Boken om vårt land/Kapitel 82
De stora ödemarkernas enslighet har mäktigt verkat 
på folkets inbillning. Skogarna, bergen, insjöarna, 
forsarna, vinterns långa mörker, sommarens långa ljus, allt 
detta har stämt finska folkets håg för det underbara, och 
dess trollkunnighet har länge varit ryktbar hos andra folk. 

Tron på trolldom är ett minne från hedendomen. Man 
troddde då, att alla föremål i naturen hade liv, och att 
människan kunde med sitt ord behärska allt levande. Om 
alltså någon kände de rätta orden, kunde han därmed 
framkalla eller bota sjukdomar, besvärja stormar, 
upptäcka fördolda skatter, förutsäga tillkommande ting och 
annat mer. 

Kvarlevor av denna tro finnas ännu mångenstädes 
i landet. Trollkarlar och trollkvinnor stå i anseende hos 
de okunniga och eftersökas på långa vägar. Ju längre 
borta, dess större anseende. I södra Finland anses 
folket i Tavastland trollkunnigt; i Tavastland rådfrågar man 
österbottningar. I södra Österbotten rådfrågar man 
nordösterbottningar, och dessa anse lapparna vara alla 
andra överlägsna. Ofta bedraga dessa trollkarlar de lätt-
trogna; ofta tro de själva sina besvärjelser. De låta väl 
betala och undfägna sig, äro avundsamma om sin konst 
och lära den icke gärna åt andra än sina barn. De bruka 
flerehanda trollmedel, men besvärjelseorden äro de 
förnämsta, och utan dem kan ingenting uträttas. Vill 
någon uppteckna dessa trollrunor, bortlämnar trollkarlen 
två eller tre ord, emedan besvärjelsen då anses förlora 
sin kraft. 

Trollorden eller »läsningarna» brukas nu mest för 
läkedom. Framför allt måste man veta plågans ursprung. 
Har den sjuka sårat sig med vasst järn, måste man veta 
järnets ursprung. Har han bränt sig, måste man veta 
eldens uppkomst. Är han biten av björn, varg, hund, orm 
eller geting, måste man veta deras härkomst. Är det en 
vanlig invärtes åkomma, beskriver trollkarlen 
sjukdomens namn och födelse, dess föräldrar, systrar och bröder. 
Är det en ovanlig åkomma, gissar han på ovänners 
anstiftan eller andra orsaker. Hjälper icke detta, uppräknar 
han alla fyra elementerna, ty från något av dem måste 
sjukdomen komma. Denna del av besvärjelsen kallas 
ursprungsorden, och därpå följa läkedomsorden. 
Trollkarlen tilltalar sjukdomen med stränga ord, besvär den att 
borttaga sin sveda och fly till någon avlägsen ödemark, 
en strid fors eller ett bottenlöst kärr, och då lovas häst för 
resan. Lyder icke sjukdomen, hotar trollkarlen att klaga 
hos dess föräldrar, och är den skickad av någon ovän, 
hotas denna med de svåraste straff. Lyder sjukdomen 
ändock icke, så framsägas nödorden, som innehålla de 
strängaste hotelser, och därefter bedes biet att flyga över nio 
hav för att hämta läkemedel; men hjälpa icke ens 
nödorden, då är sjukdomen skickad av Gud, och dess botande 
står ej i mänsklig makt. 

Man trodde förr, att långt i norden vid Kemi älv fanns 
smärtornas berg, Kipuvuori. Från mitten av berget 
framsköt en hög topp; på toppen var en liten stuga, i stugan en 
källa, i källan en leverfärgad sten och i stenen en håla, nio 
famnar djup. Till denna håla förvisades smärtorna. 
Dödens tre döttrar, Kivutar, Tuonetar och Äkäätär, mottogo 
dem med vantar på händerna, uppsamlade dem i 
kopparskopor, rensade, dryftade och sållade dem, varpå smär-
torna stektes och kokades i en järnpanna, till dess att de 
slutligen nedhälldes i hålan. Meningen var, att smärtorna 
icke kunde i berget skada någon oskyldig: 

»Stenen gråter ej för smärta, 

berget klagar ej för plågor.» 

Även många, som icke vilja anses för trollkarlar, bruka 
allehanda vidskepelse för att skydda sig eller sin boskap 
mot onda makters inflytande. Många tro också på 
tomtar och skogsrån. Få berg eller sjöar finnas i landet, där 
man icke säger sig hava sett någon haltia eller rådare. 
Men i stället för att omtala sådan vantro, som är ett arv 
från förfäderna och nu alltmera kommer ur bruk, skola 
vi minnas de vackra eldarna, som mångenstädes i 
Finland brinna om midsommarnatten på höjderna. Icke 
mången vet, att dessa oskyldiga kokkoeldar äro ett minne 
av en hednisk soldyrkan. Våra hedniska förfäder brukade 
fira en fest vid den tiden på året, när solen står högst på 
himmelen. Numera veta vi, att solen är endast Guds 
skapade verk, och när vi fröjda oss vid eldens sken åt den ljusa 
midsommarnatten, tillbedja vi icke mera solen, utan prisa 
Gud, vår Skapare, som så underbarligen pryder naturen 
i dess skönaste fägring. 

Boken om vårt land