Boken om vårt land/Kapitel 161
Aderton år gammal var tolvte Karl, när han besegrade 
danskar och ryssar. Från den tiden blev han Europas 
hjälte. Världen prisade hans oförlikneliga tapper het, hans 
blygsamhet efter segern, hans mildhet .mot de besegrade, 
hans rena seder och hans oskrymtade gudsfruktan. Hans 
folk drömde endast om segrar, hans krigare — hans 
»karoliner» — tyckte det vara den största ära att få strida och 
dö för en sådan konung. 

Och framåt gick kung Karl från seger till seger. Han 
lekte med farorna; kulorna tycktes undvika honom. Han 
vände sig nu mot sin tredje fiende, konung August den 
starke av Polen. Där hjälpte ej, att konung August kunde 
med blotta händerna sönderkrama en hästsko: allt måste 
vika för hjälten från norden. Han övergick breda floder i 
fiendens åsyn; han nedgjorde stora, tappra, välrustade 
härar. Han gick sin farfaders väg, intog allt Polens rike, 
avsatte konung August och tvang polackerna att välja 
en ny konung, med vilken han slöt förbund. Slutligen 
inryckte han i August den starkes arvrike Sachsen och 
tvang sin motståndare att bönfalla om fred. 

Sju år efter slaget vid Narva stod kung Karl på höjden 
av sin makt. Det fanns intet namn så stolt som hans; det 
fanns ingen krigshär så van att segra. Kejsare och 
konungar darrade, när än en gång dessa fruktade nordbor 
visade sig i Tyskland. 

Men Herren Gud såg, att ära och hjälterykte hade 
blivit kung Karls lust, och att mycket oskyldigt blod hade

flutit i Polen. Därför satte Gud, som är starkare än den 
starkaste hjälte, ett mål för konungens segrar och 
förblindade honom genom hans framgång. Hans väg i Polen 
var såsom .seglarens väg i havet: allt vek, där han gick 
fram, men efter honom slogo vågorna samman, folket 
reste sig och förjagade hans anhängare. Nu ville kung 
Karl till sist kuva det ryska riket och tågade till södra 
Ryssland, där han väntade bistånd av kosackerna. Men 
under de sju år, han lämnat ryssarna ostörda, hade tsar 
Peter lärt sig krigskonsten av svenskarna och inövat 
stridbara härar. Kung Karl trängde allt längre fram och fann 
intet bistånd, endast ödelagda länder och förbittrade 
fiender. Hans krigare följde honom; den stolta hären vann 
nya segrar; men smälte alltmer tillhopa, och Peter slog de 
förstärkningar, som sändes från Finland. 

I juni månad år 1709 belägrade konungen fästningen 
Pultava i södra Ryssland, 200 mil från sitt eget rike. Där 
blev han omringad av tsar Peter med en här av 55,000 
man och 132 kanoner. Svenska hären var 18,400 man 
stark; den led brist på livsmedel och krut, men vända om 
var icke kung Karls vana. Det var den 28 juni. 
Oförfärade som alltid anföllo och togo hans trotsiga krigare 
de ryska skansarna. Men nu var den hittills aldrig sårade 
hjälten illa sårad av en kula i foten och kunde ej rida 
omkring och ordna striden. Där blev oreda i befälet: en del 
av hären ryckte längre fram och blev fången; en annan 
del stannade och blev anfallen av en stor övermakt under 
tsarens eget befäl. Efter en fruktansvärd strid måste 
svenska hären vika; 2 500 lågo döda, 2,000 voro fångna; 
resten samlade sig kring konungen och tågade söderut. 
Där är en stor flod vid namn Dnjeftr, och i den faller en 
mindre flod vid namn Worskla. I vinkeln mellan dessa 
floder blev återstoden av svenska hären ånyo omringad 
av ryssarna. 12,500 man måste giva sig fångna; 1,500 
und-komrno med konungen till Turkiet. 

I slaget vid Pultava stredo omkring 3,000 finnar, 
kvarlevor av tappra bataljoner, som glesnat på slagfälten. 
Bland dem voro Viborgs, Nylands och Åbo läns ryttare, 
karelska dragoner samt fotfolk av Björneborgs, Nylands 
och Åbo läns regementen. De, som ej stupade, fördes
fångtia långt in i Ryssland. Några flydde tillbaka till 
hemlandet; andra frigåvos efter freden, och alla visste 
omtala sällsamma öden. 

Boken om vårt land