Mördaren på tronen
Mördaren på tronen.
Makterna och Turkiet.

Det senaste fruktansvärda blodbadet i
Konstantinopel har väckt en våldsam storm. Från
alla håll fordras, att man nu må ingripa med
makt och framtvinga ett slut på
missförhållandena. Veterligen har sultanen också haft
sitt finger med i de sista morden.

Denne »mördare på tronen», och icke hans
muhamedanska undersåter är, skrifver
Gladstone i ett bref angående morden, i sjelfva
verket upphofsmannen till
menniskoslagtandet. Morden ha drifvits i sådan
utsträckning och på ett så afskyvärdt sätt, att man
i hela nyare tiden ej bevittnat något dyligt.
Gladstone anser, att makternas uppträdande
blott varit en enda, löjlig komedi. Sultanen
har vetat, att det ej skulle krökas ett hår
på hans hufvud, och enskilda europeiska
makter ah alltjemt understödt denne
massmördare, som länge sedan borde varit
aflägsnad. Den »store gamle mannen» inskränker
sig ej till att blott skriftligen verka för de
olyckliga armeniernas sak. Utan hänsyn till
sin höga ålder har han ock lofvat att hålla
ett längre tal på ett af de möten, som inom
den närmaste framtiden skola arrangeras
öfver hela England för att åvägabringa en
mäktig och oemotståndlig opinion. Äfven
lord Rosebery har inlagt sitt ord till sakens
förmån. Han är fullständigt på det klara
med, att som det nu tillgår kan det ej
fortvara längre, men han varnar deremot, att
kampen mot sultanen får någon som helst
partiprägel. Det måste stå ett enigt folk
bakom den regering, som skall öppna
fättåget, och tyvärr är ej Englands förhållande
till de öfriga stormakterna nu för tiden så
godt som det kunde vara.

Emellertid fortfar det godtyckliga
skräckväldet i Turkiet, som om ingen fara hotade.
Man liksom spottar makternas sändebud midt
i ansigtet. Armenierna flykta i hundratal,
och de olyckliga, som ej kunna komma bort,
lefva i ständig ångest för sina lif. Det
visar sig nu, att sultanens löften om
reformer som alltid blott ha varit tomt
munväder.

Tidningsartiklar
1890-talets verk
Bohusläningen