Fjäriln (Sehlstedt)


Fjärilen.
Du lilla fjäril, som flyger och far, 
Och brådtom har 
Och full utaf lefnadslust spritter! 
Det tycks, som du blott fått ditt unga lif 
Till tidsfördrif. 
Att leka med, bäst du gitter. 

Du tycker väl ej, det är ledsamt det? 
Jag sämre vet: 
Dock ej på vår lefnads-lott klagom! 
Tänk, om du hade som myran en stack 
Att dras med, ack! 
Du finge då sprätta så lagom. 

Du kläder dig alltid utmårkt förnämt, 
Och helt beqvämt 
Du gratis får svirra och svärma. 
Du luftar och tar dig motion på ett sätt, 
Som är komplett 
Omöjligt för mig till att härma. 

Att flyga så der, är jag inte van, 
Och tacka fan 
För det du dig lättare svingar! 
Det är dock naturn du är skyldig tack, 
Som gjort din frack, 
Att den kan begagnas som vingar. 

Som stor kurtisör är du ständigt hos 
Syrén och ros 
Och blomstren i hagar och diken. 
Och Flora vet, att en större kines 
Än du ej ges 
Inom hennes blomstrande riken. 

Du roar dig tappert, ja det gör du visst,
Hvar morgonqvist 
Och ständigt jag ser dig i viften. 
Du stormar på helsan och slösar med den, 
Min snälla vän! 
Det ser jag på utanskriften. 

Hvad tror du att detta skall ta för slut!
Du slocknar ut, 
I hast åt förgängelsen mogen. 
Jag tiger, ty jag är ej fallen för gräl: 
Gud hjelp dig väl! 
Jag ser att det barkar åt skogen.

Elias Sehlstedt
 Ny Illustrerad Tidning
Poesi
1870-talets verk