Boken om vårt land/Kapitel 178
Vårt land har fostrat berömda män och medborgare 
i följande ordning: först biskopar, sedan krigare, sedan 
statsmän, därefter vetenskapsmän, därefter skalder och 
sist konstnärer. De hava alla tjänat fäderneslandet; men 
den, som tjänar fäderneslandet, tjänar på samma gång 
mänskligheten. 

Den första och bästa skalden var det finska folket, 
som berättat de sköna sagor och sjungit de visor, vi förut 
omtalat. Alla de bästa, som sedan kommit, hava fått 
något av folkets anda, dess enkelhet och dess innerlighet. 
Men den skaldekonst, som ordnades efter regel och bruk, 
är en yngre konst, och den började först på svenska 
språket få. anseende, emedan detta språk stod högre i 
bildning och hade föredömen i Sverge. Fastän flere försökte 
att sjunga ordnade dikter även på finska, hava de först i 
vår tid, när finska språket blivit rikare utvecklat, fått en 
större betydelse. Ty sång och skön konst äro bildningens 
blommor; därför uppnå de sist en högre fulländning. 
Innan blommorna slå ut, måste rot, stjälk och blad hava 
sin tid. 

Skaldekonsten på svenska språket begynte i Finland
med Jakob Freses klagande visor redan på Karl XII:s tid 
Vid slutet av frihetstiden vann finske statsmannen greve 
Gustav Filip Creutz ett stort rykte för sina ömma, fina och 
vackra skaldestycken efter den tidens franska förebilder. 
Han var en föregångare till Finlands förste store skald, 
Frans Mikael Franzén. 

Franzéns fader var köpmani Uleåborg och ville gärna, 
att även sonen skulle bli 
köpman. Men den späda och 
blyga gossen gjorde allt lika 
illa i handelsboden, som han 
skötte sin bok i skolan väl. 

Han fick då följa Guds kallelse 
och blev student i Åbo vid 13 
års ålder. Där var han 
Porthans mest älskade lärjunge, 
outtröttlig att söka kunskap, 
och blev professor i historia. 

Redan som gosse hade han 
diktat en sorglig visa över en 
död fågel. Han hade mycket 
älskat en sådan liten sångfågel, 
som brukade i den ljusa sommarnatten kvittra på 
flaggstången vid hans faders gård; denna fågel, som sjöng ur 
den finska naturens hjärta, lärde Franzén sjunga. Finland 
och Sverge förvånades över hans enkla, innerliga visor, som 
så föga liknade den tidens granna, konstiga skaldestycken, 
och vid 21 års ålder var sångaren från den avlägsna finska 
norden redan vida berömd. Hela hans långa levnad var 
sedan delad emellan sången, vetenskapen, kyrkan och 
fäderneslandet, men framför allt minnas vi honom såsom 
skald, ty Gud hade givit honom sångens gåva. 

Det bästa en människa tänker och gör, är en skänk av 
alla goda gåvors givare. Detta visste Franzén. När han 
skrev sina stora eller små skaldestycken — de små voro 
innerligare och bättre än de stora —, visste han väl att 
han fick det bästa ovanefter. Han behövde icke mödosamt 
uttänka och forma sin dikt; den kom av sig själv. Och 
detta gjorde honom så ödmjuk, som man ju måste vara, 
när man fått det bästa, man äger, till skänks. Han var
den mildaste ibland människor; där låg en förklarad glans 
över hans vackra ögon och hans lutande huvud. När 
Finland skildes från Sverge, flyttade Franzén dit över, 
sorgsen över sitt fädernesland, som han aldrig upphörde att 
älska. I Sverge blev han kyrkoherde och slutligen biskop i 
det nordligt belägna Hernösand. Där tjänade han i många 
år Guds rike med det stora, milda och kärleksfulla allvar, 
som gjorde honom så älskad. Han har utom sina 
skaldestycken låtit trycka sköna psalmer och predikningar samt 
många minnestal över utmärkta män. 

År 1840, när universitetet firade sin jubelfest, besökte 
biskop Franzén sitt finska fädernesland. Han fann då 
allt nytt och ovant här: ny överhet, nya människor, nya 
kilometerstolpar. Endast ungdomen, som med vördnad 
och kärlek hälsade honom välkommen, var ännu samma 
ungdom som i forna dagar. 

Vaggad i en gungstol av sin yngsta dotter slöt han 
sju år därefter, år 1847, s^n levnad i Hernösand, 75 år 
gammal. Till minne av biskop Franzéns hundraåriga 
födelsedag firades mångenstädes i Finland och Sverge 
en fest den 9 februari 1872. En minnesvård över honom 
är upprest i Uleåborg med bidrag från hela Finland. 

Samtidig med Franzén var skalden Mikael Chorceus, 
prästson från Vörå och död som hovpredikant i 
Stockholm redan 1806. Han var känd för sin kvickhet, sin 
vältalighet samt många både glada, ömma och sorgsna 
skaldestycken. Franzéns och Chorsei visor lästes och 
sjöngos allmänt av den tidens bildade ungdom i Finland. 
Dessa två voro så trogna vänner, att Chorseus på sin 
dödsbädd bad Franzén, som då var änkling, gifta sig med hans 
unga änka, vilket ock skedde. 

Boken om vårt land