Boken om vårt land/Kapitel 64
I en by, Päldojärv, bodde för lång tid sedan en rik 
lapp vid namn Päiviö. Han hade så många renar, att han 
behövde 30 drängar och 30 pigor att vakta dem; men sina 
silverskatter gömde han i jorden. Lapparna tillbådo på den 
tiden underliga träd och stenar, som kallades sejd. När 
en gång renarna dogo av sjukdom, drog Päiviö med sina 
söner till avguden, sejd, prydde honom med granris och 
offrade renar till hans ära, bedjande honom om hjälp. En 
dag väntade Päiviö och hans söner förgäves ett tecken, att 
avguden hört deras bön. Då stodo de upp, buro torr ved 
kring sejden och förstörde honom med eld. Hedningarna 
i byn harmades däröver storligen och ville döda Päiviö, 
men han svarade dem med Gideons ord: »Låt avguden 
hämna sig själv!» Päiviö blev kristen med hela sitt hus 
och sände sin son Vuolabba till Enare by att förstöra alla 
därvarande sejder. 

Päiviö var en stark kämpe i strid, men hans tre 
söner blevo än mera namnkunniga. Vuolabba (Olof) hette 
den starkaste. Han var så snabb, att han sprang fatt 
vildrenarna, grep den flyende vargen i svansen och 
krossade honom mot klippan. Sin stora båt bar han ensam 
på axeln, och de stenar, som jättarna icke förmådde lyfta, 
bar Vuolabba med lätthet till deras plats. Vid den tiden
brukade karelare från ryska sidan härja i Lappland. 
Vuo-labba bar en ofantlig stock upp på fjället ovanför sitt tält 
och inbillade karelarna, att hans tre år gamla son burit 
upp stocken. Då vågade ingen angripa honom. 

Päivi ös andra sön hette Isak. Han var en så skicklig 
bågskytt, att han sköt haren, när den hoppade över 
vattnet i forsen. Isak låg även i fejd med de ryska karelarna. 
I spetsen för dem gick en hövding, klädd i en 
kopparrustning från huvud till fot, och var så styv, att han icke själv 
kunde föra gaffeln till sin mun, när han åt, utan måste 
matas av drängen. Isak hade länge lurat på hövdingen 
och sköt vid en sådan måltid gaffeln in i hövdingens 
hals. 

Tredje Päiviösonen hette Johan och var en av de 
mäktiga trollkarlar, som icke numera födas i världen. Även 
han låg i krig med karelarna och använde mot dem sina 
fruktansvärda trollkonster. En gång fingo de honom 
fatt och tvungo honom att bliva deras vägvisare över 
fjället om natten. Det var ett mycket brant ställe på 
Pallas-tunturi. Där trollade Johan så, att karelarna hörde 
klockor ringa och sågo eldar lysa i en by nedanför branten. 
Johan manade nu sina följeslagare att följa tätt efter 
honom, där han visade vägen med blosset. I detsamma 
kastade han blosset utför branten, men själv fick han 
fotfäste i en skreva i berget. Karelarna på sina skidor kommo 
med full fart rusande efter blosset och förgingos så alla i 
det nattliga bråddjupet. 

Boken om vårt land