Boken om vårt land/Kapitel 112
Kalevala slutar med en märkvärdig och sinnrik berättelse 
om huru Väinämöinen måste vika för det nyfödda
Jesusbarnet. Denna runa är diktad i början av den kristna
tiden, när hedendomens minnen ännu levde friska hos
folket. Det är rörande att se, huru folket liksom offrade sin
mest älskade hjälte åt Herren Jesus Kristus, inför vilken
även den bästa, den visaste ibland människor är endast en
syndare och en dåre.

Jesus, säger den finska sagan, föddes fattig och föraktad
i Ruotus’  stall och undandoldes av sin moder Mariatta 
för människornas ondska. En dag satt den späda gossen uti
sin moders famn, och medan hon borstade hans lockiga huvud, 
försvann han plötsligt ur hennes åsyn. Häpen och
full av oro gick hon att söka barnet på de mest omöjliga
gömställen: under en malande kvarnsten, under den bortilande 
slädens mede, under det skakande sållet, under den
burna vattensån, i skogens träd, under ängens gräs, i ljungen
och under enbuskarnas rötter. Hon frågade stjärnan, hon
frågade månen, och de svarade henne: ”Om vi visste,
var han är, skulle vi ej säga dig det, ty han har skapat oss”.
Slutligen mötte hon solen, bugade sig för himmelens stora
ljus och frågade:
»O, du sol, som Gud har skapat,
vet du intet om min gosse?«
”Din gosse känner jag ganska väl”, sade solen. ”Det
är han, som har skapat mig, och nu står han till armarna 
sjunken i kärret.”

Mariatta fann gossen i kärret. Han växte och blev ett
vackert barn, men ingen visste hans namn. Modern kallade 
honom sin blomma och sitt gyllene äpple; främmande
kallade honom föraktligt lättingars leksak. Nu behövdes
någon, som skulle döpa det fattiga barnet, och Mariatta
vände sig till en gubbe, som hette Virokannas. Han svarade: 
”Icke döper jag en sådan usel stackare, innan någon
har granskat barnet, om det bör få leva”. — Ty under hedendomen 
var den grymma sed, att svaga eller fattiga
barn, som man icke ansåg värda att leva, sattes ut i ödemarken 
att dö.

Vem skulle nu avkunna barnets dom? Den visaste
skulle göra det. Alltså kallades Väinämöinen. Han kom för
att granska barnet och fällde den dom, att eftersom gossen
tagits från kärret, skulle han åter föras ut till kärret, och där
skulle hans huvud sönderkrossas med en klubba.

Då upplät det två veckor gamla barnet sin mun och
sade:
»O, du stackars gamla gubbe,
du försovna arma dåre,
du har fällt ett dårligt domslut,
illa har du tolkat lagen.
Ej för vida värre synder
har man fört dig själv till kärret
och ditt huvud sönderkrossat,
när din broder Ilmarinen
du gav bort till lösepenning
för din hemfärd ifrån Pohja,
eller när den unga Aino
fordom störtade för din skull
sorgsen ned i havets vågor.«

Vid dessa ord skyndade Virokannas, full av häpnad,
att döpa barnet till en konung i Karelen. Men den gamla
Väinämöinen betogs av harm och blygsel. Han kunde icke
mera leva i det land, där ett litet barn förvandlat hans
vishet till dårskap. Han gick till stranden, sjöng åt sig ett
skepp av koppar och styrde ut mot det öppna havet. Stående 
i skeppets stäv sjöng han dessa avskedsord till Finland:
»Låt ännu en tid förflyta,
dagar komma och försvinna,
då behöver man mig åter
väntar, saknar mig ånyo,
att en annan Sampo bringa,
ny tids kantele att dana,
att en annan måne hämta
att ännu en sol befria,
när båd’ sol och måne saknas
och all fröjd ur världen svunnit.«
Och han seglade bort genom tidernas svallande vågor till
andra, högre rymder, lämnande sin kantele kvar med de
sköna strängars spel åt Suomi
och de höga runosånger
åt sitt folk till evig glädje.

Boken om vårt land