Medan jag väntade på vagn
{{Titel|Medan jag väntade på vagn|Josefina Wettergrund|kommentar=Novell ur Svenska Familj-Journalen, 1867.}}

Lifvet är besynnerligt. Ibland tyckes det oss som
en i klar morgon, full af solljus, daggdroppar och
löften; så stiger vid horisonten ett moln upp, icke
större än slöjan på min hatt, men det växer och växer;
bergen mörkna; träden se så betänksamma ut som ett
gammalt statsråd i peruk; bladen skälfva; fåglarna
tystna; en genomträngande kyla låter sig förnimma, ett
dödens famntag; blommorna böja sig ödmjukt mot jorden;
stickor och strån, dem förut ingen aktat på, börja en
sjelfsvåldig ringdans, slita sig lösa ibland och flyga
in i ögonen på den häpne vandraren, och innan man
vet ordet af, har man en stickande storm, kanske
efterföljd af ett slagregn.

Så går det till, lilla Minna!

Nu ser jag, huru du drar på mun och undrar, hvarifrån
jag vid 18 års ålder i en hast fått en så omätlig
visdom. Ditt leende är ett majestätsbrott — ett
ovärdigt tvifvel på min förmåga att uppfatta hvad
som rör sig omkring mig — och för detta borde du
rätteligen plikta genom att aldrig mera få kasta
en blick in i denna min dagbok. Men det lyster mig
att vara ädelmodig och, i stället för att harmas,
upplysa dig, stackars klenögda barn.

Jag har min vishet direkte ur Mimers brunn — ett
gammalt ungkarlshjefta, deri jag händelsevis fått
skåda.

Saken var den, att ungherrarna här i staden i
går tillställde en bal, dit äfven jag var bjuden,naturligtvis, såsom dotter till borgmästaren. Man
hade knappast kunnat gå förbi mig, om jag också sett
ut som en gråärta. Det är förargligt ibland att varahög. Inga hufvudstadsminer, jag ber! Borgmästaren i
en småstad är en kung en miniature. Och således är
jag, såsom prinsessa, ej alltid säker på att vara
ihågkommen för min personliga älskvärdhets skull.

Denna, gång hade jag dock en viss förhoppning i
sednare fallet, ty bland tillställarne befann sig
en viss ung man, som ... som — ja Gud hvad de
relativa satserna äro svåra! Jag hoppar öfver den
bara, och dermed punkt.

Det skulle blifva en lysande bal. Salen skulle
orneras med blommor och grönt, ett poem läsas upp till
damernas ära och alla sju löjtnanterna förekomma i
uniform. Jo-o, du, vi hafva icke mindre än sju tappra
riddare, »lysmaskar», som tant Beate-Marie kallar
dem, i sin rättmätiga harm öfver att i ungdomen hafva
råkat ut för en löjtnant, som gick och såg
på henne ett helt år och så sjelfva nyårsafton
friade till en annan.

När nu balen skulle blifva så ståtlig, faller af sig sjelf,
att de inbjudna damerna ville göra sitt
bästa, för att icke skymma bort det helas
behagliga intryck.

Jag måste bekänna, att jag fann min drägt vacker. En
luftig grön florsklädning och hvita näckrosor i
håret. Hvitt och rödt och blått och gult — det der
allt är så vanligt, men grönt ser fint och litet
särdeles ut. Hade jag i stället för näckrosor burit
säf, kunde jag föreställt najad, men det kunde
också vara lika godt. Du vet, att de der
vattennymferna voro kända för sin svaghet att gerna vilja enlevera någon skön yngling, en svaghet, som jag ogerna
vill misstänkas för.

Nå ja! jag bar grön florsklänning till min yttre menniska
och rosenröda förhoppningar till min inre.
Mamma gaf mig en sista mönstrande blick och undrade
derefter, likasom jag, om inte vagnen skulle
komma snart. (Våra egna hästar voro i åt landet,
så att vi hade beställt åkdon.) 

"Bevars, lilla Louise», sade mamma plötsligt, i det hon
drog på sig sina handskar, «jag tror ej, du
varit inne hos onkel och sagt farväl!"

Det hade jag glömt!

