Något om Näringsfriheten
<div class="layout2" style="text-align:justify">

Något om Näringsfriheten.

Den som med noggrannhet medföljt den ekonomiska
lagstiftningens öden här i landet, under de sednaste
decennierna, och tagit dess resultater närmare i
skärskådande, måste ovillkorligen falla i förundran öfver den
blindhet, som städse uppenbarar sig hos lagstiftarne,
och derjemte beklaga dem, nemligen näringsklasserna,
som nödgats, på bekostnad af sitt välstånd, utgöra
profstenarna för verkan af nämde blindhet. Lika mycket
som ett fritt näringssystem gagnar och genom
statskroppen sprider lif och rörlighet, nb. när detta, med
uteslutandet af alla andra, får herrska i staten, lika
mycket skadar det, när detsamma tillåtes hand i hand
fortgå med ett prohibitivsystem, hvilket, under det att vissa
medborgare njuta det frias alla fördelar och förmåner
till godo, oupplösligt håller i sina jernarmar massan af
nationen. Några få individer rikta sig, under det att
hela samhället gripes af en mattighet, som bär
upplösningens frö i sitt sköte. Med bedröfvelse ser medborgaren,
sedan han, i tryggt förlitande på garantien af de
rättigheter de gamla gällande författningarna erbjuda, uppfyllt
alla erforderliga skyldigheter, hurusom den ena
påräknade rättigheten efter den andra lider det största och
kännbaraste intrång af nyskapade åt en annan
medborgare, till följd af ett nytt system, upplåtna friheter,
medan hans egna skyldigheter ännu qvarstå lika
oförändrade och oförminskade, som de förr varit. Bekymret, i
förening med det genom dylika stötar aftagande
välståndet, alstrar missnöje med hela samhället, nedslår
förtroendet till styrelsen, släcker fosterlandskärleken, öfvergår
i liknöjdhet med den medborgerliga ställningen och
derifrån i en djupt rotad misströstan, som uppdrifver
upplösningens frö och påskyndar de giftiga frukternas
mognad. Äger väl lagstiftaren rättighet att, på bekostnad af
den lefvande generationens välstånd, stifta och
promulgera lagar, äfven om dessa för en framtid kunna blifva
gagneliga? — Eller kan en lagstiftare någonsin falla på
den tanken, att lagar, med afseende på samma föremål
men af rakt hvarandra motstridiga principer, på samma
gång herrskande, kunna betrygga samhällsmedlemmarnes
fortskridande på så väl den intellektuella som den
fysiska kulturens bana? Dessa frågor tarfva ej ett
inveckladt svar; de bära inom sig sjelfva orimlighetens, ja
vansinnighetens kriterier. Men, torde någon invända, låter
det väl sig göra, att på en gång låta ett nytt bättre
system, med totalt uteslutande af det gamla och sämre,
blifva rådande? Måste ej derföre det nya småningom
göras hemmastadt i staten, dymedelst att försöket göres
med en och annan samhällsmedlem och hvarje
medborgare sålunda komma i erfarenhet af det enas och det
andras mer eller mindre öfvervägande fördelar? Den
förra frågan hafva vi redan så till vida besvarat, som vi
tagit för afgjordt, att den lefvande generationen, som, i
förlitande på det gamla systemets helgd, iklädt sig vissa
skyldigheter, dervid förbehållit sig vissa rättigheter, för
hvilkas uppfyllande och åtnjutande det nya systemet
blifver menligt inverkande. Hvad den andra frågan
vidkommer, förklara vi genast värt ogillande med dylika
erfarenhetsförsök, som göras till medborgares ruin. Hvad i
öfrigt det nya fria systemet angår, behöfver ej
statsekonomen i närvarande tider annan erfarenhet af sistnämde
systems tillämplighet, än den han redan af främmande
länder, under förflutna år, inhämtat, hvilken otvifvelaktigt i
sig innebär mången dyrköpt lärdom, mången redan löst
gåta, icke längre skymda bakom teoriens bländande luftslott.
Men, invändes återigen, på detta sätt är det ju gifvet, att
det gamla, behäftadt med alla de lyten en uråldrig
fördomsfull lagstiftning bär i sitt sköt, alldrig skall kunna
upphäfvas för att lemna ett skyldigt rum åt nya, af
yngre tiders nyskapade behof påkallade, reformer, utan
Staten i evighet dragas med barbariska former och en
nerdragande konservatism. Ingalunda, Det gifves ett
medel att försona det gamla med det nya, att opphäfva det
förra till förmån för det sednare, utan att medborgerligt
välstånd löper minsta fara eller äfventyrar någon ruin,
ett medel, som, när det rätt blifvit användt, frambragt
väntade lyckliga resultater, ett medel, som medför
välsignelse öfver lagstiftaren och fäderneslandet. Vi behöfva
ej vara vidlyftige för att framställa detsamma, och ej
heller är det, sådant det nu af oss uppgifves, så nytt, att
icke mången redan före oss insett dess vigt och skådat
frukterna af dess realiserande. Det är, som följer:

