Rese-epistlar till en vän


Rese-epistlar till en vän.

u vet att jag är en trög och oöfvad
brefskrifvare, och ändå har du lagt mig på
hjertat att låta dig få en och annan
epistel under min nu företagna resa, som
kommer att fortsättas i alla möjliga rigtningar. Här har
du begynnelsen, och hvad som möjligen kommer att följa,
hoppas jag skall lända dig till en sällsynt uppbyggelse
och kanske äfven komma att bibringa dig en gladare och
ljusare åsigt om lifvet och menskligheten än du vanligen
består dig. Jag tycker för min del med den okände
författaren, att

»Vår lefnad
Är detta lifvets trefnad».

Min resa kommer att fortgå dels till land och dels
till sjös, allt som det faller sig. Jag blir ett slags
Amphibium, hvilket är ett djur som äfven uppehåller sig i städer,
enligt det svar, som en discipel gaf sin informator, då
denne frågade: “hvad är ett Amphibium?“ och gossen
svarade: “det är ett djur, som uppehåller sig dels på landet
och dels – i staden“.

Du får ursäkta, att jag ej kan sammanfatta mina bref
i samma allvarliga anda, som du brukar begagna i dina.
Jag vill framför allt må väl, och det kan man ej, om man
ej söker upprätthålla ett någorlunda gladt humör. Detta
anser du nästan som en synd, då jag tvärtom anser det
som en enkel skyldighet mot det bräckliga och ömtåliga
kroppsskrälle, som man fått på sin jordiska lott, och som
behöfver litet emellanåt, det vill säga, nästan beständigt,
piggas upp, för att ej sammanfalla till stoft och aska, långt
förr än det behöfs. Jag är ej ensam om den åsigten, att
ett godt humör gör lifvet behagligt, och att lifvets lycka
beror till en stor del af lynnets välbefinnande. Sjelfva
Wieland säger:

»För min del finner jag, att det så godt mig gör,
Då jag får skratta ut; ty detta jag värderar
Liksom en medicin. Det glada skämt kurerar
Med löjets galvanism mitt tråkiga humör.»

För att vara en riktig menniska bör man, enligt en
gammal regel, hafva:

Hufvud som en filosof,
Hjerta som en kristen
Och mage som en bonde.

De två första egenskaperna besitter du, men den tredje
fattas dig ännu, beklagansvärda vän! Ursäkta, om jag
sårar din blygsamhet! men din mage (jag vet icke något
finare namn på honom) är litet bondaktig. Att du ligger
på din skinnsoffa och slukar filosofi dagen i ända, kan inte
en sådan kinkblåsa som magen vara nöjd med. Han vill
skakas, flyttas, vädras, sopas, skuras och städas och tål ej
i längden bara mjölgröt och ölsupa. Om du söp litet mera,
så mådde du bättre, och magen skulle verka helsosamt på
lynnet, om du, såsom jag och annat förståndigt folk, tog
honom med dig någon gång ut på en och annan sjö- eller
landresa och lät honom byta om luft och menniskor.

Du kanske blir ond på mig, att jag pratar så här;
men i så fall kan jag sluta när som helst utan någon annan
påföljd än att du blir kuggad på mina epistlar. För öfrigt
kan du trösta dig med hvad Nicander, som jag tror, har
sagt på något ställe:

Att »gubbars glam är såsom krämarskutor,
Som få gå fritt i alla haf och hamnar
Och ingen bryr sig om att med dem strida».

Innan jag reste från Stockholm var jag ute på landet
för att hos slägt och bekanta göra min afskedsvisit. Der
fick jag sigte på en gammal enstöring till ungkarl, som
hade sitt lilla sommarnöje i en enslig och vild skogstrakt,
hvilket han kallade Skogstorpet. Han är troligen större
filosof än du; och då jag kommer hem, skall du få höra
något mera om den ovanliga skogs- och sommargästen.
Med ledning af följande biografiska visstump, författad
utanför hans grind och dedicerad till honom sjelf, kan du
till dess göra dig hvad begrepp du vill om en gammal
enstöring till ungkarl.

Jag har ett sommarnöje jag,
Som jag med ingen byter;
Ett paradis i sammandrag,
Der ingenting mig tryter;
Der bäckar gå
Och granar stå
Med kåda och med kottar på.