Stackars gubbe! han sitter der ensam med sin gikt,
sina patience-kort och sina minnen och är på det hela
taget god som gull, fast litet fnurrig ibland. Det
skulle icke tagit väl, om jag rest utan att gå in. Vi
betrakta honom alla som en anförvandt, ehuru han,
som du vet, alls icke är det; men då man varit
inackorderad i en familj i elfva år, införlifvar
man sig med den samma, så vida denna familj icke är
allt för frånstötande, och det vet du ingen af oss
är. Alltså betraktar jag honom som en verklig onkel
och skulle bestämdt vara snällare ändå mot honom,
om han ej hade sina välsignade tretiotusen, dem jag
är så rädd han skall tro mig vilja hafva en gång,
eftersom han är min gudfar och jag hans älskling. Jag
begagnar hvart tillfälle att låta honom förstå,
hur litet jag aktar penningar och hur orätt den gör,
som lemnar sin förmögenhet åt dem, som hafva förut.

Nu sprang jag således in till gubben onkel i all min
glans, tog honom i famn och sade: »så här ser jag ut,
snälla onkel, är jag bra?»

(Nu låter jag dialognen fortgå som i de gamla
romanerna).Onkel: »Bra? Nej besitta mig, om jag det tycker. Du
är ett lefvande trasbylte, som ingen kan våga taga i
en gång, af fruktan att se hvar remsa flyga för sig.»Jag:'ä »Men, bevars onkel! vi skola väl inte 'väfva
vadmal' heller på en sådan fin bal.»

Onkel: »Nej, det förstås. Ni skall trippa och sprätta
som höns i en blomstergård. Fin bal! Jag vill inte
stiga upp för en sådan bal, sedan jag en gång satt
mig.»

Jag: »Hvarför det, snälla onkel?»

Onkel: »Just för frihetens skull. Ungdomen kan
inte hafva roligt nu för tiden, utan att det skall
kosta så och så många hundra. Det skall vara gas,
bevars, och gentil musik, som dånar som åskan, och
vaktmästare i hvita handskar och dito halsduk. Och
damer som snösippor, förstås; en tunn stängel och en
blek krona — åh, man kan förarga sig till döds!»

Jag: »Men, snälla onkel!»

Onkel: »Tyst, jungfru nippertippa; du är icke en bit
bättre och derför är det klart, att du vill försvara
hela ligan. Tycker du det är hederligt och rätt,
att en hop unga gökar, hvilkas lön inte förslå till
pomada åt deras gryende mustascher, kasta bort kanske
femtio riksdaler för en sådan afton, tycker du det?»

Jag: »Hm! Onkel, jag har just inte tänkt på hvad det
kan kosta.»

Onkel: »Nej, men säkert desto mer på hvad det kan
smaka. Det är just vår ungdoms fel, det.»

Jag: »Onkel är inte snäll mot sin lilla Wisen i dag!»

Onkel: »Se så, hjertegrynet! inte den der lilla
tjusminen! då kan du afväpna mig, och jag vill inte
blifva afväpnad. Den kan du spara för någon annan,
som ...» (Onkel tyckes också hafva svårt för de
relativa satserna, ty någon fortsättning kom aldrig.)

Jag: »Jag förstår inte hvem ... hm ... hvad
onkel menar.»

Onkel: »Jo bevars, hvad du förstår både hvad och hvem
jag menar. Men se dig för, barn, det kan behöfvas. För
min del tycker jag ej om fjärilar, och det är just
hvad någon annan liknar mest. Jag har också varit
kär ...»

Jag (förvånad): »Onkel?»

Onkel (litet vresigt): »Nå, om inte den ungdomen
är sig lik! Aldrig kan den gå utom sig sjelf; ingen
annan kan hafva haft en smula utseende eller hjerta,
bevars! Jo du, jag har varit både ung och kär, och på
den tiden var jag informator på landet, der känslor
och menniskor bestämdt äro renare och bättre än i
staden. Och efter du nu står der så trasgrann och
beredd att flyga åstad i valsens hvirflar, kan det
just passa, att du får höra, huru man hade det på en
bal på landet i min ungdom. Ja, d. v. s. det var en
impromtubal, och sådana bruka vara de roligaste.

Det var annars på det viset, att det var en vacker 
vinterqväll, då det med ens föll min patron (han var
landthandlande) in att med hustru, barn och blomma
begagna sig af det goda slädföret, för att helsa på
hos sin gode vän prosten. Sagdt och gjordt. Bredslädan
fram — och alla stufvades in, herre och fru, tre
döttrar och undertecknad, öfversäll vid tanken på
att få träffa prostens Eva, mitt hjertas dam.

