Boken om vårt land/Kapitel 150
När Karl IX dog från sitt ofullbordade verk, blev hans 
Uxiga son Gustav Adolf vid 17 års ålder konung i Sverge. 
Han var lika mild, som hans fader varit hård, och 
försvarade sanningen intill döden. Därför blev han Sverges 
och Finlands största konung. 

Under hans regering uppväxte i detta land ett krigiskt 
folk. Det var sådana tider, att de prövade kraften och
modet I de beständiga krigen togos varje år fleie tusende 
unga män från plogen och skickades att strida i främmande 
land. Varje man blev liksom född till krigare. Folket 
måste betala stora utskylder och blev mångenstädes 
förtryckt av herrar och fogdar. Då litade alla, näst på Gud, 
på sin unga konung. Han vistades ofta och länge i 
Finland. Han hörde folkets klagomål, han skipade rättvisa 
och bestraffade våldsverkare. Han stiftade Åbo hovrätt, 
tillsatte en ny biskop i Viborg, förbättrade läroverken, 
ordnade riksdagarna. Han grundläde städerna 
Gamla-karleby, Nykarleby, Nystad och Torned. Han älskade 
finnarna, liksom de älskade honom. Han hade lärt känna 
dem redan som barn, när han var här med sin fader, och 
fadern hade låtit kalla honom Finlands storfurste. Ingen 
konung har så väl förstått finnarnas hjärtelag som den 
store Gustav Adolf, och han aktade högt deras tapperhet, 
trohet och pålitlighet. 

År 1616 lät han kalla Finlands ständer till en lantdag 
i Helsingfors. Där församlades adelsmän, biskop, präster, 
borgare, bönder och några av krigsfolket. Konungen 
begärde deras råd och hjälp under den svåra krigstiden, och 
alla voro beredda att trofast uppoffra allt för 
fäderneslandet. De beviljade nya skatter, de uppställde nya 
krigshärar, de uppmanade Sverges folk att följa deras 
föredöme. En stark anda av endräkt och mannamod levde 
då hos det finska folket. Det hade alltid kunnat strida 
och lida: nu lärde det även att segra. 

Med Danmark slöts en hård fred, med Ryssland och 
Polen var ännu krig. Konungen drog varje år själv i fält 
och lärde sig krigskonsten. Den tappra hjälten Evert 
Horn blev skjuten vid belägringen av en rysk fästning. 
Konungen sörjde honom mer än om han förlorat en stor 
stad, och lät i sin närvaro begrava honom med stora 
äre-betygelser i Åbo domkyrka. 

Det ryska kriget slöts med seger genom freden i byn 
Stolbova år 1617. Sverge fick Nevafloden och 
Inger-manland, där nu Petersburg är beläget, varigenom 
Finland på den sidan fick en förmur. Dessutom avträdde 
ryssarna Kexholms län, varigenom Finland utsträcktes ända 
till Ladoga.

Kriget med Polen fortfor ännu i tolv år och slöts med 
ett stillestånd. Konung Gustav Adolf hade blivit en stor 
fältherre, och hans krigare hade härdats i alla faror. Vid 
denna tid rasade ett förhärjande religionskrig i Tyskland. 
Kejsaren i Österrike och hans katolska bundsförvanter 
ville förtrycka de folk, som bekände sig till den evangeliska 
luterska läran, och tvinga dem att övergiva sin tro. Men 
detta var den svåraste våldsgärning, ty Gud allena är herre 
övermänniskors samveten. De evangeliska folken ledo 
blodiga nederlag och vände sig i sin nöd till sin 
trosför-vant, konungen av Danmark, med begäran om hjälp. Han 
drog ut, men blev slagen av kejsarens fältherre Tilly. Då 
vände sig de olyckliga, förtryckta folken med samma bön 
till konungen av Sverge. Det var. ingen ringa fara att 
våga en strid mot så mäktiga motståndare, men konung 
Gustav Adolf aktade Guds rena ord och samvetsfriheten 
för det högsta på jorden. Hans folk tänkte som han, och 
så beslöto konungen och rikets ständer att hjälpa sina hårt 
förtryckta trosförvanter i Tyskland, på det att de själva 
och alla folk måtte få dyrka Gud efter sin tro och sitt 
samvete. 

Då drog konungen med sina svenska och finska krigare 
frimodigt ut i det stora trettioåriga kriget och seglade år 
1630 över till Tyskland. 

Boken om vårt land