Korrespondent-artikel (GHST)
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Korrespondent-artikel.

Kärälskelige Götheborgare!

Jag har aldrig varit med min fot i Göteborg. Såsom pojke lärde
jag med fingret utpeka dess läge på kartan; såsom yngling tog jag mig
ofta till att peka fingret åt dess allt mer och mer aftacklande handel och
sjöfart; såsom man har jag mer än en gång slagit knogarne i bordet,
när jag hört att Handelshus derstädes gjort samma manöver med
vantarna. Om man på samma sätt, som man bedömer menniskan efter 
hennes hufvad, skulle bedöma Sverige efter dess båda hufvudstäder, fruktar
jag att vårt kära fädernesland komme att spela en högst kuriös roll på
verldsteatern. Svea är en sköldmö och således en qvinna. Hvarföre man
tänkt sig den nordiska tapperheten under en qvinnas kjortel, känner jag
ej så noga, så framt ej meningen dermed varit att på samma gång
under densamma dölja våra brister och bräckligheter, som ej äro de
obetydligaste, och hvilka således alltför väl skulle kunna behöfva en täckmantel mot
verlden. Svea är kall som fjellens is; ej under således att Söderns
hetlefrade friare, hvarje gång de försökt taga den blonda varelsen, förkylt sina
finger. Svea är mager — mager som en utsvulten bonde från Norrlands
skogar. Det är hårdt för ett Svenskt hjerta att nödgas erkänna denna
sanning. Hur annorlunda presenterade hon sig ej på den tiden hon
gjorde sina verldsbekanta tyska resor; då hon klef öfver Bälten, för att
spänna bälte med Danskarne i Köpenhamn och öfver Östersjön för att
klösa Ryssarne vid Narva. O att hon blott skulle träffa näsan i stället
för ögonen! Hvilken harm, att hon, som så väl förstod lära Polackarne
dansa svenska polskan och så naivt klippte sjelfva Saxarne, så snöpligt
skulle förlora äran vid Pultava! — När nu dertill kom, att hon tappade
ena vaden i Pommern och den andra i Finland, och hon detta oaktadt
i sin gänglighet, åtog sig bära den Norrska sillsäcken på ryggen, hvem
undrar väl då att hon svigtar på benen, att hon andas tungt och,
oaktadt iskölden i sitt hjerta, bär ångstens svett i sin panna! Den arma qvinnan! Det är ej för roskull hon står lutad, lik en fattigstugkäring,
på kartan, — vi finna således, mine kärälskelige, att Svea i så mycket kommit till korta; låtom oss äfven undersöka hur det förhåller sig med
hennes hufvuden, hvilka man kan antaga vara tvenne: Ett Politiskt
hufvud som är Stockholm, och ett Handelshufvud som är Götheborg. Det
förra är så underligt organiseradt, att sjelfva Hr Gall skulle förbluffats
dervid — ja, för hvarje politisk organ han på detsamma hade kunnat
upptäckt, skulle han hafva ropat: O, — Ansigtet, som natt och dag
blöter sig i saltsjöns vågor, får salt i ögonen så att de blifva totalt starrblinda mot öster, under det att nacken plaskar i Mälarens
sötvatten, och, oaktadt alla squalpningar till och med från S:t Clara sjö, icke blir
klarare för det; man säger att Stockholm är ett litet Paris. Som man nu
med det stora Paris menar medelpunkten för stora idéer och deras
utveckling, så kan man naturligtvis med det lilla Paris icke mena annat
än den stora stadens skuggsidor: Lyxen och lättsinnet — och i sådant
fall är Stockholm onekligen ett litet Paris. — Men nu till Götheborg,
Sveas Handelshufvud. Det säges, att man på gatorna derstädes blott
ser ljusa hufvuden; men jag undrar just om man kan säga
detsamma, när de hvita kastorhattarne, som derstädes lära vara på modet,
aftagas. Till sitt yttre skall Götheborg vara en välbygd, ståtlig stad; men
hvad dess inre vidkommer, påstår man att dess handel går på styltor
och att dess sjöfart ståtat ut. Jag för min del kan visserligen ej
deröfver fälla ett afgörande utslag, men när jag eftertänker hvad Götheborg
nu är och hvad det för ej så lång tid tillbaka var, och derjämte
ställer Köpenhamn för ögonen, faller jag ovilkorligen på den tanken, att
Danskarne, när de ej förmått beröva svansen på det nordiska lejonet ett
enda strå, åtminstone gjort allt hvad de kunnat för att sveda vingarna
på den svenska merkurius och även lyckats deruti. Man säger vidare,
att Götheborg är ett litet London; monne likväl förhållandet dermed ej är
detsamma som med det lilla Paris? Att Londons kommerciella ande och
lif ej mera öfverfläktar Götheborg, torde vara säkert; annat kan förhållandet vara med de Engelska biffstekarne, och som nu oset af dem är starkare i
Götheborg än i Sveriges öfriga städer, torde benämningen: lilla London
icke så illa fylla sin plats. Jag har nu som hastigast sökt uppdraga en
jemförelse emellan Sveriges båda hufvudstäder, och har, som ni lätt finner
mine kärälskelige, lika litet skonat min egen födelsestad som min nya
bekantskap; men måste derjemte erkänna, att då Stockholm är på den
ståndpunkt att det utan Regeringens vistande derstädes med thy åtföljande
Rikets förnämsta Auktoriteter, på intet vis skulle bära sig, är Götheborg
deremot, i trots af det absoluta merkantilsystemets tryckande bojor, en
stad, som icke allenast existerar genom sig sjelf; utan äfven, efter hvad
man af de sednare 8 åren kunnat förnimma, skänker oss förhoppningar
att vår handelsflagga åtminstone ej djupare skall falla. Då jag nu åtagit
mig att en gång i veckan genom korrespondent-artiklar fortsätta den
påbörjade bekantskapen med eder, mine sötaste, hoppas jag få öfvertyga
eder om min goda vilja att framställa sanna taflor af vårt fädernelands
så ekonomiska som politiska ställning, i förtröstan på att att med vänskap
och förtroende blifva bemött af eder tillbaka.

På köpet vill jag meddela Er en nyhet: I Stockholm har helt
nyligen en större batalj varit levererad. — Dock, förifren er ej! Den
Rabulistiske Göthen behöfver hvarken ringa i stormklockan eller signalera med
svarta flaggan; ty inga kanoner, inga bäjonetter, inga hästgardister, inga
sönderslagna fönsterrutor, med ett ord, intet af det der storartade slaget
har varit i fråga. Ett band Smyghandlare och några Tullbetjenter hafva
vid Blå Porten å Kongl. Djurgården tilldelat hvarandra blå ögon, och
lärer det gått hett under — näsorna till. Strider gällde icke det så kallade
packets rättigheter, mon väl rättigheterna till en packvaqn.
Tullbetjenterne fäktade som riktiga tull-lejon — ja vida käckare än våra besjungne
Hästgardister — men öfvermannades, hvarefter de båda partierna retirerade å
ömse sidor, hvar och en med sin påpackning. Och kan man verkligt
säga, att hvilka som genom det misslyckade lurendrejeriförsöket än gått
miste om julklapparne, var det åtminstone ej Tullbetjenterne. Och
härmedelst tager jag för denna gången afsked af Eder, önskande Eder en
lättsmält julgröt och bättre lycka i edra företag!

Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning
August Blanche
1830-talets verk