Teaterbulletin (1838)
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Teaterbulletin.

Don Juan gafs förliden Söndagsafton. Så när som
på Mamsell Widerberg, som den aftonen måtte varit
särdeles illa disponerad, emedan hon alltigenom skrek
falskt, utförde alla oklanderligt sina partier. Hr
Sällström, oaktadt han ej utan en viss varsamhet, om ej
räddsla, vågade anlita sina högre toner, intonerade
likväl rent och sjöng med det behag; hvaruti änna ingen
på vår teater öfverträffat honom. — Fru Enbom och Hr
Lindström, den sednare isynnerhet, lemnade ingenting
öfrigt att önska. — Hrr L. Kinmanson och Wennbom,
när man eftersinnar de obetydliga ressurser deras röster
äga, voro rätt trefliga både att se och höra. —
Mamsell Fundin har er ganska god röst; den äger både
styrka och fyllighet, ehuru brist på teatervana ännu har
ett synbart inflytande på densamma. — Sjelfva Hr
Michal öfverraskade oss, och det af tvenne skäl: För det
första, öfverröstade han orchestern, hvilket få torde
kunna göra efter; för det andra, kan man ej annat än
anse det förtjenstfullt af en person, som i det närmaste
skrikit ut sig i chören, när han med så mycken
säkerhet kan utföra sitt soloparti, som Hr Michal gjorde. —
Don Juan inropades efter spektaklets slut af femte
raden, ty de öfriga voro redan tomma, och dröjde det ej
länge, förrän han under djupa bugniagar inställde sig
på teatern. Det kan man i sanning kalla, att från
helvetet direkte komma upp i femte himmeln. Vi säga
detta ej, såsom skulle Hr Sällström vara oförtjent af
någon inropning, utan emedan vi tro, att när den
bildade publiken långt för detta förlorat smaken för dylika
utnötta inropningar, Hr Sällström alltför väl kunde
låta bli, att så der skyndsamt ställa sig några få
grofröstade bullerbasars opinionsyttringar till efterrättelse.
Hvad som deremot tycktes ha svårt att, oaktadt alla
framropningar, ordentligt inställa sig på teatern, var
kulisserna. Det torde likväl vara orätt att derföre helt
och hållet förebrå machinisten, som tyckes vara lika
intrasslad, som machineriet.

Direktionen bjuder till — eller också lefver den,
i likhet med andra dödspatienter, upp mot döden; men
Direktionen dör ingen sotdöd. En Simsons like, griper
hon i de kolonner, hvaremellan hon så länge i sin
blindhet famlat, för att begrafva sig under dess ruiner.
Alltså Direktionen bjuder till. Det är ett nöje, att någon
gång få något godt att säga om densamma. Eurganthe
har tvenne gånger varit gifven; första gången som
recett och den andra förliden Söndag för Theaterns
räkning. Den sednare gången voro platserna i salongen
icke serdeles väl fyllda, men så var förhållandet äfven
på scenen. Mamsell Lind, »den nittonårige Mamsell
Lind», som Stockholmsbladets Mårten säger, skördade
visserligen de största och mest förtjenta bifallen,
oaktadt den emellan trettio och fyrtioåriga Fru Enbom
befann sig på scenen, men vi upptäckte i hennes röst den
gången, hvad vi först ej funnit, en viss darrning, som
ej föreföll oss rätt naturlig. Att darra af känsla är vackert,
men efter noter — det är Hr Bergs manér, hvilket med
all respekt, torde tåla en liten modifikation. Detta må
nu vara hur som helst, Mamsell Lind stod dock vida
öfver sina medspelande. Fru Enbom har onekligen en
rik och klangfull stämma; skada blott att utvecklingen
deraf började vid chören. Hvad som derstädes måtte
hafva blifvit snarare in- än utveckladt, är hennes
gester och mimik samt för öfrigt en någorlunda passabel
hållning, ty på allt detta har hon total brist. Hr F.
Kinmansson är såsom Lysiart mindre fördelaktig. Dels passar ej
hans ärliga ansigte till en hofkarakter, dels förslår ej
hans röst till partiet — och dock, hvilken annan skulle
väl bättre hafva utfört det? — Hr Robach tog sig,
förliden Söndag, mindre fördelaktigt ut. Han var på långt
när icke så ren i sin ton som på recetten, då han
verkligen öfverraskade oss. Vi uppmana hownom derföre med
det snaraste taga sig tjenstledighet, för att häfva den
åkomma, som påtagligen besvärar honom mycket, och
hvilken i annat fall, kunde blifva menlig för hans
framtid. Herr Wennbom var på recetten hes, men
sistlidne gång betydligt renare. Herr Wennbom är
en konstnär med mycken musikalisk bildning och
ovanlig säkerhet, och i följd devaf alldeles ounbärlig i en
sångpjes. Vi finna derföre ej något skäl, hvarföre Hr
Almlöf skulle sättas i hans ställe. — Om vi skulle våga
en jemförelse emellan Mozarts och Webers musik,
skulle vi säga, att då den förra andas idel natur, idel
lefvande friskhet, är den sednare deremot blott en kopia
deraf framställd på duken, väl med hjerta och
prunkande färger, men saknande den innerlighet och
sanning, som uteslutande tillhör naturen, — Hvad Hr
Kapelmästar Berwald beträffar, anse vi oss böra yttra vår
tillfredsställelse med den modulation han öfverallt
iakttog i ackowpagnementet; hans dirigeramde förmåga
behöfver intet loford.

Debutanten och hennes Far gafs i går. Hvarföre
öfversättaren sålunda öfversatt Le Pere de la Debutante,
känna vi ej. Säkert är dock att Debutantens Far, som
är den egentliga hufvudrollen, hade varit vida
lämpligare. Hr L. Kinmansson öfverträffade icke allenast sig
sjelf, utan äfven allas väntan. Det låg värma, sanning
och verklig komik i hans spel. De öfrige medspelande
visade både att de förstått sina roller och att de lagt
sig vinning om deras utförande, hvilket i synnerhet må
gälla om Fruarna Eriksson och Hjortsberg, af hvilkas
talang man naturligtvis hade att vänta det bäste, samt
Hr Stjernström, hvilken, emedan han denna gången
höll sig från all öfverdrift, lyckades ganska väl i hela
sitt parti. — Hvad sjelfva pjesen beträffar, är den till
formen mycket ojemn, ofta grofkornig, men intrigen en
ibland de lustigaste någon teater företett. — Hr L.
Kinmansson framropades, inträdde och tog Fru Hjortsberg
med sig. — Hvar och en var belåten med sin afton.

Freja
August Blanche
Teater
Henriette Widerberg
Per Sällström
Wilhelmina Enbom
Carl Gustaf Lindström
Wilhelmina Fundin
Jenny Lind
Isak Albert Berg
Fredrik Kinmansson
Vilhelm Robach
Pehr Adolf Wennbom
Nils Almlöf
Johan Fredrik Berwald
Charlotta Eriksson
Fanny Hjortsberg
Edvard Stjernström
Lars Kinmansson