Boken om vårt land/Kapitel 137
Efter Magnus Tavast hade rika, lärda och mäktiga 
män av Finlands förnämsta adel varit biskopar i Åbo. 
De voro stolta kyrkofurstar, kloka styresmän och älskade 
sitt land. Finland blomstrade under deras styrelse. Men 
Denna goda tid fick en ände genom det ryska kriget och 
genom danskarnas härjningar. Kyrkorna plundrades, 
landet utarmades, folket kunde icke betala sin tionde. På 
Svante Stures tid följde efter varandra två gamla 
biskopar, som icke förmådde hålla ordning under den onda 
tiden. Och mycken oreda var då i alla förhållanden. 

På sistone blev den statskloka och högättade Arvid 
Kurk biskop i Åbo 1510. Han styrde sitt biskopsdöme 
med stark hand, och än en gång såg man den katolska
kyrkans överherde uppträda med nästan samma glans, 
höghet och makt som hans lysande företrädare. Men 
tiderna blevo allt svårare. Biskop Arvids närmaste 
förman, ärkebiskopen i Uppsala Gustav Trolle, var en 
landsförrädare, som höll med kung Kristian. När då danskarna 
segrade och intogo Finland, hade biskop Arvid ingen 
annan utväg än att genom en förställd undergivenhet insöva 
kung Kristians misstänksamhet. Ja, han utbad sig av 
konungen gods och fördelar, på det att han måtte synas 
handla av egennytta, ty kung Kristian, som själv var falsk, 
trodde icke, att någon annan kunde handla ärligt och 
oegennyttigt. Alltså blev biskop Arvid skonad, men alla 
redliga män i Finland sörjde över att deras biskop förrådde 
sitt land. 

Biskop Arvid lät en tid sina landsmän tro illa om 
honom och gömde stora förråder av vapen i valven under 
Kuustö slott. Men när Gustav Vasa skickade krigsfolk 
till Åbo, bortlade biskopen sin förställning, utdelade 
vapnen åt krigsfolket och förenade sig öppet med frihetens 
försvarare. Landet hörde hans röst och väpnade sig mot 
danskarna. Biskop Arvid visste väl, att han därmed 
blottställde liv och välfärd, men detta aktade han ringa, 
ty fäderneslandet var honom kärare än alla jordiska 
fördelar. 

Det är redan berättat, huru Åbo slott ej kunde 
intagas och om våren år 1522 blev undsatt av en dansk 
flotta. Danskarna voro åter för en kort tid herrar i 
landet och sökte biskopen överallt för att bestraffa hans 
avfall. Biskop Arvid flydde längs kusten norrut, först till 
Raumo, sedan till Björneborg, därifrån upp till Närpes i 
Österbotten. Men när förföljarna ständigt voro efter 
honom, nödgades han i Närpes gå ombord på ett fartyg för 
att fly över till Sverge. Med honom följde flere av 
landets förnämsta adel, fruar och präster. Fartyget var i 
brådskan illa utrustat, kanhända också överlastat med 
folk och ägodelar. När flyktingarna nalkades svenska 
kusten utanför Öregrund, uppstod en svår storm, och där 
förgicks fartyget med biskopen och alla flyktingarna den 
23 maj år 1522. 

Så slöt Finlands sista katolska biskop sin ärofulla bana.

Liksom den första biskopen Henrik hade givit sitt liv 
för Finland, så offrade även den sista biskopen Arvid 
Kurk sitt liv för fäderneslandet. Därför skola vi ej 
förgäta, att den katolska kyrkan i Finland, med alla sina 
brister och fel, dock har börjat och slutat med ära.

Boken om vårt land