Vad är bolsjevismen?

Vad är bolsjevismen?
Av L. Sjestov.
Auktoriserad översättning från franskan av K. W—n
 (f. i Kiev 1868) är för närvarande en av Rysslands mest uppmärksammade skriftställare. Genom precisionen, styrkan och färgrikedomen i sin stil och genom originaliteten i sin metod intager han en framstående plats i det samtida tänkandet. Sjestov anfaller de nittonde och tjugonde århundradenas metafysiska dogmatism och kritiska filosofi. Han är anti-Kantian. Hans förnämsta arbeten handla om Shakespeare och hans kritiker Brandes, om Filosofen och Predikanten (Nietzsche och Tolstoj) samt om Filosofen och Tragöden (Nietzsche och Dostojevskij).
1.

till Europa ha alla människor
— både landsmän och
främlingar — ställt till mig en och
samma fråga: Vad är bolsjevismen? Vad
försiggår i Ryssland? Ni som har sett
det med edra egna ögon, säg oss det!
Vi veta ingenting, vi förstå ingenting.
Säg oss allt, och säg oss det så vidt
möjligt på ett lugnt och opartiskt sätt.

Att tala lugnt om det som för
närvarande tilldrager sig i Ryssland är svårt,
ja till och med omöjligt. Men att tala
opartiskt därom skall kanske lyckas mig.

Visserligen har kriget sedan flera år
tillbaka vant oss vid fasor av alla slag,
men det som försiggår i Ryssland är
värre än kriget. Där döda människorna
icke blott varandra utan även sitt land,
utan att själva ha en aning därom.
Somliga inbilla sig utföra ett storverk
och tro att de rädda mänskligheten.
Andra tänka på ingenting och inrätta
sig helt enkelt efter de nya
förhållandena utan att bry sig om annat än sina
egna angelägenheter för dagen. Vad
skall tilldraga sig i morgon? De
sistnämnda lämnar denna fråga likgiltiga.
Lika litet som de erinra sig vad som
skedde i går, tänka de på morgondagen.
Människorna av detta slag utgöra i
Ryssland, liksom överallt, ett överväldigande
flertal. Och hur underligt detta än må
förefalla, är det dessa människor,
människorna som leva för dagen, helt
upptagna av sina egna små intressen, som
skapa historien. Det är i deras händer
som Rysslands framtid, mänsklighetens
framtid, världens framtid vilar.

Detta förstå icke bolsjevismens
ideologiska ledare. Man kunde tro att
lärjungarna och anhängarna av Marx, som
av Hegel hade lånat sin åskådning av
historien, skulle vara klarsyntare och
förstå, att historien icke göres i
studiekamrarna och att den icke låter inrama sig som
en målning i godtyckliga påbud. Men
försök att säga detta till den ljusblåögde
bolsjevikiske ideologen — han skulle inte
ens förstå vad ni talar om. Och om han
händelsevis skulle förstå det, skulle han
svara en alldeles såsom under tsardömet
redaktörerna av Novoje Vremja och de
andra tidningarna, som åtagit sig den
bedrövliga uppgiften att rättfärdiga
förtryckets regering: »Det där är doktriner».
Historien, Hegel, filosofien, vetenskapen
— från allt det där har politikern frigjort
sig. Denne politiker avgör efter sitt eget
huvud det honom anförtrodda landets öde.

Det berättas om Nikolaus I, för
vilken man hade framlagt ett förslag till
järnväg mellan Moskva och Petersburg, att
han, utan att undersöka ingeniörernas
beräkningar, på kartan drog en nästan rak
linje mellan de två huvudstäderna och
sålunda löste problemet på ett enkelt
och raskt sätt. Det är på detta sätt som
de nuvarande maktägande i Ryssland
lösa alla frågor. Och om Nikolaus I:s
styrelse, liksom flertalet av hans
företrädares och efterträdares, rättvist
förtjänar kallas oupplyst despotism, kan man
med ännu större rättvisa karakterisera
bolsjevikväldet med detta ord. Det är
despotism och, jag understryker det
kraftigt, oupplyst despotism. Liksom det
nyligen förgångnas politiska ledare tro
bolsjevikerna icke blott icke på
dygden — en skepticism vilken som bekant
är tillåten i politiken — men de tro
lika litet på vetenskapen, och de tro
icke ens på intelligensen. Såsom
samvetsgranna tillvaratagare av de mest
renodlade ryska politiska traditionerna —
traditionerna från den ännu i allas minne
så levande förtryckets period — tro de
blott på knölpåken, på den brutala fysiska
styrkan. På samma sätt som helt
nyligen, före kriget, högerns deputerade i
duman av typen Markov och
Purisjkevitj gycklade med den humanitära
liberalismen och med hotelser om förtryck
och fängelse besvarade alla oppositionens
försök att förmå våra gamla ministrar och
styresmän att aldrig så litet avvika från
de reaktionära hjulspåren, på samma
sätt känna de nu härskande
kommissarierna blott ordet tjrezvytjajnie. De
äro övertygade att hela regeringskonstens
visdom sammanfattas i detta ord.
Friheterna, de personliga garantierna o. s. v.
— allt detta är blott meningslösa påhitt
av vetenskapsmännen i Europa,
occidentens doktrinärer. I Ryssland ha vi intet
behov av friheter och personliga
garantier. Vi skola utsända ett hundra tusen
eller en million dekret, och det obildade,
okunniga, vanmäktiga, eländiga landet
skall med detsamma bli rikt,
kunskapsrikt, mäktigt, och hela världen skall
komma att beundra oss och ivrigt
tillägna sig de nya formerna för politiskt
och socialt styrelsesätt.

Ryssland skall frälsa Europa. Alla
våra ideologiska sekterister äro djupt
övertygade därom. Ryssland skall frälsa
Europa just emedan Ryssland, i motsats
emot Europa, tror på ordets magiska
kraft. Så underligt det än är, framstå
bolsjevikerna, glödande av materialism,
i verkligheten som de naivaste idealister.
För dem finnas icke de verkliga
förutsättningarna för det mänskliga livet. De
äro övertygade att ordet besitter en
övernaturlig kraft. Allt försiggår efter ordets
befallning. Det gäller blott att dristigt
anförtro sig åt detta. Och de hava
anförtrott sig däråt. Dekreten regna i
tusental. Aldrig har det varken i
Ryssland eller i något annat land talats så
mycket. Och aldrig har talet ljudit så
tomt, haft så litet med verkligheten att
göra. Visserligen talades och lovades
det mycket på livegenskapens tid, liksom
även under Alexander III och Nikolaus
II. Visserligen framkallade även under
den äldre styrelsen den bristande
överensstämmelsen mellan ord och
handlingar vredesutbrott och uppror. Men det
som nu tilldrar sig övergår alla gränser
och all sannolikhet. Städer och byar dö
bokstavligen av hunger och köld.
Landet avfolkas icke blott dag från dag utan
timme från timme. Det vilda ömsesidiga
hatet, icke mellan klass och klass, som
bolsjevikerna ville ha det, utan mellan
alla utan undantag, växer oupphörligt,
och under allt detta fortsätta de anställda
tidningsmännens pennor att nedskriva
de samma för alla ödesdigra orden om
det kommande socialistiska paradiset.

2.

Jag har betecknat bolsjevikerna som
idealister, och jag har sagt att de inte
tro på annat än den brutala fysiska
styrkan. I första ögonblicket synas dessa
påståenden motsäga varandra. Idealisten
tror på ordets makt och icke på den
fysiska styrkan. Men denna motsägelse
är endast skenbar. Hur paradoxalt det
må låta, kan man vara idealist på den
brutala fysiska kraftens grund.

