ske lof, att han bor på en annan ö!»

Andra dagen var frukost klockan tolf, och likaledes
dans på aftonen. Men som jag icke var med längre,
så har jag ingenting derom att berätta. Jag är
öfvertygad, att allt gick ordentligt till, emedan
seden och vanan bland lotsarna, att på skickligt och
anständigt sätt fira sina familjehögtider, härstädes
alltid äro och troligen alltid förblifva rådande inom
detta lilla, »meerumschlurigna» samhälle.

Och så kom den tredje dagen.
Mulen uppsyn hade den.
Festen slöts, och glad var magen,
Och hvar en drog hem igen.
Och nu fins af hela festen
Endast ett, som du ej vet:
Att i regndusk reste presten,
Och att himlen ensamt gret.

Svenska Familj-Journalen
Elias Sehlstedt
1860-talets verk
Elias Sehlstedts Sånger och Visor
Elias Sehlstedts Dikter och Prosa