Och under gröna hvalfven står
Min lilla, enkla stuga.
Der bor jag ensam år från år
Med en och annan fluga.
Jag hittills har
Gått Hymen klar:
En gammal ungkarl ingen tar.

Kupido glömt mig, den filurn,
Och det gör ock detsamma:
Mitt allt i allom är naturn,
Min pappa och min mamma.
Jag haft i den,
Som jag har än,
Min bror, min syster och min vän.

Jag går och kommer, när jag vill,
Och ingen mig förtretar.
Min måltid sjelf jag lagar till
Och min abborre metar.
Jag bössan tar.
Till skogs jag drar,
Och ej en dag jag ledsamt har.

När vänner komma hit ibland,
De gamla, innerliga,
Så tar man sig en tår på tand
Förutan fru och piga.
Hvad mat man får,
Man präktigt mår
Och skrattar godt, när halfvan går.

Mitt guld är knappt, men räcker till,
Och lyster mig ej öka.
Och frågas mig, om jag ej vill
En bättre lycka söka,
Jag svarar kort:
Mot ingen sort
Jag byta vill min frihet bort.

Han är bestämdt större filosof än du, Petter! Han
tycks icke ha någon skinnsoffa, som magnetiskt håller
honom qvar i någon qvaf kammarhåla. Han lefver i naturen,
han jagar, han fiskar, han tar sig en half och tycks
bemöda sig om att vara älskvärd. Gud gifve att det i
längden lyckas honom!

Det var en vacker solskensdag:

Jag gick om bord på Chapman klockan sex,
Och med pressenning jag min kappsäck höljde,
Och många vänner följde mig till vägs,
Fast det fanns många fler som mig ej följde.
Med ljuflig punsch mig afskedsbägarn räcks,
Min djupa smärta jag inom mig döljde.
Till sjös flyr sorgen bort långt förr’n man tror:
Adjö, adjö! jag hviftade och for!

Jag hade nyss förut hållit ett litet tal till Chapman,
som slöt med dessa “kraftiga ord“:

Söta Chapman! var nu hygglig,
Jag dig ber för denna gång:
Låt vår resa bli uppbygglig,
Skall jag egna dig min sång!

Jag blir rädd när stormens vinge
Piskar hafvet som ett skum.
Jag ser helst att vågen ginge
På sin höjd tre, fyra tum.

Som en vän kan du mig lofva,
Hvad jag mest har räknat på:
Att få lugnt i kojen sofva
Och i lugn på däcket gå.

Vill till sist du mig berätta
Hvar du har din matsalong,
Kan för mig du gerna sätta,
När som helst, maskin i gång!

Innan vi hunnit till Kanholmsfjärden, hade jag tagit
noga kännedom om fartygets art och byggnadssätt, så väl
inom- som utombord; och sedan jag af styrmännerna
Östergren och Unonius blifvit fullkomligt öfvertygad om att
fartygets botten var af solidaste beskaffenhet, och
maskinisten Cedergren visat mig, att hvarenda äfven den minsta
skruf inuti maskin, utom den kollossala huggarn som satt
utombords, voro i bästa möjliga skick, försattes jag i den
lugnaste och angenämaste sinnesstämning. Hade jag funnit
förhållandet vara annorlunda, så hade jag ämnat stiga i
land vid Dalarön och afsluta min resa vid denna berömda
badort. Jag satte mig nu efter den oerhörda ansträngningen
med skeppsbesigtningen på soffan längst akterut på
halfdäck, för att öfvertänka hvad jag sett och göra mina
betraktelser, hvaraf slutet blef följande:

Jag gett mig af från Stockholms hamn
På äfventyr som Jason;
Och Chapman är galejans namn
Och skepparn heter Clason.

Allt som jag ser, är här patent,
Så långt mitt öga räcker.
Kapten är lagom korpulent,
Men styrman mera smäcker.

Att Chapman ombyggts, är en sak,
Som ej var dålig heller:
Nu har han fått en fiskstjert bak,
Som kallas för propeller.

Hvar smul är ordnad med reson
Till komfort och manöver;
Förträfflig är restauration,
Långt mer än man behöfver.

Här har man mer att fröjdas åt
Än man sig föreställer:
Är man ej nöjd med denna båt,
Så blir man aldrig heller.