I det tsariska Ryssland idealiserade
de ledande kretsarna alltid den brutala
kraften. När den provisoriska styrelsen
kom, till en början med furst Lvov,
sedan med Kerenskij, tyckte mången att
ett nytt tidevarv sett dagen. Och i flera
månader erbjöd Ryssland verkligen det
gripande skådespelet av ett ofantligt
land, av hundratusentals kilometers
omfång, med nära två hundra millioner
invånare, i saknad av varje
ordningsmakt, ty redan i midten av mars 1917
hade på regeringens befallning polisen
avskaffats i hela landet utan att ersättas
genom någon annan myndighet. I
Moskva sade man på skämt: »Vi leva nu på
hedersord», och i själva verket levde man
rätt länge och jämförelsevis bra på
hedersord. Den provisoriska regeringen
undvek varje mer eller mindre rigoröst
mått och steg och föredrog
övertalningens väg. Det förtjänar beundran att
under en så exceptionell belägenhet
tillvaron på det hela taget var rätt dräglig
i Ryssland ända till den bolsjevikiska
statskuppen. Man kunde resa på
järnväg och på landsvägarna, visserligen
utan komfort men också utan risk —
åtminstone utan nämnvärd risk att bli
plundrad och dödad. Icke ens i
avlägsna landsbygder plundrade man
godsägarna. Bönderna bemäktigade sig
jorden, men blott i sällsynta fall förgrepo
de sig på godsägarna själva, på deras hem
och deras penningetillgångar. Jag
tillbringade sommaren 1917 i en by i
guvernementet Tula, och den vän, hos vilken
jag bodde, hade knappast något obehag
av bönderna, ehuru han var en av
distriktets störste jordägare. Själv åkte
jag två gånger mellan min väns
egendom och den 28 verst därifrån belägna
järnvägsstationen, andra foro samma väg,
och alla dessa resor gingo lyckligt. Allt
detta skapade tydligen hos de
maktägande den övertygelsen att deras makt
var sanningens egen makt och att man,
tvärt emot de gamla styrelsemetoderna,
kunde upprätthålla ordningen icke genom
organiserat tvång utan endast genom
övertygelsens kraft. Kerenskij trodde
sig till och med kunna föra krig med
soldater som icke erkände någon
disciplin. Men det var endast under den
provisoriska regeringen, vilken sökte sätta
sanningen i våldets ställe, som
förhållandena hade detta förlopp. Och
det måste påpekas att den provisoriska
regeringen visserligen satte sig ett nytt
revolutionärt mål, men under vädjande
till sanningens makt i människonaturen,
ett strävande liknande det som besjälat
Tolstoj och Krapotkin och som
uppenbarligen icke var främmande för våra
slavofiler. Jag vet mycket väl att
varken furst Lvov eller Miljukov eller
Kerenskij voro nog naiva att medvetet
eftersträva förverkligandet i Ryssland av
anarkiens ideal, men i själva verket var det
anarkien som de beredde väg åt. Vi
hade en regering men ingen regeringsmakt,
och de personer som utgjorde regeringen
täckte med sina namn frånvaron av varje
makt. När det blev fråga om att välja
mellan de styrelsemetoder, som användts
av tsardömets ämbetsmän, och
avståendet från maktutövning, valde den
provisoriska regeringen det senare.
Någon tredje utväg kunde den icke finna.
När bolsjevikerna hade intagit den
provisoriska regeringens plats, befunno de
sig inför samma val: antingen
tsardömets metoder eller frånvaron av varje
makt. Detta senare kunde icke locka
bolsjevikerna, sedan den provisoriska
regeringens exempel hade visat, att
frånvaron av en regeringsmakt var en långt
ifrån så ofarlig sak som det tidigare
hade synts mer än en av dem vara;
men då det gällde att finna en egen
metod visste bolsjevikerna lika litet råd
som de andra. Och med en djärvhet
som endast kan finnas hos dem, vilka icke
gjort sig reda för svårigheterna och
ansvaret i den uppgift de åtagit sig, bestämde
sig bolsjevikerna för att helt och
fullständigt gå i den gamla ryska byråkratiens
fotspår. Från detta ögonblick framstod
för en var aldrig så litet klarsynt med
ens bolsjevismens innebörd och framtid.

Det var tydligt att revolutionen var
krossad och att bolsjevismen var en till
hela sin innebörd djupt reaktionär
rörelse, ja till och med innebar ett steg
tillbaka från Nikolaus II, ty mycket snart
kommo bolsjevikerna underfund med att
Nikolaus II:s metoder voro otillräckliga
och att det var nödvändigt att tillämpa
Nikolaus I:s eller till och med
Araktjejevs visa grundsatser. Ordet frihet
blev för dem det mest förhatliga. De
förstodo snart att de icke kunde styra
ett fritt land, att det lika litet under
dem kunde finnas ett fritt land som
under Nikolaus I, Alexander III eller
Nikolaus II. För en fransman eller en
engelsman skulle en sådan belägenhet
vara otänkbar: fransmannen eller
engelsmannen vet mer än väl, att han icke
skulle kunna uthärda i ett land där icke
frihet rådde. Men de ryska bolsjevikerna,
som uppfostrats i tsarväldets slaveri,
talade om frihet endast så länge som
makten tillhörde deras motståndare. Men så
snart som makten gått över i deras egna
händer, avstodo de utan samvetsskrupler
från allt vad frihet hette och förklarade
på det mest obesvärade sätt själva den
borgerliga frihetens idé god nog för det
gamla Europa men utan något värde
för Ryssland. En stark regeringsmakt,
det är vad folket behöver för sin välfärd,
och ju mindre man rådslår med folket,
dess bättre för dess välfärd. Om de
längesedan avlidna Nikolaus I och
Araktjejev stodo upp ur sina gravar, skulle
de kunna fira en triumf i anledning av
segern för deras idéer: den ryska
oppositionen har ända från första försöket
att förverkliga sina höga ideal måst
erkänna att deras sant ryska styrelsesätt
var det riktiga.

Den som vill förstå vad som i denna
stund försiggår i Ryssland bör med
synnerlig uppmärksamhet undersöka de
första yttringarna av den bolsjevikiska
nyskapelsen. Allt vad som senare tilldragit
sig är mycket nära förbundet med de
tidigare tilldragelserna.

Här i Europa och stundom till och
med i Ryssland finns det människor som
tro, att bolsjevismen utgör en särskild
nyhet, ja en nyhet av oerhörd betydelse.
Det är ett misstag: bolsjevismen har icke
förmått att nyskapa någonting och
kommer icke att förmå det. Däri består dess
tyngsta brott mot Ryssland och mot
hela världen, så vidt som Ryssland är
ekonomiskt, politiskt och moraliskt knutet
till den övriga världen. Bolsjevismen
åstadkommer ingenting, den lever av det
som varit före densamma. Idéerna till
sin inrikespolitik har den, som jag redan
sagt, helt och hållet tagit från
Araktjejev och Nikolaus I. I sin
utrikespolitik har den icke visat sig
självständigare, från freden i Brest Litovsk ända
till de försök att åstadkomma ett
samförstånd med Europa, varom man nu
talar så mycket. I allt vad den i detta
avseende företagit sig igenkänna vi
förfaringssätten i Abdul Hamids asiatiska
politik. Bolsjevikerna räkna icke med
sina egna krafter, lika litet som Abdul
Hamid räknade med sina. Det plågade,
vanmäktiga, av inbördes tvister
sönderslitna Ryssland kan ingenting uppnå för
egen del och har ingenting mera att
giva. Det återstår blott ett: att söka
skapa tvedräkt mellan det västliga
Europas stater, att samtidigt inleda
underhandlingar med England, Frankrike,
Italien och Tyskland med beräkning på
den alltför stora skiljaktigheten och till
och med motsättningarna i deras
intressen, under förhoppning att, om det lyckas
att hetsa upp dem emot varandra,
kunna draga en större eller mindre fördel
av deras konflikter. På detta sätt
räddade Abdul Hamid i trettio år Turkiet
åt sig. Folket befann sig i elände, men
sultanen stod på sig; landet utarmades
och gick mot sitt fördärv, men
dynastiens obegränsade makt led intet avbräck.
Trettio år — en sådan tidrymd
förefaller bolsjevikerna som en evighet. De
skola nå sitt mål på kortare tid än så.
Vilket mål? Det skola vi längre fram
få se.

3.

