Flygtig återblick
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Flygtig återblick.

Om man i statsekonomiskt hänseende kan taga för
afgjordt — och hvarför skulle man ej kunna det? —
att den öfverloppskassa, Allmänheten äger för sina nöjen
disponera, hafver sina naturliga gränsor, hvarutom den,
om ej i högst ovanliga fall, vågar träda, måste den
frågan ovillkorligen uppstå: Är det väl statsekonomiskt
eller förnuftigt handladt, när man tillstyrker åtgärder,
hvilka åsyfta och befrämja förökandet af nöjen och
förlustelser, som vida öfvergå denna kassas tillgångar,
isynnerhet när dertill kommer, att dessa nöjen äro af den
hallt, att de allenast för ögonblicket fägna ögat, utan att
qvarlemna något bildande för själen och konstsinnet?
Vi svare utan vidare betänkande: nej, och tro vi
dessutom, att svaret redan af erfarenheten blifvit gifvet. Att
på siffran uppgifva ifrågavarande kassas vidd, är
törhända lika omöjligt som pedantiskt; men äfven deruti
hjelper oss erfarenheten, som redan visat, hvad som varit
tillräckligt för de gällande behofven. Denna erfarenhet
hade redan sagt oss, att för Stockholmsboarnas
sommarnöjen voro, utom den sköna naturen och
Sweitzarställena på Djurgården, Hr Torslows teater och Hr Gautiers
manege tillräckliga, emedan de med någon behållning burit
sig de föregående somrarna. Men Hrr Tourniaires med sitt
lindansare och konstridare-sällskap kommo till Sverige
och gjorde utan svårighet ett saltomortalsprång öfver
den gamla goda erfarenheten, som dymedelst lika lätt
sågs öfver axeln, som man trodde sig kunna uppoffra
både Hr Torslow, Sveriges störste dramatiska konstnär,
och Hr Gautier, med hvilken publiken hitintills varit
tillräckligt nöjd, och som dessutom på mångahanda sätt
förvärfvat sig anspråk på publikens erkänsla, När Hrr
Tourniaires anhållan beviljades, sågo vi derjemte några
få skadeblickar — de voro, till heder för menskligheten
och konstkänslan, visserligen få, men ty värr! för
mycket verkande i ögonblicket — som med fröjd emotsågo
Hr Torslows ruin, och byggde derpå de ijufvaste
förhoppningar. En oformlig manege måste nu öfverflygla
en af Djurgärdens vackraste naturscener, och snart nog
skyndade nyfikenheten i sällskap med den sjunkande
smaken, som framför den eteriska Pegasus nästan
föredrager hvilken annan hästrygg som helst, att låta tid och
pengar dansa på ”Tourniairska linan. Visserligen var
man redan under de första representationerna af den
tanken, att värdet hos de nya konstberidarne var
ovanligt, icke för sin qvalitet, utan endast och allenast för
sin qvantitet; visserligen höjde en och annan sin röst till
förmån för det gamla, då detta ej af det nya
öfverträffades; men nyfikenheten och smaken hade en gång satt
sina spensliga ben i rörelse, och vissa af tidningarna
upphörde ej att beständigt krita deras skosulor, på det
de desto säkrare måtte kunna hålla sig på fötter, under
det att man högst sällan hörde något nämnas om
Torslow och de förtjenstfulla representationer, hvarpå
publiken af honom inbjöds, förtjenstfulla dels i förhållande
till Djurgårdsteaterns resurser, dels ock i jemförelse med
Kongl. Teaterns.

Följden, om ej för en och annan så fullkomligt
olycklig som man hade anledning förmoda, gaf likväl åt
erfarenheten ett nytt exempel, som det torde vara
angeläget att en kommande sommar ställa för ögonen. Hr
Torslow blef visserligen ej, till förargelse för de
omnämda få, ruinerad, utan lärer, som vi hört, allt för honom
nätt och jemt gått ihop; men någon annan förtjenst har
för honom ej varit att vinna, än den att för sin trupps
bildning hafva gjort allt hvad möjligt är, dels medelbart
genom ansträngningar och arbete, dels omedelbart
genom sitt eget lysande föredöme på konstens bana.
Oaktadt allt omkring honom denna sommar varit så föga
tacksamt och uppmuntrande, har han likväl gifvit många
nya pjeser och deribland flera af verkligt värde; oaktadt
allt för honom visat sig så nedslående, så mörkt, har
man likväl ej kunnat märka det minsta aftagande i hans
bemödande att uppehålla konstens värde. Men detta är
den verkligt stora Konstnären värdigt. Lika litet som
han böjer hufvudet under oket af en förderfvad smak
och offrar konsten åt penningespekulationen, lika litet,
såga vi, svigtar han under bördan af samtidens njugghet
på uppmuntran och tacksamhet, — För Hr Gautier skall
det äfven så der temmeligen burit sig; men att drifva ett
yrke utan minsta behållning, eller ersättning för mödan,
väcker i sanning ej mycken uppbyggelse hos idkaren,
eller gör honom förmögen att tillfredsställa publikens
stegrade pretentioner. — Hrr Tourniaires, så rosade de än
varit, sägas ej heller hafva rosat marknaden på sin
sejour härstädes.

Man har anledning att af detta finna, att ingen af
spekulanterne vunnit något, om de till äfventyrs i
materielt hänseende icke just förlorat, och när nu dertill
lägges, att publikens smak icke, i utbyte mot sina utkastade
penningar, vunnit någon ädlare lyftning, utan rättare sagt
gjort några nya kullerbyttor mellan något så själlöst, som
hästarna, dessa må nu hafva varit aldrig så kloka och
»förståndiga», och muskelspelet, så uppfläkt detta än varit,
hvem anser man väl då den vara, som kan lyfta
segerfanan? — Ha! — Kongl. Teatern kanhända, som har ett
gammalt horn i sidan till Djurgårdsteatern — — men blodig och
sönderskjuten är fanan och släpar redan mot marken,
oaktadt Kongl. Teaterns bästa kämpe, Robert le diable,
straxt måste fram i första ledet och kämpa
dödskampen för densamma. Snart har äfven han fallit, och
hvad har man väl i reserven? Publikens frikostighet?
Tänk nu, om den af oss nämde statsekonomiska
naturnödvändigheten redan hade inträdt och ebben i
publikens till nöjen bestämda kassa nu vore inne — — —
förfärliga tanke, men ännu förfärligare verklighet — nb,
för Kongl. Teatern.

Freja
August Blanche
Teater