Professor F. och Studenten
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Professor F. och Studenten.

För några år sedan, en kall Decemberdag kl. 9 på
f. m., skyndade med snabba steg öfver Upsala torg en
yngling med en hvit svartkantad mössa à la studentikos
på hufvudet och för öfrigt insvept i en mörkgrön
klädeskappa, fodrad med rödt chalong eller »rödt papper»,
som det då på spe kallades af ifrågavarande students
kamrater. Ofvanom kappkragen framstack en
frackkrage af sammet, som hade varit svart, och hvarpå nu
hängde tvenne små silfverlyror, fastsatta med svart tråd,
emedan nålarna, som med det rätta bort göra trådens
tjenst, hade jemte strängarna långt för detta blifvit
bortpetade. Öfver frackkragen reste sig en halsduk,
som hade varit hvit, och hvarigenom den klarsynte utan
svårighet kunnat upptäcka en hel dispatations afhandling,
som nu, under form af halsvalk, slöt sig nedanomkring
det hufvud, hvars öfre del troligtvis ej sett en enda
bokstaf deraf. Ur denna dyrbara halsduk höjde sig åter;
ompifvet af tvenne lösmanchetter, som för tillfället måst
intaga låskragarnas ställe, ett ansigte, hvarpå den
gladaste sorglöshet af gammal vana hade valt sitt hemvist.
Ungdomens rosor hade visserligen ej ännu lemnat detta
ansigte, men de hade dragit sin morgonglöd från
kinderna, för att fira sin qväll på nästippen. Studenten
kom nu från Juridiska fakultetens Notarie, hos hvilken
han får sina sista fyrkar hade utlöst sitt kameralbetyg,
och var nu på vägen till Rector Maqnificus, för att
erhålla dess underskrift. Professor F. var då Rektor.
Studenten stannade utanför hans port, bläddrade något
i sin plånbok, hvaruti vid sidan af betyget öfver den
stora Teologiska examen endast lågo en oliqviderad
tvättnota och en utsliten roll ur Det delade hjertat af
Kotzehue. Hastigt stoppade han med en suck
plånboken hos sig, inträdde ödmjukt i Professorns rum och
öfverlemnade, med den kröktaste rygg i verlden,
Kameralbetyget i hans hand. Han mottog det med en
glad och mild uppsyn, och satte sig derefter ned vid
sitt skrifbord.

»Herrn har då slutat sin Akademiska bana?»
frågade han.

»Troligtvis». svarade Studenten.

»Det blir således med en dubbel tillfredsställelse
Herrn återkommer till föräldrahemmet.»

Studenten bockade sig och såg rörd ut.

»Jag önskar er lycka och Guds välsignelse på er
nya bana», fortfor han, i det han steg upp, nalkades
Studenten och räckte honom betyget.

Studenten gjorde en bugning så djup, att den
långa hårluggen nästan sopade golfvet. Han kunde
således ej märka, när han ur Professorns hand tog det
vigtiga dokumentet, utan att i dess ställe lemna något för
Professorn ännu vigtigare, den förändring, som dervid
försiggick i Professorns ansigte; utan skred han mot
dörren, hade hufvudet redan desutom och skulle som
hastigast draga ryggen med tillbehör efter sig — då ett
hemskt: »Min herre», ljöd bakom hans rygg.

»Ve! o ve min arma plånbok», mumlade han för sig
sjelf, och gjorde ett sorgset högeromvänderer.

En dödlig gulhet hade trängt sig öfver Hans
Magnificences bleka ansigte, som gjorde ett starkt afbrott
mot den höga rodnad som öfverhöljde Studentens flata
fysionomi. — Kontrast i ansigten! kontrast i hjertan! —

»Min herre», återtog Bektorn med en ihålig
stämma, »ni har legat bra länge vid Akademien — tre år
och blott en Kameralexamen.»

»Innan jag blef Kameralist, var jag redan
Juridikofilare, Ers Maqnificence!»

»Ja så, Juridikofilare. — Ni har då blifvit illa
affilad min herre.»

»Det är filens fel, Ers Magnificence.»

»Ni har ett vackert nationsbetyg, min herre.»

»Det gläder mig, att nationen gjort mig rättvisa,
Ers Magnificence.»

»Stockholms Nation har alltid varit känd för sina
öfversittare.»

»Det är smickrande att höra, det Ers Magnificence
intresserar sig för min nation» genmälte Studenten och
satte sig.

»Det skulle äfven ha smickrat mig», fortsatte
Rektorn något förbluffad, »om min herre, under sitt
vistande vid Akademien, något närmare hade introducerat
sig i de för Akademien ännu gällande institutioner. Att
vara okunnig i dem, är ett brott, hvarmed man ej
särdeles väl börjar sin bana i det offentliga lifvet.»

»Jaz ber om förlåtelse; men jag förstår ej —»

»Ni förstår ej? — Vet ni då ej, att det är en
Rektors ovillkorliga rättighet, att för sin påskrift på
examensbetyget erhålla ett bestämdt arfvode?»

»Jag vet, att man hos Fakultetens Notarie skall
utlösa sitt betyg: men känner ej den institution, som
förbinder någon att lösa samma betyg två gånger.»

Lång paus.

»Är ut fattig?» började Rektorn igen.

»Fattig på ord att uttrycka min ledsnad öfver hvad
som händt; men som jag nu känner förhållandet, tillät
att jag straxt» — — Han steg upp och började rifva i
sina tomma fickor.

Rektorns ögon följde länge handens rörelse från
västfickan till byxfickan, och vidare från byxfickan till
bakfickan: Slutligen talade han och sade:

»Jag vill ge er ett godt råd, min herre; som jag nu
afstår min rätt till den Bankotrea, hvilken, såsom
arfvode, bort tillkomma mig; torde ni vara god och
lemna den åt närmaste fattigkassa.»

»Åt den närmaste, Ers Maguificence?»

»Åt den närmaste, min herre.»

»Den närmaste fattigkassan är min egen. O! den
som bara hade någon trea att lägga deruti; ty det är
just jemt mitt behof, för att med dubbel
tillfredsställelse kunna återse föräldrahemmet», utropade
Studenten, skyndade på dörren och lånade sig penningar, för
att — resa till Stockholm.

Freja
August Blanche