Den gamle ringaren

Den gamle ringaren
Våridyll.
Av Vladimir Korolenko
Översättning från ryskan av Petrus Tersmeden

Det mörknade.

Över den täta skogens dunkla, tandade
linjer hade månen gått upp. Han stod
där, men lyste ej... En liten by låg
undangömd vid den avlägsna åns strand.
Tallskogen insveptes i denna egendomliga
skymning, som förekommer under verkliga vårnätter,
då månen drömmande höjer sig över
horisonten, betäckt liksom av något slags rök. Den
ur jorden uppstigande dimman gör skogarnas
långsträckta skuggor tätare och höljer de vida
rymderna i en silverblå skymning...

Allt är stilla, tankfullt och sorgset.

Byn ligger i en drömlik frid.

De torftiga hyddorna sticker med möda fram
ur de dunkla konturerna; här och där tindrar
en eld. En port gnäller ibland till, ett
hundskall hörs för att åter tystna. Under tiden
framträder fotgängares skepnader ur den sakta
susande skogens dunkla massor, en ryttare
rider förbi, och man hör skramlet av en telega.
Snart samlas inbyggarna från de ensligt
liggande skogsgårdarna till sin kyrka för att möta
vårens högtid.

Kyrkan står på en liten kulle mitt i byn.
Ur hennes fönster skimrar ljus. Spetsen av
det gamla, höga, mörka klocktornet försvinner
i det blå. Ett knakande hörs i trappan,
som leder ditupp. Det är den gamle ringaren
Mickäitsch, som stiger upp i tornet, och snart
får man se hans i luften hängande lykta stanna
som en stjärna i rymden.

Det är svårt för gubben att klättra uppför
den branta trappan. De gamla benen vill ej
tjäna längre, och de skumma ögonen ser klent;
han är nästan helt och hållet utsliten. Det vore
tid för honom att få ro, men Gud sänder icke
ännu liemannen. Sina söner har gubben
bäddat i graven, sina sonsöner likaså. Gamla och
unga har han ledsagat till det sista
vilorummet, men själv är han ännu vid liv. Det
är tungt. Många, många gånger — han har till
och med tappat bort räkningen på dem — har
han väntat denna vårens högtid. Hur
mångfaldiga gånger har han icke bidat den
bestämda timmen kl. 12 på natten just i detta
torn. Och se, nu har Gud skickat honom upp
hit igen...!

Den gamle gick fram mot torngluggen och
stödde sig med armbågarna mot karmen.

Där nere, runt omkring kyrkan, förde
gravarna ett tynande liv på kyrkogården. De gamla
korsen sträckte liksom beskyddande ut sina
armar över dem. Här och där stod en björk,
ännu icke betäckt med löv, och lutade sig över
någon grav... Men dess späda knoppar
uppsände mot Mickäitsch sina dofter, och det
fläktade en dyster frid från den eviga sömnens
boningar...

Vilket skall väl den gamles öde bli
innan årets slut? Skall han åter streta hit upp
i tornkammaren under bronsklockan för att med
de ljudande slagen väcka den lätt slumrande
natten eller skall han ligga... just därnere i
kyrkogårdens mörka hörn, under korset? Gud
allena vet det... Själv är han beredd.

— Men nu har Han emellertid sänt mig att
än en gång möta helgen. — Lovat vare hans
namn, framviskade de åldriga läpparna den
sedvanliga formeln. Och han blickade upp mot
den med miljoner ljus beströdda
stjärnhimmelen och korsade sig...

— Mickäitsch, hör Mickäitsch! ropar en
ävenledes darrande gubbstämma nedifrån. Den
åldrige klockaren tittar uppåt mot tornet,
sätter handen för de skrynkiga, rinnande ögonen,
men kan dock icke varsebli Mickäitsch.

— Vad vill du?... Jag är här, svarar
ringaren, och lutar sig emot sin klocka, ser du
mig icke?

— Nej, jag ser ej... men är det ej tid att
slå till? Vad är din mening om det?

Båda ser upp mot stjärnorna.

Tusen sinom tusen Guds ljus blänker emot
dem från det höga. Den flammande
Karlavagnen är redan högt uppe... Mickäitsch
beräknar.

— Nej, icke ännu, vänta litet... jag måtte
väl veta...

Han vet det. Han behöver ingen klocka.
Guds stjärnor säger honom, när tiden är inne.
Jord och himmel, det vita molnet, som sakta
svävar i den blånande rymden, den mörka
skogen, som knappt hörbart viskar därnere,
och plasket från den i dunklet osynliga ån —
allt detta var honom bekant, allt var honom
kärt...

Det var ej för intet, som han här framlevat
hela sitt liv...