Under tiden skulle jag vilja så
noggrant som möjligt teckna de enligt min
mening mest karakteristiska dragen av
det väsentliga i bolsjevismen.
Bolsjevismen är, jag upprepar det, reaktionär;
den är ur stånd att skapa någonting;
den blott tager vad den kommer över,
vad andra ha gjort den förutan. Kort
sagt, bolsjevikerna äro parasiter till hela
sitt väsende, väl att märka utan att göra
sig reda därför och utan att förstå det.
Och till och med om de förstodo det,
är det föga sannolikt att de skulle
öppet erkänna det. Men på alla de
områden, på vilka de utövat sin verksamhet,
har deras väsentliga egendomlighet trädt
i dagen. De formulera själva den
uppgift de ställt sig så, att de till en
början måste förstöra allt och icke kunna
börja skapa något nytt förrän allt blivit
förstört. Om de ljusblåögda ideologiska
bolsjevikerna vore i stånd att ett
ögonblick överväga sina ord, skulle de bliva
förskräckta. Jag skall icke tala om att
ett sådant uttalande är raka motsatsen
till socialismens grundläggande
förkunnelse. Det säger sig självt att Marx
icke skulle erkänna såsom lärjungar eller
anhängare människor som uppställt ett
sådant program. Marx ansåg att
socialismen var en högre form av samhällets
ekonomiska organisation, med samma
nödvändighet uppstående ur det
borgerliga samhället som detta har utgått ur
det feodala, och långt ifrån att räkna
med den borgerliga ekonomiska
organisationens undergång ville socialismen
tvärtom bevara den och fullständigt
tillvarataga alla de värden, som det
föregående styrelsesättet hade frambragt.

Socialismens uppgift syntes sålunda
Marx vara av konstruktiv art. Att
omdana det borgerliga samhällsskicket till
ett socialistiskt betydde enligt Marx att
övergå till en högre och förbättrad
organisation av produktionen, det betydde
att icke förstöra utan öka landets
produktiva krafter. Det var en positiv
uppgift. Från denna uppgift ha
bolsjevikerna utan betänkande avstått, först och
främst förmodligen emedan de icke hade
någon förutsättning att kunna
åstadkomma någonting. Det är mycket enklare,
mycket lättare och mindre ansträngande
att leva på bekostnad av det som
tidigare har åstadkommits. I själva verket
förstöra bolsjevikerna ingenting, i stort
sett. De leva helt enkelt på det som
de funnit färdigt i det gamla samhället.
När någon förebrådde Lenin att
bolsjevikerna hängåvo sig åt plundring,
svarade han: »Ja, vi plundra, men blott
vad som tagits med plundring». Låt
oss gå in på att det förhåller sig så.
Låt oss gå in på att bolsjevikerna icke
bemäktiga sig annat än vad som tagits
med våld före deras tid: det förändrar
ingenting; bolsjevikerna förbliva
parasiter, ty då de icke tillägga någonting till
det som åstadkommits före deras tid,
livnära de sig av musten i den organism,
vid vilken de hakat sig fast.

Huru länge kan man leva på detta
sätt? Huru länge kan Ryssland föda
bolsjevikerna? Det kan jag icke säga.
Kanhända skall höjden av mitt
fäderneslands tålamod och dess förmåga av
underkastelse gäcka alla beräkningar. Vad
har icke Ryssland uthärdat! Vilka
parasiter hava icke sugit musten ur det!
Jag skall icke gå till 1700-talet, till Anna
Ivanovnas och Elisabet Petrovnas
regeringar. Men även 1800-talet har ur
denna synpunkt varit förskräckligt. Den
ryska byråkratien, som utan kontroll
förfogade över Ryssland och hela ryska
folket, utgick alltid från den synpunkten
att ämbetsmännen hade att befalla och
folket att lyda. Man berättar om
Nikolaus I att då under Krimkriget en av
hans ministrar rådde honom att i
tidningarna låta införa fullständigare
underrättelser om krigets gång, enär invånarna
i Petersburg voro oroliga och
uppskakade, han svarade: »Oroliga, uppskakade?
Men vad i all världen angår det dem?»

Nikolaus var primus inter pares bland
sina ämbetsmän. Varje ämbetsman var
övertygad att befolkningen, invånarna
— Ryssland har aldrig älskat, aldrig
tillåtit ordet medborgare — endast voro
till för att lyda befallningar.
Befolkningen borde vara lycklig över att
behärskas av dem som förvaltade makten åt
den högste härskaren tsaren. Främlingar
ha svårt att fatta ett sådant sakernas
tillstånd; men så länge de icke förstå
det, kunna de ingenting förstå av
bolsjevismen.

Den ryska byråkratien har alltid
varit parasitär. Än mer, icke blott de
ledande kretsarna utan hela den ryska
överklassen förde i större eller mindre
grad ett parasitliv. Jag erinrar mig att
när arbetsinspektörernas första
redogörelser utkommo — jag var vid den tiden
ännu student — den i Ryssland
välbekante vetenskapsmannen professor
Janzjul, arbetsinspektören i
Moskva-distriktet, sammanfattade sina intryck av allt
vad han hade sett i bruk och fabriker
i sitt distrikt i dessa ord: »Den ryske
industriidkaren söker sin vinst icke på
industriens väg, d. v. s. genom
förbättring av framställningssättet, utan genom
alla möjliga andra medel, i synnerhet
genom en cynisk och ödeläggande
exploatering av arbetaren.»

Ett annat faktum, som måste synas
fullkomligt otroligt för dem som icke
känna förhållandena i Ryssland, är
följande. Tolstoj berättar i sina
efterlämnade skrifter att han, då han i sin
ungdom funderade på att köpa sig en ny
egendom, sökte efter en sådan i en trakt,
där det bodde bönder som icke ägde
jord. »På detta sätt», säger han, »kunde
jag gratis ha skaffat mig de arbetare jag
behövde».

Parasitismen var karakteristisk för de
högre stånden före revolutionen, men
den nya noblessen, d. v. s. de som hakat
sig fast vid den nuvarande styrelsen,
har häri så vida överträffat den gamla,
att bolsjevismen inte ens ur denna
synpunkt är originell. Bolsjevikerna hade
gjort allt vad som stått i deras makt
för att hindra revolutionen i dess
förnämsta uppgift: det ryska folkets
frigörelse. Det är uppenbart att de icke ens
lyckats i sitt förstörelsearbete. De hava
förstört en stor del av statens egendom,
de hava i fängelserna och i
tjrezvytjajnie dödat ett stort antal förutvarande
ministrar, ämbetsmän och kapitalister.
Jag skall icke uppehålla mig därvid. Alla
veta, huru de lettiska tjrezvytjajnie och
de kinesiska soldaterna hava arbetat,
men de hava icke tillintetgjort varken
byråkratien eller bourgeoisien. Aldrig har
ens i Ryssland byråkratien förökat sig
med en sådan hastighet, och vilken
lättjefull, ömklig byråkrati! I varje
ämbetsverk finns det tio gånger så många
tjänstemän som det skulle behövas, och bland
tio av dem finns det knappt en som
uträttar någonting. Alla män och kvinnor,
unga och gamla, äro anställda i statens
tjänst. Bolsjevikerna äro övertygade om
att var och en, som icke är tjänsteman,
är farlig för staten, och förfölja på alla
sätt en var, som icke står i tjänst hos
dem. Man överhopar dem med
utskylder, man berövar dem deras
livsmedelskort, man mobiliserar dem för krigstjänst
o. s. v. Följaktligen söker man
statstjänst, i synnerhet som de bildade äro
fullkomligt berövade varje möjlighet till
utkomst, med undantag av anställning i
statens tjänst. En kraftig arbetare kan
ännu begiva sig till landet och där
kanhända få arbete och med detsamma tak
över huvudet och ett brödstycke. Men
en man som studerat — en lärare,
en läkare, en ingeniör, en författare, en
vetenskapsman — är dömd att dö av
hunger, om han icke samtycker till att
öka de redan orimliga massorna av
ämbetsmannaparasiter.

Och bourgeoisien, frågas det, är den
röjd ur vägen? Ingalunda. Det är den
gamla bourgeoisien som är röjd ur vägen.
Fabriksägarna, affärsmännen och deras
främsta medarbetare hava till större
delen omkommit eller flytt. Men
bourgeoisien är i Ryssland i denna stund starkare
och talrikare, ofantligt mycket talrikare
än den någonsin varit. Nästan hela ryska
bondeståndet har blivit bourgeoisi. De
gömma i jorden hundratusentals och
miljoner rubler, utgivna under tsarens,
under Kerenskis och under sovjets tid,
ukrainska rubler och andra myntslag,
och vi kunna icke beröva dem deras
rikedomar. Samtidigt saknar den nya
bourgeoisien helt och hållet de
traditiоner, som till en viss grad dämpade den
gamla bourgeoisiens vinningslystnad.

