Boken om vårt land/Kapitel 160
Mitt under hungersnöden dog konung Karl XI år 1697, 
välsignad av sina folk. Stockholms slott brann, en ny tid 
bröt in. På tronen steg nu den visa konungens femtonåriga 
son, vars frejdade namn var Karl XII. Han älskade gamla 
kämpasagor och hade tidigt vuxit med stora bragder i 
hågen. Vid 4 års ålder satt han till häst, vid 12 år red han i 
sporrsträck över häckar och gärden. Krigslekar och jakt 
voro hans lust från barndomen, och när han ringat en 
björn i skogen, tillät han ingen att begagna andra vapen 
än knölpåkar och trädgrenar för att fånga djuret levande. 

Innan prinsen ännu var 16 år gammal, mottog han av 
ständerna sin faders enväldiga makt. Han begagnade den 
som en pojke: han lät sina gamla rådsherrar styra riket 
och knäppte körsbärskärnor mot deras näsa. Själv lekte 
han krig, stormade snöfästningar, åkte kälke vid branta 
bråddjup, red omkull sina hovmän, spände 30 hästar i rad 
framför 30 slädar och hade sjödrabbningar, där de stridande 
sprutade varandras båtar fulla med ’vatten. När han så 
rasat ut i tre år, blev han en man och en hjälte, som vann 
hela världens beundran. 

På den tiden regerade i Ryssland en kraftfull tsar vid 
namn Peter I, av eftervärlden kallad den store. Han ville 
upplyfta sitt rike till makt och lära sitt okunniga folk det 
västra Europas bildning. Men Ryssland var då avstängt 
från Östersjön och hade sjövägen öppen endast från Is-
havet. Peter hade vunnit land av turkarna; nu angrep 
han i förbund med konungarna i Polen och Danmark även 
Sverge. Alla hade hört talas om »den rasande pojken» 
på Sverges tron och ville begagna tillfället att återtaga 
svenskarnas erövrade länder. 

På våren år 1700 utbröt det stora kriget. Kung Karl 
var på jakt och hade fångat 14 björnar levande, när han 
fick bud om tre fienders anfall. Då blev leken förbytt i 
allvar. Innan sommaren var förliden, hade »pojken» 
iand-stigit med sin krigshär i Danmark och tvungit dess konung 
till fred. Därifrån vände han sig mot Ryssland. Tsar 
Peter stod i ett befäst läger vid floden Narova i Estland 
och ville med en krigshär av 45,000 man intaga den svenska 
fästningen Narva. Mot honom ryckte kung Karl och 
anföll ryssarna den 20 november år 1700 med 8,400 man 
trötta, frusna och våta trupper, som legat om natten under 
bar himmel på snön. 

Tsar Peter var då bortrest, och en fransman förde 
befälet över hans oövade folk. Klockan 2 på eftermiddagen 
uppstod ett häftigt yrväder. Snön drev ryssarna mot 
ansiktet så att de ej kunde se sina fiender, innan dessa voro 
dem inpå livet. Där blev en skarp strid med alla vapen, 
dock mest med värjan. Lägret stormades, vallarna 
ge-nombrötos, det ryska rytteriet tog till flykten och ville 
rida över floden, men 1,000 man drunknade. Det ryska 
fotfolket försvarade sig modigt, men råkade i oordning och 
ville fly över en bro. Bron brast, och åter funno tusende 
sin grav i floden. De övriga, som ej kunde undkomma, 
värjde sig med förtvivlans mod. Konungen var överallt 
bland de främsta; han red in i vallgraven, miste hästen, 
värjan och stöveln, men snart var han åter i striden. Mörk, 
ret inbröt, vän och fiende blandades förvirrade om 
varandra. Ryssarna kunde icke räkna sin styrka, deras här 
var sprängd i två delar, de misstrodde sitt utländska 
befäl och gåvo slaget förlorat. Striden upphörde; soldaten 
stod trött och frusen kvar under vapen i kalla 
vinternatten. Morgonen därpå uppställdes den segrande svenska 
hären i långa linjer för att dölja sitt ringa antal. De 
räknade då 6,000 man i stånd att strida; många bland dem 
hade varken kulor eller krut. En del av ryska hären hade
avtågat på natten; 12,000 nedlade vapnen på morgonen 
och fingo fritt avtåg. På tredje dagen prisade konungen 
Gud för sin seger i det befriade Narva. 

Två femtedelar av den här, som vann slaget vid Narva, 
voro finnar. Där stredo 500 Åbo läns ryttare, 600 
Nylands ryttare, 500 Viborgs läns ryttare, 850 man Viborgs 
fotfolk och andra trupper från olika delar av landet: 
inalles 3,200 finnar. 

Boken om vårt land