Det länge sedan förgångna lever upp inför
honom... Han minns, hur han första
gången med sin far klättrade hit upp... Herre
Gud, vad det är längesedan... och likväl
hur nyss! Han ser sig själv som en ljushårig
pilt, hans ögon strålar; vinden, men icke en
sådan, som upprör gatudammet, utan ett slags
särskild vind, som på ljudlösa vingar svävar
högt över jorden, rör hans hår i oordning...
Därnere, långt, långt borta, går ett slags små
människor, och byn är även så liten och
skogen har dragit sig tillbaka i fjärran, och det
runda fältet, varest den lilla byn ligger, syns
så ofantligt, nästan ändlöst...

— Ack, se där ligger det ju allt samman!,
smålog den grånade gubben och blickade ned
på ett mindre fält.

Så är det med livet också... I
ungdomsåren ser man icke dess slut, man skådar icke
gränsen...

Där ligger det ju, alldeles som på flata
handen, alltihop, ända till graven härnere, som
han själv utvalt åt sig i hörnet av kyrkogården...
Vad mer, »Herren vare lovad!» — det är
tid att komma till ro. Den tunga vägen har
blivit fullbordad med heder, och den kalla
jorden skall bliva honom en moder... Snart, ja
ganska snart...

Men emellertid är tiden inne! Än en gång
blickande upp mot stjärnorna, reste sig
Mickäitsch, tog av sig mössan, gjorde korstecknet och
började laga i ordning tågen till klockorna...
Efter en minut darrar den nattliga luften av
ett dånande slag... ett annat, ett tredje, ett
fjärde... det ena efter det andra uppfyller den
lätt slumrande högtidsnatten och utgjuter sig
i mäktiga, elastiska, klingande, sjungande
toner...

Ringningen tystnade. I kyrkan började
gudstjänsten. Förr om åren hade Mickäitsch alltid
stigit ned för trappan och tagit sin plats i
hörnet vid kyrkdörren för att be och lyssna
till sången. Men nu kvarblev han i sin
tornkammare. Han kände sig både lekamligt och
andligt trött, det var honom tungt om hjärtat.
Han satte sig på bänken, och i det han
lyssnade till de bortdöende ljuden från den darrande
malmen, föll han i djupa tankar. Vad tänkte
han väl på? Han skulle knappast själv kunnat
svara på denna fråga. Tornkammaren
upplystes svagt av hans lykta. Klockans dova
klämtning ljöd i dunklet. Nedifrån, från kyrkan,
uppsteg ibland ett svagt återljud från sången,
och nattvinden rasslade sakta bland de rep, som
var fastbundna vid klockornas järnkläppar.

»Nu sjunger man troparen», tänkte han.
Gubben lät det gråa huvudet, uppfylt av
osammanhängande föreställningar, sjunka ned
mot bröstet. Han såg sig själv i kyrkan. Rösterna
från ett tiotal barn strömmar ut från koret. Den
gamle prästen, den avlidne fader Naum, sjunger
med darrande stämma de sista stroferna i
bönen. Ett hundradetal bondhuvud sänker och
höjer sig åter, likt mognade ax för vinden...
Bönderna korsar sig... Alla är de bekanta
ansikten, och alla för länge sedan avsomnade...
Se där! — fars stränga anletsdrag och där
äldste bror; hur ivrigt han korsar sig och suckar,
där han står bredvid far! Och där står han
själv, blomstrande av hälsa och kraft, uppfylld
av ett omedvetet hopp om lycka, om glädje i
livet... Var är hon, denna lycka? Den
åldriges tanke flammar upp likt en snart
slocknande låga, den glänser fram som en klar, snabb
stråle, belysande alla labyrinter av det
framfarna livet... Outhärdliga bekymmer, mödor,
sorg... Var är hon, denna lycka? En tung
lott har ristat fåror i det ungdomliga ansiktet,
har böjt den kraftiga ryggen, och lärt honom
att sucka, likasom den äldre brodren...

Och där, till vänster bland byns kvinnor,
ödmjukt böjande sitt huvud, står hans unga
hustru. Det var en god kvinna, måtte Gud
vara henne nådig! Ah, innerligt hade hon
deltagit i bekymren, den hjärtegoda varelsen...
Arbete, nöd och sorger utan återvändo hade
förtorkat den blomstrande kvinnan; ögonens
glans hade fördunklats, och de oväntade
dråpslagen i livet hade utplånat hennes stolta
skönhet och i stället förlänat ansiktet ett uttryck
av evig, slö skrämsel... Ja, vari bestod väl
hennes lycka?... En enda son, deras hopp och
glädje, hade blivit dem övrig, och denne gick
under till följd av mänsklig orättvisa...