Ryssland har alltid varit godtyckets
land framför alla andra. De tsariska
ministrarna av Tjeglovitovs och Maklakovs
typ förstodo aldrig, vilken stark skapande
kraft en klar rättsuppfattning utgör i en
stat. Vid alla tillfällen hånade de på ett
avskyvärdt sätt folket i dess åberopande
av rättvisa och moral. Det fanns ingen
rättskipning i Ryssland, jag vill icke
säga barmhärtig rättskipning men icke
ens en rättfärdig. Alexander II:s lagbok
betraktades snart nog av hans ministrar
endast som en besvärlig boja, från
vilken de — under iakttagande av
lämpliga hänsyn utåt — småningom frigjorde
sig. Folket förstod det förträffligt. Det
begrep, i vilket syfte man tillsatte
zemstvo-överhuvuden och varför man införde
kroppsstraff på landsbygden. Och det
hatade de institutioner och auktoriteter,
som påtvingats detsamma av en
utanför stående makt. Men i djupet av sin
själ bevarade det en tro på sanningen,
som har kommit till uttryck i den ryska
litteraturens förnämsta verk. Det såg
ut som om folket också trodde på
tsaren och betraktade honom som ett offer
för de dåliga rådgivare, som omgåvo
honom. Men då revolutionen bröt ut, blev
det med ens uppenbart att folket icke
längre trodde på tsaren. Så underligt
det kan förefalla, fanns det icke i hela
det oändliga Ryssland en stad eller ett
område, som reste sig till den avsatte
tsarens försvar. Tsaren är borta, lycklig
resa! Man skall mycket bra kunna reda
sig honom förutan. Den sanning, som
folket åstundade, fanns icke hos tsaren
utan på annat håll, hos dem som hade
kämpat mot tsaren. Det var
anledningen till socialist-revolutionärernas
storartade framgång vid revolutionens utbrott.
Sanningen var deras. De hade lidit
för folket, sådant var det allmänna
fältropet. Kvinnor, unga flickor, gubbar
sprungo till valurnorna för att ge sin
röst åt sanningens förkämpar och folkets
martyrer. Alla frågors lösning såg man
i full sanning och full rättvisa till det
heliga Rysslands ära.
Socialist-revolutionärerna triumferade. En revolution utan
blodsutgjutelse — något sådant kunde
blott tilldraga sig i Ryssland, icke i det
nedsölade Europa, hurra!

4.

Då framträdde för andra gången den
politiska vanmakten och odugligheten
hos detta intelligensparti, som makten
efter tsarens störtande tillföll. Den
provisoriska regeringen kunde ingenting göra.
Den regerade men den styrde icke.
Bakom dess rygg styrde sovjet, som utan
att uträtta något positivt gjorde sig till
verktyg för landets förstörelse driven till
dess höjdpunkt. I sovjet pågick en strid
mellan socialist-revolutionärerna å ena
sidan och bolsjevikerna å den andra.
De båda stridande partierna vädjade till
folket. Men folket förblev tyst i flera
månader. Det väntade. Det hoppades
att regeringen skulle finna någon utväg
att återupprätta landet i
överensstämmelse med det rättsideal som levde i folkets
själ. Men det fanns ingen regering. Det
fanns blott stridande partier, vilka så
litet som möjligt voro förberedda för
uppgiften att styra staten. Folket, dess
behov — ingen kände till varken det
förra eller de senare, ingen brydde sig
om att taga reda på dem. Man upptogs
blott av en enda fråga: Vem skulle
makten tillfalla? Och som man med
detsamma förutsatte att makten skulle
tillfalla den som förstod att vinna
sympatierna hos majoriteten av befolkningen,
uppstod det en tävlan mellan partierna
om vilket som skulle lyckas att på
kortaste tid ge folket de frikostigaste
löftena. Och löften gav man i oändlighet.
Man bemyndigade folket att sätta sig i
besittning än av jorden, än av
lösegendomen o. s. v. »Allt tillhör er!» »Tag
för er!» — detta var summan av
partichefernas uttalanden. Och småningom
drog folket den slutsatsen att alla dess
ideal och alla dess rättsbegrepp icke
hade det ringaste värde. Det hade
varit så förr, och det var så fortfarande:
rätt hade den som hade näbbar och
klor, som kunde förse sig före de
andra och rikligare än de andra. Så
länge som herrarna voro vid makten, var
det de som hade rätt. Nu hade herrarna
blivit förjagade, och den som förmådde
intaga deras plats skulle själv bli en fin herre.
I den våldsamma stridens hetta hade det
sålunda undgått socialisterna av alla
skolor — och det tycks ända tills i dag
ha undgått dem — att de gjorde just
motsatsen till vad de velat göra. Deras
uppgift var att i folkets sinnen väcka
tanken på en högre samhällelig sanning,
och de hava uppnått att ur folkets själ
förjaga varje begrepp om sanning.

Våra statsmän hava alltid varit
dåliga psykologer. Ingen anade och ingen
anar än i dag vilken oerhörd vikt
begreppet om folkets rätt har för arbetet
på den samhälleliga organisationen. Jag
vet att bolsjevikerna tala mycket om
folkklassernas psykologi. Men detta är
i deras mun tomma ord, som icke spela
någon roll för dem själva. I Ryssland
voro reformer möjliga endast om de
gjordes i stor skala. Det förtjänar att
anmärkas att redan under de första
krigsåren en väldig förflyttning ägt rum
av den gränslinje som skiljer den
fattigaste delen av befolkningen från de
burgna klasserna. Jag kom 1915 och
ännu mer 1916 att företaga resor genom
Ryssland och länge bo på landet, och
jag blev överraskad av de förändringar
som där hade uppstått på en så kort
tid. Den fattige, uthungrade, av fruktan
darrande bonden, sådan som våra
författare hade beskrivit honom och sådan
han var ännu 1914, hade försvunnit.
Fordom överlämnade sig bonden med
hull och hår åt någon exploatör för
några rubel, som han var skyldig
fogden för skatten. Men nu hade han
icke behov av penningar. Man kunde
icke få köpa av honom varken smör,
ägg eller höns utan att betala det
mycket högt. När man frågade honom
varför han icke sålde någonting, hade han
det stående svaret: »Vi äta det själva,
och så behövs det för barnen». Det
var för övrigt lätt att förstå. Ända
från krigets början hade penningarna
börjat flöda över landsbygden, ty med
allt vad som behövdes vid fronten kunde
man förse sig hos bonden. Därtill kom
alkoholförbudet. För alkoholen hade
musjikerna erlagt en skatt av en
milliard rubel om året. Än mer,
dryckenskapen lade en dubbel börda på
landsbygden, ty när den ryske bonden ville
ha vodka och saknade penningar, sålde
han för rampris allt vad man begärde
för att få det. Dessa många milliarder
hade nu stannat i bondens ficka, och på
mycket kort tid hade han lyckats göra
sig fri från detta fruktansvärda beroende
av landthandlaren (kulak), vari han
tidigare råkat genom sin medellöshet.

Jag erinrar mig i detta sammanhang
ett lustigt samtal med kusken hos en
godsägare, hos vilken jag bodde 1916.

Vad har inträffat, barin? frågade han
mig. Det finns ingen möjlighet att
komma om sams med musjiken. Om du
behöver någonting, säger han genast:
Ge mig fem rubel, ge mig tio — det
är förskräckligt. Det gick helt
annorlunda till förr i världen. Du behövde
bara sätta fram en så för gubben, så
kunde man göra upp alltsammans hur
som helst.

Man har tagit bort sån, och musjiken
är frigjord. Ingen social revolution hade
kunnat skänka den ryska musjiken det
som upphävandet av alkoholmonopolet
har givit honom. Med andra ord, det
är på en alldeles särskild väg som en
kolossal politisk och social revolution
har förberedts i Ryssland. Men det som
i verklighet har försiggått såsom en följd
av de teoretiska revolutionärernas
övertagande av makten har drivit vårt lands
kommande öden i en annan riktning.