Må lagstiftaren, sedan han fullt ut gjort sig reda för
de beståndsdelar, ifrågavarande system i sig innefattar, de
företräden det framför det gamla erbjuder, och i fullt
mått uppskattat den erfarenhet, som, genom dess
realiserande i främmande länder, uppkommit, samt jemfört
eget lands ställning med deras, på hvilka försöket
blifvit gjordt, för att sålunda erfara i hvad mån det till alla
eller blott några delar tål användbarhet för eget land,
derefter uppsätta lagen och promulgera den till
efterlefnad icke genast, men efter en viss föreskrifven tid, för
att rädda den närvarande Generationen, som i det gamla
haft och har sitt fotfäste, från den fara, som
otvifvelaktigt skulle ha sin rot i en fri obegränsad konkurrans
mellan nämde systemer. Derigenom betryggas ju den
medborgare, som, med fästadt afseende på det skydd
han af gällande författningar påräknar, egnat sitt lifs hela
verksamhet åt någon viss näringsgren, der han på en
gång känner vidden af sina skyldigheter och rättigheter
der han, endast och allenast genom ostördt åtnjutande
af de sednare, ser sig god att uppfylla hvarje
skyldighet, den Staten eller Kommunen kan pålägga honom.
Derigenom försvunne detta, att vi så må uttrycka oss,
medborgerliga krig, som städse sätter näringsklasserna
i harnesk mot hvarandra, och ofta nog sträcker en
våldsam hand inom äganderättens fridlysta område.
Fördelarna af ett nytt systems friare väsende utestängdes ej
för evigt från Nationen och det gamla droge ej med sig
i sitt fall medborgares bergning och välstånd; ty mellan
beggedera trädde ett konsensualkontrakt, hvilket på
samma gång det försäkrade det ena om ett fritt
tillträdande efter en viss föreskrifven tid, garanterande det
andra åtnjutandet af en slags fardag. Medborgaren,
som, med ifrågavarande preskriptionstid för ögonen,
inträdde i någon näring, vore ej mer i sina
förhoppningar bedragen, utan ägde mot den stundande
förändringen taga sina mått och steg.

Förestående af oss antydda preskriptionstid är,
enligt vår tro, det enda möjliga sättet för afhjelpandet af
det lägervall, som uppkommer derigenom, att tvenne
hvarandra rakt motstridande näringssystemer tillåtas, i
likhet med tvenne brottare, gå hvarandra på lifvet och
tränga hvarandra lika envist, än fram, än tillbaka,
bestridande hvarandra minsta fotsteg, tills de båda, af den
fruktlösa striden utmattade, digna ned på en förstörd
valplats. — Hur lyckligt, om detta spända förhållande en
dag hade upphört att vara, om mensklig ansträngning
och kraft endast i och genom sig sjelf hade sitt värde,
oberoende af alla yttre inskränkande former, och ingen
tull-lag vidare finge sätta sin blick på industriens
Merkuriifot för att fasthålla honom vid gruset!

Freja
August Blanche