Det var tämmeligen sent, då vi passerade Dalarö
öfverloppstullkammare. Jag såg ingen menniska, inte en
katt en gång, ehuru der lär bo en mängd sommarmenniskor
från alla landsändar.

Der bo gäster, en skock,
Som skall luftas och tvås.
Det är liksom ett skrock,
Att just här återfås
Hvad man tappar, gunås!
Då ens helsa förgås.

Derför bor man så tätt
Och sin trängsel fördrar
På så anspråkslöst sätt,
För att andas sig mätt
Med en hafsluft så klar,
Som man ingenstans har
Att få i sig så lätt,
Och som är så komplett
Och så rar.

Här är lif, här är lyx,
Här är dans, här är sång
Uti Lindgrens salong.
Aldrig tröttna man tycks
I kostymernas tvång.
Ej ett damkorn en gång
Törs man ha på sin byx;
Och man sagt mig bestämdt,
Att man dofta skall jemt
Utaf eau de cologne.

Här skall stå någonstans
Gamla Dalarö-skans:
Jo, der står han ju qvar
Som en gammal husar,
Som sett gladare dar,
Då med svärd och patron
Han tog Dalarö-bon
Uti tukt och försvar.

Här finns konditori,
Här finns Postens kontor,
Här finns gästgifveri,
Höns och hästar och kor,
Telegraf och apthek;
Och bland almar och ek,
Ser jag rätt — eller hur?
Står en kyrka af fur
Och ett tullhus af sten
Utan gagn längesen
Med en väldig och stor
Inspektor.

Jag tog god natt af Dalarön och gick till kojs. Då
jag vaknade, kastade himlens praktfulla solros sitt glödande
skimmer öfver den glänsande vattenspegeln. Vågorna, som
ej voro öfver två tum höga, nickade och tittade på oss
liksom yrvakna. Jag tackade dem för deras stillhet under
natten, som låtit oss sofva och drömma utan att störas af
deras vanliga buller och kullbytteringar.

Ack, när hafvet såsom nu på färden,
Gungar fram oss vid en sakta bris,
Kan man tänka sig på bättre vis
Än, som nu att pallra genom verlden?

När man hör hur vindens harpa klingar
Och sig känner glad och nöjd ombord,
Är det ej som öfver haf och jord
Man sig lyfte uppå starka vingar?

Jag tyckte mig varseblifva ett spökelse vid horisonten.
Det föreföll mig som en gestalt kom emot oss, stående på
ett Smålandsmoln, ty något solidare fotfäste kunde jag ej
upptäcka. “Varen icke förfärade!“ sade lotsen, “det är
Spårö båk, som vi snart komma att få se något tydligare“.
Jag kikade efter Westervik och Wimmerby, men kunde
ej få sigte på någondera. Något längre fram upptäckte vi
Jungfrun, en väldig klippholme, hvars öfversta topp kallas
Blåkulla och om hvilken många förfärliga spökhistorier
ännu äro i svang. Ungefär midt emot Jungfrun ligger
Oscarshamn, dit vi kilade in straxt på eftermiddagen, för
att lossa många tusen centner jernvägsskenor, som tillhört
Gellivarebolaget, men inköpts för Oscarshamn–Nässjöbanan.
Staden har ett utmärkt läge och är i starkt
framåtskridande: har filialbank, sparbank, skeppsdocka, mekanisk
verkstad, fayence-fabrik, boktryckeri, bryggeri samt en
vacker parkanläggning och schweitzeri med en herrlig utsigt
öfver hafvet. Der tillbragte flere af Chapmans passagerare,
äfvensom undertecknad, en glad och angenäm afton i
sällskap med flere af stadens herrar, inbjudna till en sexa
i det gröna af konsul L., som drog försorg om att allt var
tillfyllestgörande. Bland andra gjorde jag bekantskap med
stadens tullförvaltare, som lär tillika vara en utmärkt
orgelspelare. Tullverket har, som man vet, snillen öfverallt.
En engelsman stötte vi äfven på, som var resande i
staden och hade den sällsynta märkvärdigheten att vara egare
af tjugo millioner svenskt. Att klinga med en sådan potentat
föreföll mig verkligt klingande. Han såg snäll ut, (tacka
honom fan för det!) var några och 60 år och hade två
tusen pund i resväskan, hvarmed han tilltrodde sig kunna
göra en tur åt Göteborg och några andra svenska orter.
Jag hoppas, att min resa ej skall bli på långt när så dyr.