Jag har icke läst boken, och jag
erinrar mig varken dess titel eller
författarens namn, men man har sagt mig att
en engelsk författare har skrivit en hel
bok för att bevisa att Ryssland har valt
Marias lott i motsats till Europa, som
har föredragit att följa Martas exempel.
Generaliseringar av detta slag kunna
säkerligen vinna erkännande endast cum
grano salis. Det finns emellertid i detta
vittnesbörd ett litet grand av sanning
och en rätt märklig sanning. Den ryska
intelligentian och det ryska folket äro
båda allt för mycket upptagna av
himmelriket och förstå sig ej på eller
framförallt tycka icke om att befatta sig
med jordiska angelägenheter. Under den
första tiden efter tsarens fall, när
Ryssland ännu befann sig i smekmånaden
med friheter av alla slag och då
samtliga partiernas representanter icke
blygdes för att säga helt öppet allt vad de
tänkte, var detta särdeles påfallande.
Vart man kom talades det om Rysslands
höga mission. Men ingen sysselsatte
sig med Rysslands organisation eller ville
tänka därpå. Varje hänsyftning på denna
organisation framkallade genast ett utbrott
av förtrytelse. Tro icke att jag åsyftar
genomsnittsintelligentian eller den
intellektuella ungdomen. Jag har kommit i
beröring med de yppersta representanter för
det tänkande Ryssland, och jag kan icke
påminna mig att någon av dem en enda
gång samtalat med mig om möjligheterna
att förekomma de tragiska händelser,
vilkas hotfulla närmande man vid denna
tidpunkt tydligt kunde skönja. Hos oss,
liksom säkerligen överallt, men hos oss
mera än någonstädes eljest, kan man
urskilja en massa de mest olikartade
gängse föreställningar. Vi hava kristna,
troende, positivister, materialister,
spiritualister. Vi hava allt vad som behagas.
Varje rysk skriftställare är först och
främst filosof. Till och med politikern
och militären äro angelägna att sätta sina
uttalanden på en filosofisk grundval. Och,
jag upprepar det, mångfalden av
filosofiska åskådningar är hos oss oändlig.
Men de förenas alla på en punkt. Jag
vill icke uppgiva några namn, i
synnerhet som dessa namn kanske icke skulle
ha så mycket att säga för främlingar,
men jag kan försäkra att det som alla
våra skriftställare mest frukta är en i
jordisk mening fördelaktig organisation
av Ryssland.

»Jag vill icke för allt i världen ha
himmelriket på jorden», utbrast i fullt
raseri representanten för det kristna ryska
tänkandet.

»Må Ryssland gå under hellre än
att organisera sig på småborgerligt sätt
efter det vämjeliga gamla Europas
föredöme», utropade i samma patetiska ton
en herre av yttersta vänstern.

En av Rysslands främsta skalder
slutade sålunda en föreläsning inför en
talrik åhörararekrets av skriftställare:
»Tsaren ha vi störtat, men det återstår
ännu en tsar — där (han pekade på
sitt huvud). När vi ha fördrivit tsaren
ur huvudet, först då skall vårt verk vara
fullbordat.»

Allt vad jag har berättat innehåller
icke ett grand av överdrift. Hatet mot
den småborgerliga andan, eller snarare
mot vad man i Ryssland kommit
överens om att kalla så, är lösenordet för
hela den ryska litteraturen eller, om man
hellre så vill, för hela det tänkande
Ryssland. Herzen, den ryktbare ryske
revolutionären, som tillbragte hela sitt liv
i landsflykt i Europa, var den förste
som begagnade sig av detta slagord.
Han hade lämnat Ryssland under
Nikolaus I och trodde sig i västerlandet
finna sina käraste drömmar förverkligade.
Men när han där sökte sitt ideal, det
som man med Augustinus kan kalla
amor dei usque ad contemptum sui, fann
han endast den småborgerliga andan,
amor sui usque ad contemptum dei. I de
europeiska länderna hade man fördrivit
tsarerna, men i europeernas huvuden
bodde tsarerna fortfarande. Man tänkte
icke på himmeln utan på jorden. Man
organiserade sig för i dag och för i
morgon. Man kämpade mot
fattigdomen, mot kölden, mot hungern, mot
farsoterna. Man byggde fabriker, bruk och
järnvägar. Man upprättade parlament
och domstolar. Det föreföll ibland som
om folken ville laga att himmelriket steg
ned på jorden. Kan man tänka sig
något förskräckligare?

Europeerna skaka på huvudet. De
veta att Herzens farhågor kunna anses
något överdrivna. Europa var tidigare
långt ifrån himmelriket på jorden, och
det har icke på senare tiden kommit
det närmare. För egen del skall jag
säga ifrån att dessa ryska farhågor voro
helt och hållet oberättigade. Om man
hade inskränkt sig till att störta tsaren
från tronen men behållit honom i
huvudet, skulle vi icke behövt uppleva de
rysligheter som vi nu måst genomgå;
Ryssland skulle hållit ihop, det skulle
icke ha råkat i upplösningstillstånd,
folket skulle icke dö av hunger, köld och
farsoter, bönderna och arbetarna skulle
ha andats friare, lösta ur det sekellånga
förtrycket. Är det detta som är
himmelriket på jorden? Har det icke ens
ännu i det förnyade Ryssland funnits
nog av svårigheter och lidanden för dess
söner? Var ens det småborgerliga Europa
så lyckligt? Europeerna ha tydligen icke
kunnat bli övertygade därom. Men
ryssarna hava, synes det mig, ända hittills
bibehållit sitt sätt att se.

5.

Kanhända skall man efter denna
utvikning bättre förstå, varför jag kallat
bolsjevikerna för parasiter. Till följd av sin
naturliga beskaffenhet kunna de
ingenting skapa och skola aldrig kunna skapa
någonting. Bolsjevismens ideologiska
ledare må så mycket de behaga deklinera
och konjugera orden skapelse och skapa,
de äro likafullt fullkomligt ur stånd till
någon positiv nyskapelse. Ty den
slaveriets anda, som genomtränger hela
deras verksamhet och till och med deras
förenklade ideologi, dödar varje skapelse
i dess frö. Detta förstodo icke
tsarväldets statsmän, och detta förstå
bolsjevikerna lika litet, ehuru de så länge
som de tillhörde oppositionen hade
mycket att förkunna i detta ämne, så väl
i duman som i sina hemliga skrifter.
Men alla dessa utläggningar äro nu så
bortglömda som om de aldrig hade
funnits till. I denna stund finns det i
Ryssland endast regeringens tidningar och
regeringens talare. Endast den kan
skriva och tala, som lovprisar de ledande
klassernas verksamhet. Det är ett
misstag att tro att bönderna och arbetarna,
i vilkas namn bolsjevikerna regera, på
grund härav äga den minsta förmån
framför de övriga samhällsklasserna.
Liksom förut under den gamla styrelsen äro
endast de rättänkande elementen
privilegierade, d. v. s. de som utan att knota
lyda regeringens befallningar; men de
som protestera, de som våga ha en
personlig mening, för dem finns nu icke
plats i Ryssland, och detta ännu mindre,
oändligt mycket mindre än under
tsarens välde. Under tsarerna uttryckte
man sig på vad vi kalla Aesopus’ språk,
men man kunde i alla fall tala utan
att riskera friheten och livet. Att tiga
var inte förbjudet för någon. Nu är
det till och med förbjudet att tiga. Om
man vill leva måste man uttrycka sin
sympati för regeringen och blomsterströ
den. Man kan se varthän ett sådant
tillstånd leder: en ofantlig mängd
odugliga och samvetslösa människor, som
berömma det gör detsamma vem och
säga det gör detsamma vad, har stigit
upp till det politiska livets yta.
Bolsjevikerna veta det mycket väl själva och
kunna icke undgå att förskräckas över
vad som försiggått. Men de kunna
ingenting göra häråt, och ingen annan
kan heller göra någonting. De
samvetsgranna och dugliga människorna kunna
enligt sin natur icke gå i denna
slavtjänst. Friheten är för dem lika
nödvändig som luften. Detta förstå icke
bolsjevikerna.

