Frun i Horn och den undergörande Gumman
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Frun i Horn eller den undergörande Gumman.

Nog finnas Gubbar i vårt fädernesland, men att
de ej äro af det undergörande slaget, lärer temligen
bestämdt vara afgjordt. Att vår samhällskropp lider af
många bräckligheter och krämpor, torde vara lika
odisputabelt. Man vet äfven att oppositionens dragflugor i
flera års tid varit applicerade derpå, fastän de lika
litet som hästkurerna i somras förmått åstadkomma
någon bestämdt välgörande verkan. Hur lyckligt vore det
ej då, om man på något sätt kunde få tag i en
undergörande gumma, hvilken med några lyckliga
sympatikurer förmådde hopplåstra det Nordiska benranglet,
som så länge yfvat sig öfver forntidens kummel, att
det sjelf blifvit ett dylikt! — Hur lyckligt vore det ej
att finna en sådan lika väl som vi redan funnit en för
våra enskilta kroppar!

I Östergötland helt nära Linköping har i flera år
vistats en verklig hedersmamma, Frun i Horn kallad,
om hvilken ryktet förtäljer underliga saker. Än
berättas det, hur den utlefvade debåchören, i hvars
insjunkna bröst dödens kalla symtomer redan gjort
vaktombyte med ungdonmskänslans glödande passioner och som
med lungsoten varit nära att sota för en flydd lefnads
förvillelser, rest till henne och återkommit, en ny sujett
för valserna på Börsen eller Kirsteinska huset; — än
hur den vissnande ungmön, hvars dödsbleka kinder
alltför troget återspeglat höstens härjningar i
hjertblomman, ur den goda fruns hjertstärkande örter sugit
vårens lif och helsa; — än hur — märken det kära
läsarinnor — mången ung och sedesam fru, som tillbragt
otaliga sömnlösa nätter i sorg Öfver den otacksamme
makens otrohet, i Horn slutligen återfunnit sitt
förlorade lugn. Ja, sjelfva afunden till och med den
promoverade i Doktorshatt och diplom, sedan den
förgäfves sökt sätta plumpar på den utomordentliga fruns
recepter, har nödgats hylla hennes välde; ty har ej
sjelfva Sundhetscolegium, för hvars hufvud hon ordinerat
myrbad på myrbad, slutligen funnit för godt, att,
efter med henne anställd examen, tillåta henne praktisera
bäst hon gitter? — Helt nyligen har hon återigen
kurerat en patient på ett sätt, som torde förtjena ett stort
rum bland läkarevettenskapens utmärktaste fenomener.
Spetsen edra öron och hören!

En ung dam på landet af hög börd hade alltsedan
sin barndom kämpat mot en sjukdom, till hvars
häfvande Skandinaviens berömdaste Æskulaper förgäfves
hade ansträngt sina krafter. Att på högvederbörligt
sätt inom sidensparlakanen för evigt tillsluta sina ögon
för dagens ljus, man må hafva det mest lysande liktal
inom templet och den bäst murade graf derutom i
perspektiv, är likväl på intet vis så lockande, att man ej
skulle försöka hvad försökas kan, äfven om man skulle
taga hjelpen ur profana händer. Nog af, hon reste till
Frun i Horn. I sex veckor måste hon nu ligga till
sängs. »Den väntan blef det unga blod för lång» —
hvad säger jag? Det unga blod? — Nej, Frun hade
upptäckt, att den unga damen, i stället för blod i sina
ådror, blott hade — vatten. — Vatten i ådrorna, och
ändå lefva? — Brådska ej med frågorna; Frun hade
derjemte funnit, att bland vattnet några droppar af den
mjölk funnes qvar, dem patienten såsom spädt barn
hade diat vid ammans bröst. Förfärliga underrättelse!
Med tårar i ögonen och mjölkfingerna konvulsiviskt
hopknäppta anropade sjuklingen läkarinnan om hjelp. Den
kloka Frun ordinerade då för henne skatbuljong, som
hon under ett helt års tid med uteslutande af all annan
föda, borde intaga. Fröken, lifvad af de bästa
förhoppningar, hoppade ur sängen hem till mamma och pappa.
Bygdens riddare och ungersvenner sätta sig i rörelse —
och skator falla hoptals från skyn ned i den
Högvälborna familjens grytor. Skatvingar bepryda
segervinnarnes hattar; skatnäbbar bekransa familjevapnet på
borgporten. När solen uppgår och lyfter locket från
klarpannan, uppstiger Fröken och öppnar mun öfver
skatservisen. När solen tager sin sista klunk i hafvets
vågor, sommar den hulda med den tömda koppen för
munnen.

Skott på skott i skog och öken —
Kopp på kopp i nådig Fröken.

Snart uppgår höstsolen och belyser icke allenast
nejdens mognade frukter, utan äfven den skönas
mognade helsa. Sjelf står hon på den svigtande altanen,
skådande rödkindad och klarögd ut åt den svalkande
naturen och låter det tacksamma minnet på skatvingar
flyga till Frun i Horn. Nedanför hennes fötter ligger
trädgården. Körshären från de svigtande träden mysa
not henne röda och klara. som hon. Inga skator
hade detta året plockat dem från grenen. 

Freja
August Blanche