En vacker morgon klockan fyra afgick Chapman från
Oscarshamn, då man hade tillfälle att betrakta Öland.

Uti Kalmarsund, uti Kalmarsund
Der ligger en ö, som inte är rund
Och inte fyrkantig heller.
På bredden han är ofanteligt trång,
Men tretton mil lär han vara lång,
Om Palmblads påstående gäller.

Hvad är det, som står som en svärm af mygg
Uppå dess rygg.
Som står der båd’ nätter och dagar?
Jo, saken är den, när allt kommer kring,
Så är det blott qvarnar, som dras på beting
Af vinden, i fall han behagar.

Öland är ett kalkberg, som hafvet ej haft nog vatten
att hålla kacheradt, utan ryggen har i många år stått
öfver hafsytan och utgjort ett slags salutorg för slipstenar.
Ön är här och der ganska fruktbar och kan årligen
afsätta 80,000 tunnor spannmål och ändå ha tillräckligt till
kroppkakor. Der finnes hjortar, näktergalar och vildsvin.
Borgholms stad är mindre märkvärdig än Borgholms ruin.
Kronprinsen Carl Gustaf lefde der sina ljufligaste dagar,
men det lär ha varit, innan det förändrades till ruin.

Några timmars tjocka gjorde ett oförmodadt afbrott i
vårt framåtskridande. Som du vet, är tjockan en sorts
florshufva af något slags luftigt otyg, som lägger sig öfver
ögonen på folk och är isynnerhet obehagligt och
humörförstörande för sjöfarande. Kaptenerna lida värst.
Maskinister och eldare (jag talar nu om ångbåtar) få åtminstone
under stillaståendet komma upp ur den helvetiskt brinnande
ugnen och ta sig en läskande luftdryck, och se derför
kanske ej alltid så illa på, att ett litet uppehåll inträffar.
Ångbåtspipan tjöt emellertid hvar fjerde minut till varning
för mötande seglare, tills slutligen tjockan tröttnade och
sjönk i hafvets famn. Solen återtog sin spira.
Himlahvalfvet blef rent och strålande. Hafvet i sin violetta skiftning
presenterade en mängd seglare i alla möjliga former.

Hurra, kamrater, för sol och vår!
Hafvet har frigjort sin våg.
Sjömannens hjerta af hafslängtan slår,
Och lefvande frisk är hans håg.
Hans skönaste syn är böljornas gång,
Deras brus är hans ljufvaste sång.

Som fogeln fri han irrar omkring
Och skådar mång okänd kust.
Det stormar väl stundom: det gör ingenting,
Som eken han starkes då just.
Hans hopp var alltjemt, då stormmolnet kom,
Att solen fanns alltid bakom.

Det finns ej ett lif så herrligt som hans,
Nej icke en hofmans en gång.
Fast trång är hans koj och mörk är hans skans,
Hans däck är hans ljusa salong.
Der spelas musiken af osynlig hand
Och hafsnymfer dansa ibland.

Och dör han, med guld ej hans graf betings:
Han får den till skänks af kristall.
Och aldrig en ängslig sorgklocka rings,
Man hör blott det friskaste svall.
Om än utan liktal han hädangått,
Han sofver sin sömn lika godt.

I Kalmar och Karlskrona voro vi blott helt kort,
men återkomma dit på återvägen. Karlshamn anlöptes på
natten, då det till på köpet var fullkomlig månförmörkelse,
alldeles i öfverensstämmelse med Almanackans profetia för
den 12 Juli. Fartyget afgick igen på natten, då vi fingo
en behaglig rullning, som i hög grad befordrade
nattsömnen.

Uti min hytt jag slumra skall
Och opp och neder hyssas:
Jag vaggas skall af hafvets svall
Och utaf vinden vyssas.
I kojen lägger jag mig kull
Och somnar snart: Tuss lull i lull!

Det susar utanför och gnyr,
Men det mig lika qvittar,
Blott att kapten försigtigt styr
Och vägen rigtigt hittar.
Jag all min lit förtröstansfull
Till honom har: Tuss lull i lull!

En sak jag nu blott ogjord har,
Se’n må vår Herre styra:
Nattmössan jag om pannan drar
Och hänger upp min lyra.
Jag mår som perla nu i gull:
God natt, god natt! Tuss lull i lull!