Jag erinrar mig en dyrbar historia
angående mina erfarenheter av
bolsjevikerna. En dag förliden sommar i
Kiev lämnade mig portvakten i vårt
hus ett stort grått kuvert med utanskrift:
Till kamrat Sjestov. Jag förstod att
det var kallelse till en sammankomst.
Jag bröt det. Det var rätt gissat. Man
inbjöd mig till en sammankomst, där
man skulle diskutera ämnet Proletariatets
diktatur i konsten. Jag infann mig på
utsatt dag och timme. Sammankomsten
öppnades av tidningsmannen R., ganska
känd i Sydryssland, en storväxt, mager
man med ett för den intellektuelle ryssen
karakteristiskt ansikte. Han talar med
lätthet; man får intrycket av en det fria
ordets man. Utan att nämna mitt namn
fäster han redan med sina första ord
uppmärksamheten på min närvaro och
vill tydligen förmå mig att taga till
ordet. Men jag begär inte ordet; jag
väntar. Diskussionen börjar. En
opposition gör sig gällande, naturligtvis i
mycket modest form. Skriftställare och
tidningsmän taga till ordet. Till och
med en känd skald deltager i
diskussionen, som helt och hållet rör sig om
den fria konstens tema. Slutligen
begäres ordet av en representant för jag
vet icke vilken militärisk organisation.
Det är en liten halt figur med långt
svart skägg. Från hans första ord är
det tydligt att han är en person utan
någon bildning, vida bättre på sin plats
i en bodkammare än på konstens
område, en av dem om vilka det heter att
de inte kunna skilja mellan en staty och
en målning. En dylik individ skulle
kanske behöva komma till en
sammankomst sådan som denna för att höra
på och lära sig någonting. Men med
det självförtroende, som utmärker
okunnigheten och odugligheten, har den gode
mannen infunnit sig icke för att lära
sig något utan för att förkunna något.
Och vad förkunnar han? Detta: »Vi
skola med järnhand tvinga skriftställarna,
skalderna, målarna o. s. v. att ställa
hela sin tekniska färdighet i
proletariatets tjänst.»

Talet är otympligt, långdraget,
tråkigt, osammanhängande, men det går
hela tiden på samma tema: vi skola
tvinga denna tekniska färdighet till
lydnad, och vi skola använda den för
våra syften. Man svarar honom. Jag
måste erkänna att jag har svårt att förstå
psykologien hos dem som kunna inlåta
sig på att besvara så okunniga och
vulgära utgjutelser. Han tog åter till orda
med det överlägsna och föraktfulla
småleendet hos en man som känner sitt
värde. Efter honom yttrade sig
ordföranden. Denne var, som jag redan
omtalat, en övad talare. I ett långt,
väl avvägt tal förklarade han att han
väl förstod dem som försvarade ett
nyligen förflutet, som hade sin skönhet och
sitt intresse. Men det förflutna var
förflutet, för alltid gravlagt. Den stora
revolutionens stormvind hade sopat bort
allt det förflutna. Och det var den
föregående talaren, den halte svartskäggige,
som så livligt hade talat om
nödvändigheten att med järnhand bemäktiga sig
konstutövarnas tekniska skicklighet, det
var han som invigde framtiden. »Själv»,
sade ordföranden, »var jag för icke länge
sedan en beundrare av det femte
århundradet före Kristus och den helleniska
kulturen. I dag har jag förstått att jag
misstagit mig. Revolutionens storm har
kullstörtat de gamla idealen.» Han
slutade på ett för mig mycket oväntat sätt:
»Jag var också en läsare (här följde en
rad av för mig mycket smickrande
uttryck, som jag förbigår) av Sjestovs
arbeten (han nämnde mig vid namn), men
där hade också stormvinden» etc.

Jag var icke hågad att taga till
ordet, men sedan mitt namn en gång hade
nämnts var det mig omöjligt att tiga.
Jag yttrade blott några ord: »Det är
tydligt», sade jag, »att hur mycket man
än talar om proletariatets diktatur, så
är det, på detta område som på andra,
diktaturen över proletariatet som man
söker åstadkomma. Man frågar icke
ens proletärerna vad de vilja. Man
befaller dem helt enkelt att begagna sig
av jag vet icke vilken teknisk
prestation, som man ämnar avtvinga
konstnärerna. Men om det är sant att
proletariatet har frigjort sig, skall det icke
lyda eder och skall inte gå ett steg för
att betrakta några tekniska prestationer.
Det vill, lika väl som ni själva, njuta
av de ovärderliga skatterna av de stora
skapande andarna på konstens,
vetenskapens, filosofiens och religionens
områden. Stormen, om vilken ni tala, har
kanhända sopat bort och begravt mycket
under sanden, kanhända till och med
det femte århundradet före Kristus och
den helleniska kulturen; det har funnits
i historien även andra stormar, som på
ett ännu fullständigare sätt hava
bortsopat och begravt i sanden just detta
femte århundrade. Och efteråt har det
kommit människor som ha grävt i denna
sand och där letat efter varje än så litet
spår av den helleniska kulturen.»

Efter att ha sagt detta gick jag min
väg, då jag väl visste att vid denna tid
i Ryssland de som sammankallat oss
för att diskutera proletariatets diktatur
i konsten icke hade behov av några
sådana ord. Men vid detta tillfälle så väl
som vid andra av samma slag, och även
vid läsningen av sovjetistiska
publikationer, har det med en obestridlig
påtaglighet gått upp för mig, något som
jag för övrigt var säker på ända från
den 7 november 1917, d. v. s. från
ögonblicket för den bolsjevikiska statskuppen,
nämligen att bolsjevismen är en djupt
reaktionär rörelse. Bolsjevikerna, liksom
våra gamla krepostniki (anhängare av
livegenskapen), drömma om att sätta sig i
besittning av den europeiska tekniken men
befriad från varje idéinnehåll. Av
idéinnehåll ha våra tsaristiska och
bolsjevikiska tjinovniker mer än nog. »Vi
sakna blott tekniken, och den skola vi
med våld sätta oss i besittning av. Efter
att ha fått känna på vad hunger vill
säga skola målarna, skalderna och
vetenskapsmännen sätta sig att åstadkomma
något efter vårt godtycke. Våra idéer
och deras begåvning — det är
drömmen».

Det är svårt att hitta på något mera
befängt. Men det är så det har gått
till i Ryssland under 1700- och
1800-talen, och det är så det går till den
dag i dag är. Ouppfostrade, odugliga
och slöa människor hava vållat den
bolsjevikiska regeringen svårigheter och
ombildat till karikatyrer vad som hos
dem ursprungligen var bäst och
värdefullast. Röster nedifrån vråla i alla
gathörn vanvettiga och vulgära ord, och
de ljusblåögda ideologiska bolsjevikerna
förvånas och bedrövas över vad som
händer och fråga varandra, hur det
kommer sig att allt som finns i Ryssland
av skamlöst pack, allt det lumpnaste
och tarvligaste slutit sig till dem och
varför de ha så få män av heder vid
sin sida.

Det var samma förvåning som
Nikolaus I lade i dagen, då han såg
»Revisorn» av Gogol spelas. Men det påstås
att Nikolaus I i alla fall hade sina egna
fel klart för sig. Han lär vid skådespelets
slut ha sagt: »För att vara en komedi
är det en god komedi. Var och en
stjäl någonting och jag mer än någon
annan.»

Man berättar visserligen att Lenin
offentligt sagt, att bolsjevikerna hade
gjort en rännstensrevolution. Men
förhåller det sig så? Har han verkligen
uttalat dessa ord? Jag har icke kunnat
finna bekräftelse härpå. I varje fall se
non è vero è ben trovato: varje åtgärd
av den bolsjevikiska byråkratien bär den
servila pöbelaktighetens prägel.

6.