Och där är också han, den rike fienden.
Han bugar sig ända ned till jorden, och söker
försona de fader- och moderlösas blodiga tårar;
skyndsamt gör han korstecknet, faller ned på
knä och stöter pannan mot golvet... Men det
sjuder och lågar i hjärtat på Mickäitsch, och
helgonbildernas dystra anleten blickar från
väggarna strängt ned på mänsklig sorg och
mänsklig orättvisa...

Allt detta är förgånget, förbi för länge
sedan... Hela hans värld består numera endast
av denna mörka kammare, där vinden tjuter,
lekande med klockrepen... »Gud bliver er
domare. — Han skall döma er», viskar
gubben och sänker sitt grånande huvud, och
tårarna tillrar sakta ned på de åldriga kinderna...

— Mickäitsch, nå Mickäitsch! Hör du inte
eller har du somnat in?, ropar man till honom
nedifrån.

— Vad för något?, ger gubben till svar
och står skyndsamt på fötter. Herre min Gud!
Har jag verkligen slumrat in? Ännu aldrig
har en sådan skam hänt mig! Mickäitsch griper
hastigt med van hand i repen. Därnere rör sig
folkhopen lik en myrstack; standaren av
glänsande guldbrokad slås ut i luften... Nu har
processionen gått kring kyrkan, och upp till
Mickäitsch tränger jubelskriet:

»Kristus är uppstånden från de döda!»,
och detta skri genljuder även i det åldriga hjärtat.
Det tycktes Mickäitsch, som om vaxljusen
strålade klarare i dunklet, som om hopen rörde sig
livligare och standaren svajade bättre, och som
den vaknande vinden grep tag i ljudvågorna
och förde dem med breda vingslag mot höjden
i ett klangfullt, högtidligt klämtande...

Så hade ännu aldrig den gamle Mickäitsch
ringt. Det föreföll som om hans gamla,
överfylda hjärta gått över i den döda malmen, och
tonerna liksom sjöng och darrade, skrattade
och grät, tills de, sammanflätade i underbara
svängningar, fördes uppåt mot den stjärnklara
himlen. Och däruppe glimmade stjärnorna
klarare, och tonerna darrade och svävade för att
åter med kärleksfull ömhet sänka sig mot
jorden. Den grova basen dånade, utslungande
fulla, mäktiga toner, som för himmel och jord
förkunnade att: »Kristus är uppstånden!»

Och två tenorer, darrande av järntungornas
slag, som träffade dem, när deras tur kom,
tillsjöng den gamle ett fröjdfullt »Kristus är
uppstånden!», och de allra minsta små diskanterna
liksom skyndade sig för att ej bli efter,
blandade sina jublande toner med de stora, och
sjöng som små barn, tävlande med varandra:
»Kristus är uppstånden!» Och det gamla
tornet tycktes darra och vackla, och vinden, som
svalkade ringarens anlete, skakade sina mäktiga
vingar och upprepade: »Kristus är uppstånden!»

Det gamla hjärtat hade nu förgätit allt det
förgångna, både mödorna och oförrätterna. Den
gamle ringaren hade nu glömt, att livet för
honom bestod i att vara innesluten i det dystra,
trånga tornet, att han var ensam i världen, likt
en gammal stubbe, sönderfallen genom ovädrens
härjningar... Han hör dessa sjungande,
gråtande toner, som svävar upp mot höjden och
åter sjunker ned mot den arma jorden, och det
förefaller honom, som vore han omgiven av
sina söner och barnbarn och som vore det deras
av glädje uppfylda röster, de storas och de smås,
som, sammansmältande till en kör, sjunger för
honom om den sällhet och den lycka, han ej
fann i livet... Och den gamle ringaren drar
i repen, och tårarna störtar ned för hans kinder,
och hjärtat slår häftigt i sin illusoriska lycka.

Men där nere lyssnade folket och sade till
varandra: Så underbart har ännu aldrig gamle
Mickäitsch förr ringt...

Men plötsligt skälvde den stora klockan till
och tystnade... De förvillade bistämmorna
klingade med en avbruten drill, som även dog
bort, medan de liksom lyssnade till den
sorgligt sjungande, utdragna ton som darrar, klagar
och smälter bort i rymden...

Den gamle ringaren sjönk vanmäktig ned
på bänken, och de två sista tårarne rann sakta
ned på hans bleka kinder.

— Hör hit, skicka upp någon för att byta
om! Den gamle ringaren har ringt ut.

Vladimir Korolenko
Petrus Tersmeden
1880-talets verk
Översättningar
Ryssland

en:The Russian Review/Volume 1/June 1916/The Old Bell-Ringer
ru:Старый звонарь (Короленко)