Klockan sju på morgonen voro vi utanför Ystad, och
klockan tre eftermiddagen i Köpenhamn, målet för resan.
Det är en stad, som du af gammalt känner, emedan du
vistats der en hel månad. Jag behöfver ej beskrifva den
mer än jag finner för godt.

Det var en onsdag. Himlens sky
Var som ett ljusblått siden.
Jag samma dag såg Kongens by
Omtrent vid middagstiden.

Jag såg en gata här, min vän!
I Danska hufvudstaden:
Tvåtusen alnar lång var den
Och hette Gothersgaden.

Jag Vårfru-kyrkan skådat har,
Den bästa, enligt sägen,
Och Runda Tornet, som dock var
Fyrkantigt hela vägen.

Till Christiansborg en dag jag lopp
Att konstens frukter smaka,
Men det var tolf halftrappor opp
Och lika långt tillbaka.

Så gnodde jag en dag befängdt
Att Thorwaldsen beundra,
Men blef, då konstens hvalf var stängdt,
Mer flat än någon flundra.

Af goda droskor på hvar vej
Det fann jag hela raden,
Men någon ärlig snapps fanns ej
I hela kungastaden.

Om qvällen på ett spårvagns-tåg
Till Tivoli jag hastar.
Jag riddare och hästar såg
Och kärringar på qvastar.

Hos Lumbye hörde jag en stund
Musik, som man hör sällan,
Drack punsch från Edvard Cederlund
Och hvit-öl dessemellan.

Kung Kristian stod på sin kolonn
Och såg på folkets skara.
Och Ahlgrensson och Fredriksson
Jag såg af svenskar bara.

Jag tänkte här på trefligt vis
Att tiden få förkorta;
Men Erik Bögh var i Paris,
Och var fördenskull borta.

Nu vet du en hel hop redan af hvad jag sett och
hört. Såsom noter till ofvanstående verser, bör jag
likväl nämna, att då jag “såg riddare på hästar och kärringar
på qvastar“, har det afseende på en stor illumination, som
var anställd i Tivoli den 15 Juli, der dylika figurer af
kolossal storlek förekommo. Det var emedlertid en
illumination, hvars make jag aldrig skådat och troligen ingen
annan heller. Den var storartad i den vidsträcktaste
bemärkelse. Det var samma afton, som underrättelsen kl. 9
kom till Tivoli, att kriget var förklaradt. Marsäljäsen
speltes på alla håll och kanter, omvexlande med tal och
hurrarop, och den tappre landssoldat låg icke heller på latsidan.

Utom allt detta tog jag kännedom om Fredriksberg
med sina svanor och kameler, “hysteriska casino-bilder i
tretio minuter“, Klampenborg, Dyrehaven och Eremitaget,
der tillrustningar förehades till den stora kappridningen,
som skulle försiggå den 16 Juli, men hvilken förlustelse
jag ej fick åskåda, emedan jag reste just den dagen, och
i anledning hvaraf jag finner antecknadt i min
annotationsbok:

Kappridning var det klockan sju.
Mig alldeles ohördan.
Jag såg den ej, ty jag for tu
Den sextonde på lördan.

Innan jag afslutar detta bref, vill jag nämna något
som är ganska eget för Köpenhamn, som annars är en så
vänlig och godmodig stad. Jag. menar det sätt, hvarpå
Toldboden vaktas om qvällarna, nemligen utaf sex stora
hundar, hvilka lössläppas vid solens nedgång, så att ingen
från derliggande fartyg, vare sig skeppare, besättning eller
passagerare, vågar gå i land, så vida han vill undgå att
bli biten och sönderrifven. Är man uppe i staden och vill
gå ombord på qvällen, så nödgas man ringa på en klocka
vid ingångsporten, för att få en tullbetjent som medföljer
till fartyget och afhåller hundarna från anfall och
våldsamhet, som aldrig skulle uteblifva, om man vore nog djerf
att på förbjuden tid beträda platsen. Nog har jag sett,
tullhundar i mina dar, men sådana praktexemplar som de
Köpenhamnska torde icke på något annat ställe finnas,
hvarken i Europa, Asien eller Afrika. Anslaget om
förhållandet sitter tryckt och uppklistradt på ingångsporten
till Toldboden, allom till uppbyggelse.