Säkert är att böndernas och
arbetarnas regering medvetet eller omedvetet
gör allt vad på den ankommer för att
komma till att utöva diktatur över
proletariatet. Och för övrigt kan det icke
vara annorlunda, såsom varje europé
kan inse. Jag vet blott allt för väl, i
vilken fattigdom de ryska bönderna och
arbetarna levde; olyckligtvis veta de
bolsjevikiska ideologerna det icke (de
rucklare, som i stora massor hakat sig
fast vid bolsjevikerna, veta det däremot).
Orsaken till detta elände måste man
framför allt söka i vårt lands politiska
styrelse. Där varest det icke finns
frihet (det är nödvändigt att för ryssar
oavlåtligen, i tid och otid, upprepa detta,
som eljest tyckes vara en självklar sak),
där kan det icke uppkomma någonting
som är av värde för människorna på
jorden. Blott det gamla Rysslands
inbitna krepostniki och deras likar i det
föregivet förnyade Ryssland kunna leva
i okunnighet om en så självklar sak.
Jag kan med visshet försäkra, att den 7
november 1917 kan betraktas som dagen
för den ryska revolutionens
sammanstörtande. Bolsjevikerna hava icke
räddat utan förrådt arbetare- och
bondebefolkningen. De klingande fraserna
förbli fraser, och verkligheten förblir
verklighet. Det angelägnaste för den ryske
arbetaren och bonden, och likaledes för
den intellektuelle ryssen, var att få namn
av medborgare. Det borde stå klart för
honom att han icke var en träl,
föremål för varje maktägandes ringaktning,
utan att han ägde rättigheter, heliga
rättigheter, som det var hans plikt att
försvara för egen del och som alla hade
att försvara för varandra. Det var, som
alla veta, detta som den provisoriska
regeringen under sina första dagar
proklamerade. Men de mänskliga och
medborgerliga rättigheterna, de rättigheter
som det olyckliga landet sekel efter
sekel hade åstundat, hava stannat på
papperet. Några månader därefter hade det
gamla godtycket åter kommit i gång.
De dekret och proklamationer, varmed
bolsjevikerna översvämmat Ryssland, hava
av folket uppfattats som uppmaningar
till övervåld och plundring: »Tag vad
ni kan och så mycket ni kan! Sedan
blir det för sent.»

Det är svårt att ge en föreställning
om det plundringsraseri, som från
fronten har spridt sig över Ryssland.
Soldater i hundratusental återvände hem
med säckar fulla med byte. Man
begav sig i väg så hastigt som möjligt
för att ej gå miste om det gynnsamma
ögonblicket. De stora orden om
solidaritet, om de internationella problemen,
av vilka bolsjevikernas publikationer
överflöda, begrep ingen. Folket är
övertygat om att i dag som i går det icke
är rätten utan styrkan som råder. Blott
den som själv tar för sig skall äga
någonting — och man har tagit för sig
utan skrupler. Plundringarna ledsagades
av mord och grymheter. Endast få
brydde sig om att arbeta. Varför
överlämna sig åt ett besvärligt arbete, när
det är så lätt att bli rik utan möda?

I atmosfären av inbördeskrigets
ömsesidiga rovlystnad slocknade de sista
gnistorna av tro på möjligheten att uppnå
»sanningen på jorden», då denna
sanning framstod som en tom inbillning.
I småstäderna och på landet föll
makten i händerna på brottslingar och
uslingar, som sökte dölja sin varghunger
under fraser, som manade folket att
tillintetgöra de borgerliga.

I Petrograd och i Moskva, där det
vid sidan om banditer och skälmar fanns
människor som uppriktigt trodde på
ordets allmakt, hänger man sig åt ett
oändligt svammel om det kommande
paradiset. Paradiset försvann tydligen mer
och mer i framtidens töcken. Det som
nu finns, det är hungern, det är
kölden, det är farsoterna, det är slutligen
det alltjämt växande inbördes hatet.
Och det finns ej längre klasser av
besittande och icke besittande. Den
uthungrade arbetaren hyser samma hat
till borgaren och till sin egen kamrat,
som har haft förstånd eller tur att
komma över ett brödstycke eller ett fång
ved för sin hungrande och frysande
familj. Men där hatet framträder med en
alldeles särskild skärpa, det är mellan
stad och landsbygd. Landsbygden har
avsöndrat sig; den vägrar att dela med
sig av vad det vara må åt den
hungrande staden. Arbetarnas och
böndernas regering har gjort förtvivlade
ansträngningar för att finna någon modus
vivendi för arbetarna och bönderna. För
att bemäktiga sig böndernas bröd måste
man till landsbygden skicka militära
straffexpeditioner, som ofta återkommo
icke blott tomhändta men med förlust
av hälften eller tre fjärdedelar av
manskapet. Var och en, som har följt med
låt vara blott i den bolsjevikiska pressen,
vet att i själva verket bolsjevikerna
aldrig ha behärskat Ryssland. Deras välde
har varit begränsat till de stora städerna,
vilkas befolkning, bragt till lydnad
genom blodigt skräckvälde, mer eller
mindre tyst fördrog sitt öde. Men till
landet, d. v. s. till nio tiondelar av
Ryssland, har bolsjevikernas välde icke sträckt
sig. Det levde sitt liv för sig dag för
dag utan att underordna sig någon
central auktoritet. Bästa beviset på hur
liten auktoritet den bolsjevikiska
regeringen åtnjöt på landet finner man i en
del artiklar i Kiev-tidningar av den
ukrainske förplägnadskommissarien
Schlechter, en man som är de kommunistiska
idéerna mycket hängiven, men för övrigt,
det måste jag tillstå, slö och oduglig.
Hans långa och omständliga artiklar
hava under två månader nästan dagligen
stått att läsa i den lokala pressen. Denne
man skrev icke, han skränade, alltid
detsamma: »Landsbygden ger oss icke
bröd, ej heller ved, ej heller spannmål.
Den ger oss ingenting. Arbetare, om
ni icke vilja dö av hunger och köld,
beväpna er och gå till strids mot
landsbygden, annars skola ni aldrig få
någonting».

Om någon annan hade fört detta
språk, skulle man misstänkt att han varit
provokatör. Men Schlechter står utanför
varje sådan misstanke. Sanningen är
att han, kosack till härkomsten oaktat
sitt tyska namn, icke kunde förställa
vad han innerst kände och tänkte. Det
som var i hans huvud utgick ur hans
mun. Jag tror att om hans kamrater
varit uppriktiga skulle det längesedan
varit uppenbart, att arbetarnas och
böndernas regering icke förstått att vinna
varken arbetarnas eller böndernas
sympatier och att de kommunistiska idéerna,
hurudana de nu må vara, icke möta
någon anslutning i befolkningens breda
lager. Den gamla bourgeoisien har
visserligen inte kunnat hävda sin ställning,
den är slagen till marken. Men, jag
återkommer därtill, bourgeoisien i
Ryssland är icke blott icke död, den har
tvärtom i styrka och antal nått högre än
någonsin. På samma gång ha de
bolsjevikiska metoderna att tillvarataga den
ryska själens dyrbara intressen ännu en
gång visat att de, som fruktat att
Ryssland skulle råka ut för den
småborgerliga lycka, varav Europa njöt före
kriget, och att dess söner skulle ställas
ansikte mot ansikte med himmelriket på
jorden, i sanning oroat och ängslat sig
förgäves. Enligt de upplysningar, som
ingå från Ryssland, har man där en
obligatorisk arbetsdag på tio till tolv
timmar, ackordsarbete, militärbevakning över
arbetarna o. s. v. Det är helt
naturligt. Liksom bonden icke vill giva sitt
bröd, vill arbetaren icke giva sitt arbete.
Men det behövs mycket bröd och
mycket arbete. Det återstår då blott en
utväg: det måste finnas å ena sidan
privilegierade klasser, som själva icke
arbeta men som genom förskräckliga och
oundkomliga medel tvinga de övriga att
arbeta över måttet av deras krafter, och
å andra sidan människor utan
privilegier, utan rättigheter, vilka utan att spara
sin hälsa och sitt liv måste förrätta
arbetet i det helas tjänst.

Detta är vad bolsjevismen medfört
för bönderna och arbetarna, åt vilka den
givit så rika löften. Jag behöver icke
tala om vad den medfört för Ryssland:
det veta vi alla.

De bolsjevikiska ideologerna ha ännu
ett argument: det sista. »Ja», säga de,
»vi ha icke kunnat ge något åt de ryska
arbetarna och bönderna, och vi ha
ruinerat Ryssland. Men det kunde icke
gå annorlunda. Ryssland var ett allt
för efterblivet land, och ryssarna äro
alldeles för okultiverade för att kunna
omfatta våra ideer. Men det är inte fråga
varken om Ryssland eller om ryssarna.
Vår uppgift är större. Vi vilja vända
upp och ned på västerlandet,
tillintetgöra den småborgerliga andan i Europa
och Amerika, och vi skola underhålla
branden i Ryssland ända till dess elden
omfattar även våra grannar och från
dem sprider sig över hela världen. Detta
är vår förnämsta uppgift och största
dröm. Vi skola skänka Europa idéer.
Europa skall ge oss sin teknik, sin
arbetsskicklighet, sin
organisationsförmåga, o. s. v.»

Detta är bolsjevikernas ultima ratio.
Vad är det värdt?

7.

