Å jasså, må dä?
Dä va en gammel såger ve bruke, sôm hett Annersch,
   å han va tocken, att inge bet på'n. "Å jasså" äll
   "å må dä" va allt han sa, hur ill dä än va för'n.
      Når di fôr i vala kom te'n å sa, att koléra
   hadd komm te sockna, sa'n bar "jasså, må dä, ha
   ho dä?"
      "Ja, men ho ä allt i granngårn när släkta di,"
   sa di.
      "Å jasså," sa Annersch han.
      "Ja, bror din ä allt när ve te dö han, An-
   nersch," sa di.
      "Å jasså," sa Annersch han.
      Å "jasså, må dä" feck'en allt hett åg. Men når
   di tart ôm för'n att di kalle'n "jasså, må dä",
   tog'en allt åssä mössa å rev sä i skael.
      "Å jasså, må dä," sa'n.

      Da va dä en gang, att Annersch kom unner ett
   bräras, satt di feck lôv å ha in'en te lasarätte
   i Kallsta, å dä va allt ja sôm feck frakt in'en.
      Dä va int mö liv kar i Annersch. En öre va
   åslet ätter rota på'n å hang mä nö fast. Hôvvsvårn
   va te hällta åreven å i halsen bakte va dä a stor
   grop.
      "D'ä allt slut mäddä nu, Annersch," tänkt ja,
   för Annersch låg sôm han va dö. Men dä va int
   fritt att ja int tänk, att Annersch skull res sä
   ôpp å säj: "å jasså".

      Ja så kom vi te lasarätte å feck ôpp Annersch
   i sael, där di skul bese'n, ôm dä va nô te gär
   ve'n. Å så la vi Annersch på ett bol, å lasarätts-
   kvennfôlka kom in mä all lavmanger å verktyg å
   bôrker mä ôljer, som di skull begagn på Annersch.

      Mällerti bynnt allt doktarn vräng ôpp ärman
   å ställ mä bôrkan å klepp å lev mä Annersch, å
   da bynnt allt Annersch å vackten ôpp.
      "Hur står dä te mä gôbben, har gôbben mö
   plåger," frågt doktarn.
      "Ånä", sa Annersch han - "fast nock känns dä
   litt unnlitt."
      "Ja, ja ska allt säj gôbben, att dä ä allt all-
   varlitt dä här," sa doktarn. "Han har ett stort
   hôl i hôvve å hôvvesvårn ä allt mäst åsleten den
   på'n."
      "Å jasså?" sa Annersch han å drog allt på't.
      "Å ena örat ä åsletet," sa doktarn.
      "Å jasså, ä dä dä, ja dä va allt kônstitt,"
   sa Annersch han.
      "Å en kan se in i svalje på'n gömmen nacken."
      "Ja dä va allt besönnli, hocken skall ha trott
   tocke," sa Annersch han.
      "Å d'ä allt frågan, ôm gôbben kan bli bra,"
   sa doktarn. "Vi vet int ôm dä int kan te å mä
   bli dön."
      "Å jasså", sa Annersch han å gjord ett litt
   fresten te få ôpp näven te nacken. "Ja dä blir
   allt varst fö kärnga dä," la'n te, når'n hadd
   grönn ätter e stönn.
      "Men ja ska allt gär ett försök te lapp ihop
   gôbben ja," sa doktarn, för han ble änn sôm rasen
   för dä, att inget bet på Annersch, å så bynnt'en
   sy å plåstre på'n igän.
      Å han lapp allt ihop Annersch, å Annersch han
   lever allt än han å ä ve go häls, fast att han
   ser allt litt skarvat å lagat ut.
      Men når han blir dö en gång å kommer te hemmel
   å änglan sier te'n: "nu ä du allt sali, Annersch,"
   så ä dä int fritt att ja int tror att Annersch
   sier: "å jasså, ä ja dä, hocken skull ha trott
   tocke!

Poesi
Gustaf Fröding
Verk på värmländska