Den 16 lemnade vi Köpenhamn och kommo till
Malmö på eftermiddagen. Der kommo herrar ombord,
hvaribland en hederspatron ställde sitt präktiga ekipage
till några af passagerarnes förfogande, för att på
beqvämaste sätt låta dem få tillfälle att taga en öfversigt af
staden och dess närmaste omgifningar. Ibland de lyckliga
var äfven undertecknad, som fick njuta af den angenäma
åkningen, hvarförutan han annars ej hunnit se mycket af
den Skånska hufvudstaden.

Malmö stad, af mycken vigt,
Fast nog mycket sköljd af vågen,
Kallades, besynnerligt,
Fordomdags för Ellenbogen.

Här var fiske då som dög,
Om mig minnet ej förvillar:
Tysken som en fiskmås flög
Hit att hugga sina sillar.

Men när stan blef svensk en gång,
Kom den i sitt rätta esse;
Tog framåt så stora språng,
Att den blef en riktig bjesse.

Malmö fick sitt namn en dag,
Då en mö här maldes sönder;
Men jag tror mig veta jag,
Att den sagan är för bönder.

Hamn fick stan af Frans Suell.
Här var Jörgen Kock borgmästar.
Jernväg finns här, som är snäll
Och som skjutsar utan hästar.

Lyckan stundom skäms ej för,
Att på handtverksdörrar klappa:
Stan har haft en hårfrisör,
Som oss gaf vår Erkepappa.

Mycket till att se är qvar.
Deribland är Möllevongen;
Men i rappet Chapman far,
Derför är det slut med sången.

Följande middag hamnade vi i Ystad i det lugnaste
solbadd oeh uppehöllo oss der en half timma eller något
derunder. Såg ett vackert tullhus, som påminte om Sanct
Barthelémy; fina och städade tullvaktmästare, sannolikt
bättre än de Vestindiska. Petri klosterkyrka såg jag, men
inga Gråbröder. De äro visst döda för längesedan. Hotel
du Sud såg storståtligt ut. Af den berömda rökta sillen
ämnade jag köpa mig en låda, men som det var söndag,
ville jag ej göra mig skyldig till sabbatsbrott och möjligen
komma i delo med stadsfiskalen. Jag tycker mig redan se
huru det vattnas i munnen på dig, då du tänker på den
skånska rökelsen, som, emot min vilja, kom att gå din
näsa förbi.

Hit vi kommo frukostdags.
Stan jag hastigt granskar;
Smorde mig med Carlshamns lax,
Köpte klippingshandskar.

Såg på allt med stor omsorg,
Tullhus och Gibraltar:
Staden har ett vackert torg,
Hygglig tullförvaltar.

Här skall allt i tvärhast ske:
Chapmans pipa gnäller.
'Bellevue fick jag inte se,
Asarum ej heller.

Inloppet till Carlskrona antyder att man kommer till
en örlogshamn; och den anses också vara en af de
yppersta i Europa. Kungsholms fästning är både vacker och
aktningsbjudande. Två präktiga fregatter lågo segelklara
och sågo särdeles inbjudande ut. Vi lade till vid
tullbryggan. Tullhuset hade samma färg som häftplåster.

Och nu jag staden gick och såg,
Och breda gator fann der.
Ett vackert hus vid hamnen låg,
Tillhörigt herr Palander.

Jag såg en kran i himlens sky
Och skepp aom Noachs-arken;
Drack vatten ifrån Lyckeby
Och vin i Hoglands-parken.

En kyrka såg jag till och med,
Som liknas kan, måhända,
Vid ett par byxor opp och ned
Mot himlahvalfvet vända.

Kanoner skydda hvarje bit
Af hamnen, om det gäller:
Det är ej godt att sticka hit
För någon ovän heller.

Ty här finns krutförråd och bly
För hela verldens strider,
Och kulor stå i himlens sky
Som stora pyramider.

Från Karlskrona till Kalmar yar ingenting att
anmärka annat än att hafvet yar tillräckligt rymligt och
djupt för yår fortkomst. Vi fördrefvo tiden med att äta
och sofva samt anlände lyckligen till residensstaden på
aftonen. Hvarken biskop eller landshöfding voro oss till
mötes. Ingenting fingo vi beskåda, hvarken kyrkor eller
slott, emedan vår befälhafvare ej behagade förunna oss
längre permission än en knapphändig halftimme att gå i land.

