Bedröfligt tecken inom Publiciteten
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Bedröfligt tecken inom Publiciteten.

Det är i sanning ej bland de minst bedröfliga
tecken inom Publiciteten, att man nu mera ej vågar ett
sjelfständigt omdöme, om detta än är på den solklaraste
sanning grundadt, utan att man i och med detsamma blir
ett mål för de mest ogrundade insinuationer från så väl
ena som andra sidan. Vi hade för någon tid sedan
skrifvit en artikel om Poliskammarens sednaste bedrift, för
hvilken vi ådragit oss icke allenast Minervas, utan äfven
Aftonbladets och Dagligt Allehandas högljudda missnöje:
Minervas derföre, att vi, af kärlek för rättmätiga
fosterländska anspråk, ansågo oss böra klandra en auktoritets
åtgärder, som, minst sagdt, väckt hela samhällets ovilja,
och hvilka, om de fritt och obehindradt fingo framrasa,
otvifvelaktigt skulle rubba urgammal tro på lag och rätt
här i landet; Aftonbladets och Dagligt Allehandas
derföre, att vi, med anledning deraf, omnämde en annan
auktoritets åtgärder, som åsyftade, att hejda och bestraffa
den förenämdas. Är Minerva, en tidning i mångahanda
ämnen med mycken talang och insigt redigerad, då den
enda här i Sverige, som år blind för det bristfälliga och
förnuftsvidriga, hvilket allt mer och mer tager
öfverhanden hos närvarande Polissystem? — Äro väl
Aftonbladet och Dagligt Allehanda, sedan de i åratal klandrat
Regeringens och dess Embetsmäns ajourneringssystem och
långsamhet i vigtiga måls beifrande och afgörande, just
de, som skola klandra oss derföre, att vi råkade omnämna,
att JustitieKanslern, genom handlingarnas i Sandegrenska
målet remitterande till HofRättens Advokatfiskalsembete,
förekommit JustitlieOmbudsman? — Så är det likväl, att
dömma af det anfall, hvarför vi på nytt varit utsatte,
ett anfall så mycket mer kännbart, som vi ej ännu tro
oss hunnit den grad af betydenhet inom Publiciteten,
att vi kunna sätta oss öfver orättvisa beskyllningar, utan
i följe deraf måste blifva ett lika lättgripligt som
känsligt föremål för deras udd. För öfrigt, när man nu i
allmänhet varit af den tankan, att JustitieKansleren, om
någon, är identifierad med Regeringen, om vi då
trodde, att nämde Embetsmans kraftmesyr mot Hr Hultberg
var ett uttryck af samma Regerings tanke och vilja i den
saken, är denna tro så onaturlig, att hon derföre måste
bli en brännpunkt för alla ensidigheternas bannstrålar?
När allt hvad vi i ifrågavarande ämne skrifvit, är så
sannt, att vi trotsa hvem som helst att bevisa motsatsen,
synes det ej då som vore allt nu för tiden af ödet
bestämdt, att endast partisinnet måste lefva och regera,
om det också vore på hederns och samvetets bekostnad?

Freja
August Blanche