Boken om vårt land/Kapitel 147
Klas Flemings son Johan, en trofast och högsint 
yngling, tjänade vid konung Sigismunds hov, men reste om 
sommaren 1598 till Finland för att besöka fädernegodset 
Svidja. En dag kom herr Arvid Stålarm till Svidja gård 
och föreställde den unga Fleming, att han, som var 
konungens kammarherre, borde kvarstanna i Finland för 
att hålla konungens folk vid gott mod. Johan Fleming 
svarade: »Jag vill icke ens förråda min konungs hund, 
än mindre hans slott och land. Kan jag något göra, skall 
jag nog stanna kvar och våga allt med finnarna i den 
farlighet, som nu är.» 

Alltså stannade han kvar och blev fången med Stålarm 
i Åbo slott. Hertigen lät kalla till sig den unga mannen, 
hans dödsfiendes son, kände medlidande med hans 
ungdom och lovade honom nåd, därest han ville övergiva 
konungen och tjäna hertigen. Johan Fleming böjde ett 
knä och svarade: »Jag har ingen skälig anledning att 
övergiva den trohet, jag svurit min konung, dock beder jag 
eders furstliga nåde på det ödmjukaste om försköning.» 

»Varför vördar du mig icke med tvenne knän?» frågade 
hertigen. 

»Den hedern sparar jag åt Gud och min konung», 
svarade Fleming. 

Då mörknade hertigens blick, och han sade: »Du giver 
nogsamt till känna, att du ärvt din faders natur och stora 
mod, och du varnar oss för det, som i framtiden vore att 
vänta, därest du finge leva.» 

Med dessa ord var Johan Flemings dödsdom fälld. 
Han fördes till döden med andra finska herrar den 12 
november 1599. Under vägen sände Fleming till sin moder 
sitt testamente och en ring, det enda han sade sig hava att 
skänka henne. Hon skulle dock giva sig till freds, sade 
han, och veta, att han gladeligen gick denna väg. Därpå 
hälsade han vänligt de kringstående och gick lugn inom 
spetsgården. Här talade han till folket, bedyrade sin 
oskuld och sade till skarprättaren, i det han gav honom 
penningar: »Gör ditt ämbete!» Varpå han knäföll, lade
sitt huvud på stupstocken och dog, värdig sin 
hjältemodiga fader, 21 år gammal. 

Knappt hade hans huvud fallit, innan hans halvbroder 
Olof, som han mycket älskat, skyndade fram och knäföll 
vid stupstocken, på det att hans blod skulle blandas med 
Johans. Med dessa bröder utdog den friherrliga ätten 
Fleming till Vik; den andra kvarlevande grenen kallade 
sig Fleming till Villnäs. 

Så trofasta voro finska män även emot en konung, som 
brutit ord och löften. 

Boken om vårt land