Nå, inom en halftimma voro vi der. Byns unge ogifte
länsman hade haft samma tanke som vi, hvadan han kom
strax efter, åtföljd af en bruksbokhållare, som hade
ett godt öga till Karin — äldsta dottern i huset. —
Nu må du tro, det blef lif och rörelse! Husets båda
unga döttrar satte undan sållet med ullkardorna,
hvarmed de som bäst höllo på (kan du skilja mellan
en ullkarda och en snok du?); två tjocka, hemstöpta
talgljus tändes och sattes på kakelugnen, för
att icke blåsas ut under dansen, ty dansa skulle
man naturligtvis, när så mycken ungdom — hela nio
personer — kom tillsammans. Gubbarne drogo sig snart
undan till brädspelet, nöjda och belåtna med det och
sina tända pipor; fruarna satte sig i förmaket —
en lämplig jungfrukammare nu för tiden — med sina
stickstrumpor, och inom en halftimma var det på
smultronblad kokta teet med sina hembakade bröd
kringbjudet och förtärdt.

Nu skulle dansen börja. Det söktes länge och
väl efter 'orkestern', ett dragpositiv, som
med stor konstnärlighet vanligen sköttes af den
tolfåriga Maria. Slutligen måste denna fram
med sanningen, som var den, att bror Jonathan tagit
instrumentet med sig i förra veckan, då han reste in
till skolan, och lofvat att återställa det
till söndagen, men kommit att glömma bort det.

Hvad var nu att göra?

Om bara Lena hade tid, menade Karin, så kunde nog
hon sjunga, men ...

'Hvar är hon då och hvad gör hon, efter hon inte har
tid ?' frågades om hvartannat af herrarne.

'Hon rör i gröten och diskar med samma', upplyste
systrarne med en suck. (Lena var namnet på köksan,
förstår du.)

'Ja, hvad gör det?' menade lilla Marie, som var
angelägen att få bror Jonathans affär bortblandad,
'hon kan väl sjunga för det!'

Och härmed slog hon upp dörren till köket på vid 
gafvel, der Lena, en kolossal bild af det täcka könet,
med ett hufvud som en lintotte, stod framför spiseln
och skötte sin dubbla befattning.

Intet öfvertalande behöfdes. Köksan var ett
naturbarn, som ej förstod sig på att ockra med sin talang
och med en röst — Gud vet om det ej var bas — som fyllde
både sal och kök och jag tror, skorstenen äfven, stämde hon
upp under ackompanjemang af ömsom grötslefvens klang mot
grytan, ömsom tallrikarnes mot hvarandra: 'Li-hi-vett förgår
som en flod; på dess bölja' etc.

Det var en vals, må du tro! Unga och glada alla —
ingen etikett — bara natur! Och hvar och en
valsade med den, han tyckte om. Och så gjorde vi
nästan hela qvällen; — Lefve naturen!»

(Här slog Onkel i sin förtjusning ut både armar
och ben, utan att komma ihåg sin giktsjuka fot.
Men denna hämnades hans glömska genom förökad värk,
hvilket kom Onkel att grina ; förfärligt illa midt
upp i sin hänryckning.)          

Jag (sedan värken stillats): »Men Onkel! det ginge ej
an nu att dansa hela aftonen med en och samma. Man
skulle säga, att de som så gjorde, voro förlofvade.»

Onkel: »Än sen då! Ville de dansa med hvarandra hela
qvällen, så ville de väl också hafva hvarandra. Men
se nu för tiden skall det vara så fint, gubevars,
att låtsa likgiltighet — peka åt ett håll, sigta
åt ett annat och skjuta åt ett tredje i — och derför
går det, som det går. Men jag kom ifrån vår
impromtubal.

Då Lena slutat att diska och bara hade gröten att tänka 
på, tog hon till sin gråa stickstrumpa, ställde
sig midt i den öppna dörren och sjöng en kadrilj:
ja du känner kanske till melodien, fast den är
gammalmodig. Det var annars den der
bekanta: 'Min källa och min lada, ho ho hipsan hej,
ho ho trirum-lunim-lej; jag tar igen min skada,
när som jag ser på dej'. Det förstås att orden
äro annorlunda, men så sjöng Lena dem och stampade
takten med sin jernbeslagna träsko och skrattade dess
emellan, så de hvita tänderna gliste, då hon såg våra
lefnadslustiga krumsprång.

