Boken om vårt land/Kapitel 44
Vid den tid, då så många människor begåvo sig till 
Kalifornien och Australien för att söka guld i avlägsna 
världsdelar, begynte man även i det fattiga Finland få 
höra rykten om guld i Lappland. Det hade länge varit en 
sägen, att en lappgubbe funnit ett stort stycke guld, men 
icke velat omtala stället. År 1837 hittades vid stranden
av Kemi älv stenar, i vilka fanns gediget (rent) guld. Detta 
gav Finlands styrelse anledning att utsända kunniga män 
för att undersöka bergstrakterna i den höga norden och på 
detta sätt utröna, vad man borde tro om folkets 
berättelser. 

I mer än tjugu år sökte man guldet förgäves. Det 
fanns visserligen i många av Lapplands strömmar och 
bäckar, men det fanns i de allra minsta och tunnaste fjäll, 
så att man, när man urvaskat sanden en hel dag, kunde 
finna ett guldfjäll, som knappt kunde ses med blotta 
ögonen. Då fick man höra, år 1867, att norrmännen funnit 
guld vid stränderna av gränsfloden Tana i Lappmarken. 
Finska regeringen utsände ånyo kunniga män, och de 
funno mera guld. I Uleåborg voro två sjömän, Ervast och 
Lepistö, som förut sökt guld i Kalifornien. Dessa togo sin 
ränsel på ryggen och begåvo sig om sommaren 1869 
ensamma ut i Lapplands ödemarker. Där begynte de vaska 
sanden i floder och bäckar, och när de återvände om hösten 
hade de funnit guldsand till ett värde av 6,000 mark i 
penningar. Nu utbredde sig ryktet om Lapplands skatter; 
många beredde sig att söka en hastig rikedom. En 
förordning utkom, att ingen skulle få söka guld utan regeringens 
tillstånd, och att en viss andel av vinsten skulle tillfalla 
finska kronan. 

Om sommaren 1870 voro redan många guldsökare 
församlade vid stränderna av Ivalojoki, där de båda 
sjömännen funnit det mesta guldet. Mycket löst folk 
ditströmmade i hopp att få skära guld med täljknivar. Men de 
flesta bedrogo sig och vände tomhänta tillbaka, sedan de 
slitit mycket ont. Därför hade också de förståndigare 
förenat sig i bolag, som delade arbetet och vinsten. Några 
bland dessa bolag funno så mycket, att resa och arbéte 
voro väl betalda; andra funno mindre. År 1870 utvaskades 
inalles IQ kilogram guld till ett värde av över 60,000 finska 
mark. År 1871 visste man ordna arbetet klokare, och då 
utvaskades 56 kilogram, som inbragte 175,000 mark i 
penningvärde. Sedan har man alla somrar funnit guld vid 
Ivalojoki. Mängden av utvaskat guld uppgick vid slutet 
av år 1900 till omkring 434 kilogram, i penningvärde 1 
miljon 392 tusen mark. Under senare år ha guldvaske-
rierna varit mindre givande än tidigare. Numera har man 
dock funnit guld i närliggande berg, och bolag hava 
bildats för att bearbeta dem. 

Hastig rikedom har sällan bestånd, och mången, som 
övergivit sitt säkra yrke för att löpa efter det osäkra 
guldet, har sedan fått vända fattig och sjuklig tillbaka. Den, 
som vill giva sig ut i ödemarkerna, måste hava hälsa, mod, 
ihärdighet och bereda sig på ett tungt arbete. För kronans 
tjänstemän byggdes vid Ivalojoki ordentliga hus, men 
giildgrävarna fingo i början bo i tält eller illa uppförda 
kojor. Alla måste bana sig väg över kärr, sjöar, berg och 
floder, där ingen väg, ingen bro, ingen gård finnes, och 
där man måste vandra långa sträckor till fots eller staka 
sig uppför forsarna. Det är också lång väg till alla slags 
livsmedel; här är brist t. o. m. på fisk och fågel, varpå det 
övriga Lappland är rikt om sommaren. Vandraren plågas 
av mygg och solhetta om dagen, av frost om nätterna. 
Han måste sköta sig själv som vildarna göra och stundom 
söka skydd i bergskulor, snödrivor eller på öppna fältet. 

Men nära Ivalojokis mynning vid Enare sjö finnas de 
trevna finska nybyggen, som Castrén beskrivit, med åkrar 
och ängar, hästar och kor. Nybyggarna hava det bättre 
och lyckligare än mången guldsökare. Där kan man se, 
vari Finlands rätta rikedom består, nämligen i det 
ödmjuka, tåliga, ihärdiga arbetet på jordbruk och andra 
nyttiga näringar. Medan guldsökaren under många faror 
letar sin ovissa lycka, lägger sig nybyggaren varje afton 
lugn till sin vila, och Guds välsignelse hägnar hans torftiga 
bo. 

Boken om vårt land