Boken om vårt land/Kapitel 143
I konung Eriks livvakt tjänade en korpral vid namn 
Måns. Hans dotter Karin satt, 13 år gammal, på torget i 
Stockholm och sålde nötter. Konung Erik gick förbi, blev 
varse den unga flickans ovanliga skönhet och lät uppfostra 
henne bland sin systers, prinsessan Elisabets, hovdamer. 

Karin Månsdotter växte upp och blev lika god, som 
hon var skön. Konung Eriks ostadiga hjärta fäste sig i 
stadig kärlek vid Karin, och hon besvarade hans kärlek i 
lust och nöd. Ty den grymma konungen var dock en 
ståtlig riddare, vars anlete vid Karins sida var blitt som 
solsken. 

Den kungliga släkten och den högmodiga adeln sågo 
med stort misshag konungens böjelse, emedan Karin var 
av så lågt stånd. Men konungen tog henne till maka, 
ärkebiskopen vigde dem, och Karin Månsdotter, som aldrig 
eftersträvat en sådan höghet, blev krönt till Sverges 
drottning i juli månad år 1568. 

Detta påskyndade hertigarnas uppror och konung 
Eriks avsättning kort därefter. De första åren fick Karin 
med sina barn besöka och trösta konungen i hans fängelse, 
men slutligen fick hon icke mer se honom. Drottning 
Karin flyttade då till Finland, bodde en tid i Åbo under 
sorg och fattigdom, men fick sedan av konung Johan 
Liuksiala gård i Kangasala vid stranden av Roine. Där 
levde hon många år, älskad och vördad av alla för sin 
välgörenhet, sin mildhet och sin undergivenhet. År 1612

slöt den fromma drottningen sin levnad och ligger 
begraven i Åbo domkyrka, där Finland givit henne en kista 
av svart marmor. Sköna glasmålningar pryda fönstren i 
drottningens gravkapell och framställa bilder ur hennes 
historia. 

Konung Erik och drottning Karin hade fyra barn, av 
vilka två kommo till vuxen ålder. Prinsessan Sigrid Vasa 
blev gift med Klas 
Totttill Gerknäs och 
moder till den 
berömde Åke Tott. 
Sonen, prins Gustav, 
förföljdes av konung 
Johan, skickades 
utrikes och levde hela 
sin tid i landsflykt. 

Han blev en lärd 
herre, uppfostrades i 
katolska läran, led 
mycket armod och 
hade underliga öden. 

Det säges, att han 
förklädd till tiggare 
betraktat sin kusins, 
konung Sigismunds, 
kröning i Warschau. 

Då har han igenkänt sin syster Sigrid bland hovdamerna. 
Han skall hava givit sig till känna för henne, och hon 
gav honom hela sin lilla sparkassa. Till Finland fick han 
ej komma; blott en gång fick han omfamna sin moder i 
Reval och dog före henne 1607. 

Än i dag kan ingen se Liuksiala gård utan att minnas 
Karin Månsdotter. Där har hon länge gråtit ensliga tårar, 
icke över sin fallna krona men över sin olycklige make 
och över sin landsflyktige son. Roines vågor ha mottagit 
hennes oskyldiga tårar och berätta om dem för 
efterkommande släkten. Tiden har längesedan utplånat spåren 
av hennes korta höghet och hennes långa sorg; men minnet 
av hennes godhet lever än i dag i välsignelse.

Karin Månsdotters visa for Erik XIV. 

 Sov du stormiga hjärta, sov! 

 Sov i mitt lugna sköte! 

 Tyst omkring dig är skogens hov; 
 eken susar Guds allmakts lov. 

 Sov i mitt sköte 
 dagen till möte! 

 Gud allena är ljus, men världen är natt. 

 Sov som förr vid din moders barm, 
 sov på din fallna krona! 

 Höghet kyler och guld gör arm; 
 kärlek ensam är rik och varm. 

 Sov på din krona! 

 Gud kan försona, 

 Gud allena är ren, men vi gå i synd. 

 Sverges rike är nu min famn; 
 sov i ditt kungarike! 

 Hat går vilse, men tro ger hamn; 
 sov välsignad i Herrens namn! 

 Sov till Guds rike! 

 Sorgerna vike. 

 Gud allena är hög, men vi äro stoft. 

Boken om vårt land