Boken om vårt land/Kapitel 71
En husbonde hade tre tjänare. Ivan var ryss, Erik 
var svensk, och Matti var finne. En sommarmorgon 
utsände husbonden sina tjänare att uppgräfta en stenbacke 
till åker och anvisade dem ett stycke v.ardera. Ivan 
gräf-tade under munter sång och blev färdig till middagen. 
Erik arbetade, ömsom skrattande, ömsom knotande, och
blev färdig på eftermiddagen. Matti såg tvär ut, tog sig 
en god betänketid och blev färdig på sena kvällen. 

När de slutat sitt arbete, kom husbonden för att bese 
det. »Ivan har arbetat flinkast», sade han, »men Ivan har 
lämnat stenarna kvar. Erik har bortröjt de små stenarna; 
men låtit de stora ligga. Matti har bortröjt de stora 
stenarna, men låtit de små ligga kvar. Var och en av eder 
har en förtjänst och ett fel. Nästa gång vill jag sända Ivan 
att harva min åker, Erik skall dika min äng, och Matti 
skall bryta stenar; därtill är han skapad.» 

Matti blev således stenbrytare. önskar nu någon att 
lära känna denna betänksamma man, så är han till 
växten av medelstorlek, axelbred, armstyv och väl härdad. 
Han har brunt hår, grå ögon, grå hy, något inböjd näsa, 
tunna läppar, brett ansikte. Han är således ingen 
skönhet; men det säges, att han har vackra bröder med bruna 
ögon och täcka systrar med lingult hår. Mattis hållning 
är styv och trumpen, såsom det ägnar en stenbrytare. Han 
går långa vägar med trygga, långsamma steg. I 
ungdomen säges han till och med hava dansat, men det måste 
vara förtal, ty nu kan ingen förmärka något slags 
dans-konst hos honom. 

Till lynnet är Matti en av dem, som icke förhasta sig. 
Han är tvär och tillbakadragen; men, när han suttit en stund 
bland goda vänner, tyckes han liksom tina upp och krypa 
ur idet. Hans trumpna ansikte förmildras han kan bliva 
munter, till och med kvick på sitt eget sätt. Man skulle 
icke tro om en så allvarsam man, att han kan gyckla och 
skämta så, som han likväl kan, och då roar det honom 
obeskrivligt att förlöjliga egna och andras dårskaper. 
Ehuru vanligen fåordig och tystlåten kan han då tala mer, 
än en annan står ut med att höra. Till Mattis fel hör 
nämligen också det att ofta tiga, när det vore bättre att tala, 
men stundom tala, när det vore bättre att tiga. 

Matti är en så genomärlig man, att han måste låna 
ordet tjuv från ett annat språk. Han är också en lugn man, 
Att styra utför en brant fors, att lägga an mot björnen 
på fem stegs avstånd eller att släcka det brinnande taket 
över en krutkällare bekommer honom icke det minsta. I 
krig har han heller aldrig kunnat lära sig konsten att
springa. Han är aldrig rädd före eller under faran, men 
efteråt är han mycket försiktig. Att han är långsam och 
senfärdig, vet hela världen. Möter han en bekant på vägen, 
blir han ej färdig att hälsa, förrän den andra redan är ett 
stycke förbi. Ändock händer det, att han råkar ut för en 
förunderlig brådska, sedan han alltför länge begrundat en 
sak. Fundera länge och sedan fjäska är Mattis vana. Han 
har så länge kommit allestädes för sent, låtit vänta på sig 
och funnit andra, som hunnit före honom, att han råkat i 
mycket bekymmer för de nya järnvägarnas punktlighet 
på minuten. Men Matti är läraktig; han brukar nu ofta för 
säkerhets skull infinna sig en timme för tidigt. Att han 
är envis som synden, vet ock hela världen; hans envishet 
är just aviga sidan av hans ihärdighet. Vad han en gång 
fått i sitt huvud, det vill han driva igenom. Där han skall 
stå, där står han; men behagar han det icke, är det förspilld 
möda att övertala honom. En av Mattis bröder, en lång 
karl, dränkte sig i ett vattenämbar; det var ingen lätt sak, 
men han ville drunkna, och han drunknade. Alltid 
behöver Matti betänketid. Han misstror allt nytt; men han 
kan vänja sig småningom. Därför avskyr han nya moder 
och seder, men när dessa kommit ur bruk hos andra, 
händer det, att Matti finner behag i dem. I hans släkt 
finnas ock få, som börja, men många, som hålla med. När 
den, som börjat, släpper sitt tag, bliva alla de andra borta. 
Och de, som ingenting göra, äro mycket flitiga att klandra 
dem, som göra något. 

Till Mattis senfärdighet hör, att han tål mycket, innan 
han vredgas, men en gång vred blir han vred över all 
måtta. Han bär tåligt en stor missväxt, men knotar 
över ett litet olägligt regn. Han kan förlåta den, som 
berövat honom all hans egendom, men har någon stulit hans 
grimskaft, då börjar Matti process. 

Matti älskar sin häst, sin åker, sin båt, sin badstuga, 
sin smedja och sin säkra gamla lodbössa. Några av 
bröderna handla och färdas på resor till lands eller sjöss. Helst 
vill dock Matti leva i fred i sin stuga utan bekymmer för 
morgondagen, och han anser sig rik, när han i dag har sitt 
rågbröd, sin gröt, sin mujka eller strömming och sina 
potatisar. I nödfall äter han bark. Är han väl mätt av egen
eller annans mat, händer det ibland, att han lägger sig på 
latbänken; däremellan är han en styv arbetare. Det skulle 
ej skada Matti att bättre kunna räkna inkomst och utgift, 
ty spara för morgondagen är icke hans sak. Medan han 
ömsom slösar och svälter, bliva främlingar rika på hans 
bekostnad. Han kan se högar av guld framför sina fötter, 
men kommer sig ej för med att sträcka ut handen och taga 
dem. Matti är en karl med gott naturligt förstånd, och 
dock är ingen så lätt lurad som han. Han tycker sig göra 
en god affär, nar han byter bort sin flinka häst och får en 
med spatten i stället. 

För övrigt är Matti hjälpsam, gästfri, pålitlig och 
trofast; sover om vintern, vakar om sommaren, hör gärna 
musik, diktar vackra visor och tycker om allt, som 
behöver eftertanke. Han är en mästare i att gissa gåtor och 
finna sinnrika ordspråk. Han vill gå till grunden med allt; 
han gräver sin brunn så djup, som ville han gräva igenom 
jorden, och om lian i barndomen råkat stappla på 
katekesen, kan han sedan begrunda i åratal, varför Gud har låtit 
honom födas till denna världen. 

Vi skola icke tala om Mattis finare bröder och systrar; 
de likna utvärtes andra finare människor, men bära dock 
alltid ett stycke av Matti inom sig. Gud välsigne den 
breda näven och det ärliga hjärtat! Matti har sina fel, 
Matti har sitt huvud för sig, men när vår Herre vill bryta 
stenar på jorden, skickar han Matti till stenbacken. Detta 
är Mattis ämbete. Vår Herre vet bäst, vartill vi duga. 

Boken om vårt land