Boken om vårt land/Kapitel 156
Den tidens största statsman, som styrde riket, var Axel 
Oxenstierna. Vid hans sida stod Per Brahe såsom en av de 
visaste herrar i rikets råd. Och Per Brahe var i 9 år 
generalguvernör över Finland, vilket räknades såsom rikets 
andra huvuddel, så att Finland brukade nämnas näst efter 
Sverge. 

Greve Brahe var en 
högvuxen, ståtlig herre 
med brunt hår, blå 
ögon och milda 
anletsdrag. Han lärde sig 
under långa och 
besvärliga resor att 
känna vårt land bättre 
än någon svensk man 
före honom. År 1638 
skrev han till rikets råd 
att om Finland en gång 
komme i välmakt, 
kunde det med sina stora 
skogar, sjöar och hav, 
med sin ymniga 
tillgång på fisk, fågel och andra varor »väl förliknas vid 
ett av de icke mindre konungarikena i Europa».. Och Per 
Brahe gjorde mycket för Finlands väl. Under hans tid 
började lantmätare skifta landet och bergsmän att 
uppsöka malmer. Många landsvägar byggdes, gästgiverier 
inrättades; man kunde nu skicka brev med posten, och 
finska fartyg vågade sig ut på världshaven. Nya städer 
anlades: Kristinestad, Jakobstad, Brahestad, Kaj ana, 
köpingen Kuopio, Nyslott, Willmanstrand. Sådant minne 
efterlämnade Per Brahe; därför brukade man sedan säga, 
när något skedde i en gynnsam stund, att det kom i 
»grevens tid». 

Och i grevens tid skapades här två storverk: Åbo 
akademi och den finska bibeln. För akademien har Finland 
att tacka två svenska män i riksstyrelsen: greve Per Brahe 
och rikskanslern greve Axel Oxenstierna. Tredje man var
den kraftfulle biskopen i Åbo Isak Rothovius, på vars tid 
landet åter var delat i två biskopsstift. Drottning Kristina 
var då endast 14 år gammal, men hon älskade lärdom, 
och i hennes namn grundades det nya läroverket. Det 
var icke lätt för ett fattigt land att mit t under det stora 
tyska kriget, som upptog allas håg och uppslukade allas 
penningar, finna medel till ett sådant fredens och 
upplysningens verk. 

Men det är sagt om visheten: »Jag höll mer av henne 
än konungarike och furstendöme, och rikedom höll jag för 
intet mot henne. Jag liknade ingen ädelsten vid henne; 
ty allt guld är såsom en ringa sand emot henne, och silver 
är såsom ler att räkna mot henne.» Vish. bok. 7: 8, 9. 

Så högsint var folkets håg, att ingenting syntes 
omöjligt, när det gällde en stor bragd vare sig i fred eller krig. 
Alla ville vara med därom; den tappra Torsten Stålhandske 
skänkte till akademien dess första boksamling, som var 
ett krigsbyte från Danmark. Den 15 juli år 1640 
invigdes högtidligt Åbo akademi. Det var en vacker 
sommardag. Hela Åbo var blomsterklätt, och Aura å var 
uppfylld med flaggande fartyg. En stor, lysande 
procession begav sig kl. 7 på morgonen från Åbo slott till 
akademiens hus, där greve Brahe och biskopen höllo tal. Sedan 
var gudstjänst i domkyrkan, därefter följde andra fester. 
Det gamla Åbo kände sig ungt på nytt; musik utfördes, 
kanonerna dundrade, trumpeterna smattrade, och folket 
uppstämde glada hurrarop. 

Denna första akademi, som numera kallas 
universitet, var i sin början fattig såsom sitt land. Där voro första 
året 44 studenter, varav blott 8 infödda finnar. Andra 
året voro där redan 300 studenter, bland dem många 
finnar. De behövde icke mera som hittills resa till långt 
avlägsna länder för att vinna en högre lärdom. Från Åbo 
akademi utgingo efter hand berömda statsmän och 
vetenskapsmän, präster och skollärare, som spridde upplysning 
ibland det okunniga folket. Sådana stora verk äro dock 
icke strax färdiga. De behöva tid att mogna, och där var 
ännu länge mycken råhet bland lärare och studenter. 

Vad Åbo akademi betydde för Finland, det visade sig 
snart nog, ty med den kom boktryckeri konsten i landet.

Det första tryckeriet inrättades år 1642 i Åbo. Samma 
år trycktes för första gången hela bibeln på finska språket, 
och så gick Mikael Agricolas käraste önskan efter hundra 
år i fullbordan. Tiden frambragte storverk åt alla håll. 
Det finska folket stred för Guds ord, och Guds ord kom 
välsignande till dess hyddor, förande med sig nyttiga 
kunskaper. Eskil Petraeus skrev den första finska 
språkläran, och den lärde Johannes Messenius författade en 
historia om nordens riken, medan han satt fången i 
Kajane-borg. 

Boken om vårt land