Stundom hände att hon tystnade midt i ett figuré.

'Nå, Lena?' ropade vi, 'hvad nu då?'

'Jösses, di kan väl bi'a lite, mens ja' tar opp
vrångmaskan', svarade då i allt lugn Lena, skötte
ifrån sig den krångliga saken med af vigmaskan och
stämde derefter upp med fördubblad styrka. Mellan hvar
tur rörde hon i gröten, till hvilken ingen köksa nu
för tiden kokar maken, hängde hon än med näsan öfver
grytan i sju hela timmar.

Ack nej! det var välsignadt roliga tider!»

(Stackars Onkel! han suckade så djupt,
när han sade detta. Han mäktar ej lefva
i nuet; det förflutna är för honom allt).

Jag: »Men, onkel lilla, om inte onkel misstycker, så
ville jag fråga, hvarför, när onkel ändå dansade
hela qvällen med den vackra Eva, hon inte blef
onkels lilla hustru?»

Onkel (med en djup suck): »För det, barn lilla,
att en mäktigare rival tog henne ifrån mig.»

Jag: »Och hon lät taga sig?»

Onkel: »Du hade gjort så med. Döden tillåter intet
val.»

Nu tego vi båda. Jag tyckte så synd om onkel, att jag
haft lust att rifva all grannlåten af mig, kasta mig
till gubbens bröst och ropa: »Jag vill blifva hemma,
onkel, jag vill blifva din dotter, ditt sällskap,
din svaga tröst, om du vill!»

»Du skall gå barn», sade onkel, alldeles som om
han gissat till mina tankar, »men du skall svepa
om dig väl, lofva mig det. Evas sjukdom var först
bara en lindrig förkylning (der ha vi det der lilla
molnet, Minna du, ej större än slöjan på din hatt!),
men förvärrades mer och mer, tills den bröt ut i en
yrande feber, som endast kunde kylas af den obevekliga
döden.»

(Här satte onkel båda händerna för ansigtet och var
tyst en lång stund, hvarunder jag bara helt sakta
vågade klappa hans arm).

Plötsligt reste han upp hufvudet och sade: »Du skall
älska en gång, äfven du, mitt barn — och gifve Gud, du
ej redan gör det, ty den du nu tänker på, är dig icke
värdig, deri kan du tro din gamle vän, som vill dig
väl — och när den tiden kommer, måtte du så väl se dig
för, åt hvem du skänker ditt hjerta, ty en finkänslig
qvinna älskar blott en gång i sitt lif! Och hvilken
evig skada, om då hennes tycke faller på en ovärdig!

Jag hör vagnen komma. Gud signe dig barn! Tag på dig
väl; jag har icke råd att förlora äfven dig!»

Vagnen kom verkligen och jag for. Men mina
rosenröda förhoppningar hade öfvergått i violett,
och — skall jag säga det! — innan qvällen hade de
krympt tillsammans som ett af frosten vidrördt
blomblad. Der fanns på balen en flicka, mycket,
mycket älskvärdare än jag, en flicka med namn
och förmögenhet, och hon var nästan uteslutande
föremålet för dens uppmärksamhet, som ...

Ja ja! jag börjar frukta att onkel har rätt. Detta
var det första molnet på min himmel. Jag hade
alls inte roligt. Jag såg nästan lika betänksam ut
som de omtalta träden i början af denna min lilla
anteckning. Snart bryter väl ovädret ut, d. v. s. han
friar till den tjusande flickan . . . »stickor och
strån» — hans förra, hittills i öfverseendets milda
dagar sedda fel — flyga mig rakt i ögonen; slagregnet
— de krossade illusionerna — öfverfaller mig och
jag nedsjunker döfvad, tills allt är förbi och Gud
ännu en gång låter solen skina, då jag väl vågar
lyfta upp hufvudet och se mig omkring med tacksamma
blickar....

Hvad jag är glad, att mitt hjerta ännu ej är så
angripet, att ett sådant oväder skulle döda i stället
för döfva mig!

Men se bara, huru ljuset brinner ned i pipan! Det
flämtar upp ännu en gång, och vid dess osäkra låga
tecknar jag med säker, fast tröttnande hand:

Jag skall betänka mig!

Josefina Wettergrund
Noveller