Boken om vårt land/Kapitel 186
Efter Alexander I uppsteg på tronen hans yngre 
broder, Nikolaj I. Sträng och kraftfull hade han beslutat 
undertrycka de uppror, vilka under hans regering oroade 
ryska riket och Europa. Vårt land förblev lugnt som alltid; 
det enda land, där man aldrig fann spår av en 
sammansvärjning. Ändock verkade tidens oro, att små, enskilda 
och tillfälliga oordningar ansågos vådliga för lugnet. År 
1829 infördes censuren, till följd varav ingen bok eller 
tidning fick tryckas i landet eller inhämtas utifrån utan att 
förut vara granskad och godkänd. Under några år fick 
intet annat tryckas på finska språket än sådant, som 
angick religion eller allmän hushållning. Jordbruket, som 
led av svåra missväxter, sökte styrelsen att på allt sätt 
understöda, strömmarna rensades, sjöarna fälldes, Saima 
kanal byggdes, och folkmängden tillväxte. Viborgs 
hovrätt inrättades 1839, oc^ I^5° delades landet i tre 
biskops-stift: Åbo, Borgå och Kuopio. 

År 1826 förklarade kejsar Nikolaj, att han därefter 
icke mer ville stadfästa någon dödsdom i Finland utom 
för sådana brott, som rörde statens säkerhet. Från denna 
tid dömdes väl missdådare fortfarande till döden efter 
gällande lag, men de avrättades icke, de skickades som 
livstidsfångar till Sibiriens gruvor.

Det gamla Åbo, som vid samma tid upphörde att vara 
landets huvudstad, blomstrade ännu genom sin handel, 
sitt domkapitel och sin akademi. Staden var den största 
och bäst bebyggda i Finland med 13,000 invånare, när en 
förfärlig brand den 4 september år 1827 tycktes vilja 
utplåna Åbo från jordens yta. 

Det var en mild höstdag, halvklar himmel, lindrig 
nordväst. På slaget 9 om aftonen, när Åbo borgare gingo 
till vila, begynte klockorna klämta i domkyrkotornet. 
En tjänsteflicka hos slaktaren Hellman vid Aning 
aisgatan, på högra sidan om Aura d, hade skirat talg; talgen 
tog eld och antände huset. Inom en timme stod hela 
Aningaistrakten i lågor. Ån skall skydda oss, tänkte den 
bäst byggda och rikaste delen av Åbo, som var på vänstra 
sidan om ån. Dit fördes allt bärgat gods, där trodde sig 
alla trygga, ingen tänkte på de flygande gnistorna. Och 
studenterna, som ofta förut varit de raskaste vid 
eldsvådor, funnos icke i staden så tidigt på hösten. Då växte, 
vidpass kl. 10, den hittills saktmodiga vinden till vinande 
storm och kastade gnistor över ån på taket av professor 
Hällströms tvåvåningshus. Det började brinna, det 
spred lågorna över mitten av staden, och snart var allt 
som ett hav av eld. 

Den åldriga domkyrkans fönster glimmade i 
eldskenet. Dess tjärade spåntak fattade eld och brann som 
näver. Lågorna smögo sig nedåt ända till gravvalven, 
virvlade upp genom tornets korsvirke, smälte dess 
koppartak, förjagade kajorna ur deras nästen och slogo till 
otrolig höjd ut genom torngluggarna. Klockan var då nära 

11	på natten. Sedan var ingen släckning mera tänkbar. 
Elden var så våldsam, att vattnet i ån uppvärmdes och 
fönsterrutorna i långt avlägsna byggnader smulto av 
hettan. Bron över Aura brann. Halvbrända papper, 
sedlar, dun ifrån sängkläder flögo ända till Sagu, fyra mil 
ifrån staden, överallt rådde en obeskrivlig förvirring. 
Mången flyttade fem eller sex gånger det lilla, han bärgat, 
men elden kom efter och tog för varje gång sin andel av 
återstoden. Flere hundra familjer tillbragte en sömnlös 
natt på åkerfält utanför tullarna. Först långt inpå 
följande dag saktades branden, men fortfor hela veckan att
glimma i bränderna. Då fanns knappt en åttondedel kvar 
av det nyss så blomstrande Åbo. Förlusterna voro 
ofantliga. Endast i sedlar brann en miljon riksdaler. Största 
delen av Åbo akademis vetenskapliga samlingar och 
dyrbara boksamling med många oersättliga handskrifter från 
förgångna dagar blev lågornas rov. Det var en allmän 
landsolycka. 

Så kändes den ock över allt vårt land. Från alla håll 
sändes rikliga understöd åt de brandskadade. Åbo fick 
io års frihet från kronoutskylder; det fick frikostiga lån 
och reste sig åter förskönat ur askan. Men det nya Åbo 
blev icke mer, vad det gamla varit. Dess skötebarn, 
akademien, flyttades efter branden till Helsingfors. Handel, 
siöfart och endräktig samfundsanda bevara åt nutidens 
Åbo dess stora betydelse. Domkapitlet, hovrätten och 
talrika läroverk kvarstå i staden. 

Åbo brand gav anledning att inrätta ett gemensamt 
stort brandförsäkringsbolag för landets städer, där alla 
delägare tillsamman ersätta den skada, som en har lidit 
för brunna hus. Därigenom blev det möjligt att bättre 
gottgöra så stora skador som de, vilka uppstodo, när 
Ta-vastehus brann 1831, Jakobstad 1835, Fredrikshamn 1840, 
Björneborg och Vasa 1852 samt Nykarleby 1858. Nu 
finnas även gemensamma brandförsäkringsbolag för 
städernas lösegendom samt för hus och lösegendom på landet. 

Boken om vårt land