Boken om vårt land/Kapitel 132
I början hade alla fria män lika rättigheter inför 
lagen. Men snart begynte de mäktiga, de rika, de kloka, 
de flitiga förskaffa sig vissa företräden framför andra. 
Så uppkommo under katolska tiden Finlands fyra stånd 
eller samhällsklasser, som alla hade sina särskilda 
företräden eller privilegier. 

Det första ståndet var ’prästerna, som redan hade 
sådana företräden, när de inkommo i landet med den 
katolska kyrkan. En präst betalade ingen skatt och fick 
icke dömas av andra än präster. Därnäst begynte rika 
och mäktiga män att utgöra ett särskilt stånd, som 
kallades adel. En adelsman betalade ingen skatt för sin jord, 
allenast han ställde häst och ryttare till konungens 
tjänst i krig. Därefter begynte städernas borgare att 
förskaffa sig privilegier för sin handel, och sist fingo även 
bönderna sina privilegier, på det att de icke skulle 
förtryckas av herremännen. Allt detta skedde efter hand 
och under många inbördes strider. Prästerskapet och 
adeln hade nästan all makt under katolska tiden och 
kallades frälsemän, emedan deras jord var frälsad (befriad) 
från skatt. Borgare och bönder, som betalade skatt 
kallades ofrälse. I nyare tid har adeln allena kallats frälse 
och alla andra ofrälse. 

En adelsman uppfostrades från barndomen till 
krigare. När han blev 7 år gammal, kunde han såsom 
små-sven passa upp förnäma herrar och fruar. När han blev 
14 år, fick han ett svärd och kunde följa med i krig. 
Därefter blev han sven eller väpnare och slutligen riddare, 
när han utmärkt sig genom berömliga bragder.

Då måste han fasta och ensam vaka en natt i kyrkan 
vid sina vapen. Därefter svor han sin riddared: att 
alltid vara trogen, frukta Gud, ära konungen, vara hövisk 
mot kvinnor och beskydda de värnlösa. Sedan böjde 
han knä, och konungen eller en äldre riddare gav honom 
riddarslaget med flata värjan över axeln. Han kläddes 
nu från topp till tå i järn, fick hjälm, harnesk, sköld, ett 
gyllene bälte och förgyllda sporrar. När det icke var krig 
kunde han i denna rustning uppträda vid de krigiska lekar, 
som kallades tornerspel. Där sutto många förnäma 
herrar, fruar och fröknar som åskådare kring en ringbana. 
Riddarna redo i sporrsträck emot varandra och sökte att 
med långa lansar stöta varandra av hästen. Den, som 
blev segervinnare, red sedan i triumf kring skranket och 
mottog sin belöning av den skönaste fröken. 

Endast riddare kallades på den tiden herrar och deras 
hustrur fruar. Mången tapper finsk riddare av de 
berömda släkterna Kurk, Tavast, Djekn, Frille, Stjärnkors, 
Stålarm, Tott, Spåre, Horn, Fleming och andra släkter 
utmärkte sig genom lysande vapenbragder. Hemma på 
sina befästa gårdar levde de tarvligt, fördrevo tiden med 
jakt och åto vid det stora ekbordet tillsamman med sina 
tjänare samma mat som de. Men vid högtider och gästabud 
klädde de sig i praktfulla, guldstickade dräkter, och där 
stektes hela oxar, där dukades kostliga rätter, där runno 
vin och mjöd ur stora fat flere dagar å rad. Det 
ringare folket visste icke av annan ståt än de praktfulla 
kyrkorna. Endast i Åbo och Viborg funnos rika borgare. 
Den fattiga bonden var glad, när han icke behövde blanda 
bark i sitt bröd. 

Boken om vårt land