Uti Kalmar stad, uti Kalmar stad,
Der tog jag på vallarna min promenad.
Och som jag är fet
Och dagen var het,
Så fann jag för godt att ta mig ett bad.

Jag skulle gerna ha velat se de der “praktsvamparna,
som skjuta upp ur ekstockar och som man kan få en god
köttsoppa utaf“, samt de der “24 orts äggen som
stadshönorna värpa“ och mycket annat sevärdt och märkvärdigt,
som man vet finns der i staden. Men man kan ej gapa
öfver allt heller, utan man får vara nöjd med måttliga
korfvar emellanåt. — Klockan fem på morgonen voro vi
långt ute på villande haf. Jag steg upp och tog mig ett
uppfriskande luftbad på halfdäck, som med hundra fots
längd tillika erbjuder en angenäm promenad. Cigarren
blossade, solen sken, vågorna hoppade, just lagom för att
låta oss behålla en viss värdighet i vår hållning.

En visa på hafvet jag sjunga vill,
Och vinden skall sätta musik dertill.
Jag sjunger så gerna, då vindar susa
Och böljorna bocka och för mig krusa.

Till luftens rike en sångfogel hör,
Och vågorna har jag ock tycke för.
Som nu, jag lefver de skönaste stunder
Med luft omkring mig och sjö inunder.

Men hade jag ej denna skuta ändå
Som en galosch till att gå uppå,
Så låg jag väl heldre i land hopkrupen,
Än gaf mig ut på de dunkla djupen.

Men sedan försynen gaf folk begrepp
Att hugga ned skogar och bygga skepp,
Fick hafvet, som ej förut såg sin like,
Ej mera respekt än ett större dike.

Och derför är hafvet nu ej så svårt
Isynnerhet då det ej blåser för hårdt.
Och ingenting vet jag, som mer mig gläder,
Än fara på hafvet i vackert väder.

Att segla i storm jag ej gerna vill,
Och låter ogerna mig tvinga till.
Ty blir det storm, blir det alltid det rätta,
Att skepparn får genast i land mig sätta.

Jag började nu känna mig hemmastadd, då vi
middagstiden passerade Landsort. En tullvaktmästare kom
ombord, i hvad ändamål förstod han bäst sjelf. Han såg
förlägen ut. Jag anade, att han insåg sin obehöflighet. Vid
Dalarön fingo vi en ny, emedan den förre redan var
utarbetad. Det är ett tyngre arbete än man tror, att vara
utan sysselsättning.

En frisk flägt mötte oss vid Kanholmsfjärden. Den
var uppfriskande efter dagens qvalm.

Känn hvad luften här är ljuf!
Den som hade sig en stuf!
Tog jag sjelf till husbehof
Och till Stockholm några prof.
Denna himmelskt rena sort
Ingen rännsten kollrat bort.

Jag afbröts i min poetiska utgjutelse af en deputation
måsar, som kom mig till mötes i skärgården. Jag emottogs
med sång, den jag besvarade med ett kort tal, som
uttryckte min stora förtjusning att vara återkommen i deras
krets, samt min tacksamhet för deras skriande
uppmärksamhet. Du kan ej tro, hy ad det blef för ett hviftande
och klappande med vingarna, då jag slöt mitt tal med
dessa “energiska ord“:

Måsar, måsar! Är ni rent besatta:
Jag förstår er mening, hjertligt tack!
Jag er välkomsthelsning vet uppskatta,
Skrik ej så förbannadt, söta pack!

Då du får detta bref, kan du skicka ett bud ned till
Chapman och be mamsell Anna att få hemta ett par
snusburkar, som jag medfört från Malmö för din räkning, och
hvilka jag hoppas du håller till godo. Jag lemnade dem
ombord, emedan vi kommo till Stockholm på natten och
jag genast begaf mig ut till landet. Vi träffas snart,
hoppas jag: Gud vare hos dig! Min resa har varit i allo
lyckosam och angenäm, som du äfven torde ha förnummit
af mina epistlar, som jag hoppas kommit dig tillhanda.

P. S.	
Om jag nu kort tillhopatar
Allt hvad jag sagt förut,
Gudomlig hela resan var
Från början och till slut.

Svea Folk-Kalender
Elias Sehlstedt
Reseskildringar
1870-talets verk