Under min långa vistelse i de
trakter, som befinna sig i bolsjevikernas våld,
har jag lagt märke till ett rätt
egendomligt förhållande. Det var helt unga
män eller också personer med svag
begåvning som säkrast anade och
förutsågo händelserna. De till mognare
ålder komna och de intelligenta misstogo
sig däremot alltid i sina förutsägelser.
De trodde att Ryssland icke skulle stanna
länge i bolsjevikernas våld, att folket
skulle resa sig, att de bolsjevikiska
arméerna skulle smälta som snö för solen
vid första mötet med en mer eller
mindre väl organiserad armé. Verkligheten
har kommit de intelligenta och erfarna
människornas förutsägelser på skam.
Denikin hade åstadkommit någonting
liknande en armé och hade med stor
snabbhet ryckt fram ända till Orel, men
ännu snabbare ha bolsjevikerna kastat
honom tillbaka ända till Svarta havet.
De unga och de svagare begåvade hava
här visat sig vara goda profeter. Och
nu, när man försöker blicka in i
framtiden, frågar man sig: På vilka skall
man tro, på de intelligenta eller de
ointelligenta? De intelligenta utgå från den
synpunkten att människorna och folken
i sina handlingar nödvändigt måste ledas
av sina livsintressen och att de
instinktivt känna vad som är nyttigt och
skadligt för dem. För dessa var det tydligt att
bolsjevismen var fördärvlig och att den
skulle utmynna i olyckor, i hunger, köld,
slaveri och allsköns elände. Följaktligen,
säga de, kan den icke räcka länge. Den
kan hålla sig i veckor, kanske i
månader, och den kommer att upphöra av
sig själv. Men redan hava två år
förflutit, snart blir det tre år, och
bolsjevismen består alltjämt. Den består trots
hunger, köld och farsoter. Det är
således inte det sunda förnuftet som leder
människorna? Och vår poet, som var
bekymrad över att tsaren inte var helt
och hållet fördriven ur ryssarnas
huvuden, skulle han ha misstagit sig?

Men, kan man invända, ryssarna
kunna vänja sig vid elände, vid
godtycke och vid allt vad det vara må. I
Ryssland är det de unga och dumma
som se rätt. I Europa är det
annorlunda.

Är det verkligen annorlunda? Jag
skall för min del icke våga försöket att
profetera. Vi leva nu i ett tidevarv, då
det nästan är omöjligt att draga några
slutsatser, om man icke har annat än
sitt sunda förnuft till vägledning. Jag
kan icke rättfärdiga den ryska
bolsjevismen. Jag har redan sagt, och jag är
färdig att upprepa det, att bolsjevismen
har förrådt och förstört den ryska
revolutionen och utan att själv göra sig reda
därför lämnat fritt spel åt den ömkligaste
och mest motbjudande reaktion. Men
äro då bolsjevikerna de enda som gått
ända till ett sådant självmord? Se
närmare på vad som har tilldragit sig
under dessa senaste år! Nästan alla ha
gjort vad de allra minst hade bort göra.
Vem har förstört den monarkiska idén?
Hohenzollrarna, Romanovarna och
Habsburgarna! På dagen för krigsförklaringen
uppstod det ett rykte i Berlin att
kejsar Wilhelm hade sändt Nikolaus II
följande telegram: »Inställ mobiliseringen!
Om ett krig uppstår mellan oss,
kommer jag att mista min tron, men du
kommer också att mista din.»
Kanhända har ett sådant telegram aldrig
avgått. Men i sådant fall har den som
gav upphov åt ryktet visat sig vara en
profet. Och den mest förbittrade fiende
till den monarkiska idén skulle aldrig
ha kunnat hitta på ett säkrare sätt att
tillintetgöra monarkien i Europa. Om
icke Hohenzollrarnas, Romanovarnas och
Habsburgarnas förnuft hade varit
förmörkat av jag vet icke vilken fiendtlig
besvärjelse, hade de bort kunna förstå
att deras dynastiers vitala intressen
bestämt fordrade icke fiendskap dem
emellan utan tvärtom den närmaste,
uppriktigaste och obrottsligaste vänskap.
Nikolaus I förstod det förträffligt, då
han skickade ryska soldater för att
undertrycka de ungerska
revolutionerna. Alexander III förstod det också.
Under hans regering bestod
trekejsarförbundet vid sidan om den
franskryska alliansen. Men 1914 kastade sig
de europeiska monarkerna över varandra
till förmån för demokratien i det västra
Europa, vilken de avskydde mer än
något annat. Det är tydligt att de
drabbades av någon hemlighetsfull ofärd,
och ordspråket ingen undgår sitt öde
har här sin fulla tillämpning.
Människor och folk göra allt för att störta
sig i undergången — om deras stund är
kommen.

Numera torde det vara klart för alla,
både för tyskar och icke tyskar, att om
det över huvud taget fanns några
intressen, dessa fordrade vad som helst
utom kriget, och att kriget var raka
motsatsen till alla människors alla
intressen. Om tyskarna hade nedlagt de
omkostnader och den energi, som de
ställde i krigets tjänst, på konstruktiva
i stället för destruktiva uppgifter, skulle
de kunnat omdana sitt fädernesland till
ett jordiskt paradis. Man kan säga
detsamma om de övriga folken. Kriget
har kostat fantastiska summor: mera än
en billion francs. Och jag talar ändå
icke om alla dem som stupat, om de
förstörda städerna o. s. v. Jag upprepar
det, om de ledande kretsarna, som höllo
i sina händer sina länders och sina folks
öden, hade kunnat uppnå samförstånd
med varandra och i fem år tvinga folken
att arbeta med samma självförsakelse
och samma envishet på att uppnå
positiva mål, skulle världen ha förvandlats
till ett Arkadien, där det i denna stund
icke skulle finnas andra än lyckliga och
rika människor. I stället ha människorna
i fem år sökt förgöra varandra, de ha
förskingrat de hopade förmögenheterna
och bragt det blomstrande Europa till
ett tillstånd, som stundom kommer oss
att tänka på medeltidens mörkaste
perioder. Huru har detta kunnat hända?
Hur kom det sig att människorna med
ens förlorade förståndet? Jag har blott
ett svar härpå, och detta förföljer mig
från krigets första dag. Jag befann mig
då i Berlin på återväg från Schweiz till
Ryssland. Jag blev tvungen att göra
en omväg genom Sverige upp till
Haparanda och sedan genom Finland till
Petrograd. I Tyskland fick jag
naturligtvis läsa endast tyska tidningar, och
ända till min ankomst till Petrograd var
jag tvungen att följa med händelserna i
tyska tidningar, enär jag icke
behärskade något skandinaviskt språk. Huru
stor blev icke min förvåning, när jag
fann att de ryska tidningarna upprepade
ord för ord vad som stått i de tyska.
Man blott bytte om namnen. Tyskarna
förebrådde ryssarna deras grymhet, deras
egoism, deras blindhet o. s. v. Ryssarna
sade detsamma om tyskarna. Detta
gjorde ett djupt intryck på mig, och jag
kom genast att tänka på den bibliska
berättelsen om språkförbistringen, ty
detta var verkligen Babels torn.
Människor som ännu i går arbetat
tillsamman på ett gemensamt verk, som byggde
på den europeiska kulturens jättelika
torn, som de gemensamt hade planlagt,
upphörde i dag att förstå varandra och
drömde i sitt raseri blott om att
förstöra, sänka i havet eller i ett ögonblick
förvandla till stoft allt som de under
sekler hade åstadkommit med tålamod
och ihärdighet. Man kunde tycka att
hela världen hade föresatt sig att
realisera de ovan omtalade ryska
författarnas ideologiska tankegång, vilka tagit
till sin uppgift att hindra
förverkligandet av himmelriket på jorden och
bekämpa Västeuropas småborgerliga anda.

Kejsarna sutto ännu stadigt på sina
troner, men på ett ögonblick, liksom
genom slaget av en trollstav, hade de
fördrivits ur människornas huvuden. Jag
vet att utläggningar av detta slag icke
äro på modet nu för tiden och att
historiens bibliska filosofi icke har mycket
att säga den moderna anden. Jag vill
inte heller hålla mycket på det
vetenskapliga värdet av den förklaring som
jag föreslår. Må man upptaga den
endast som en symbol! Men denna
symbol ändrar ingenting i saken. Det
kvarstår ett obestridligt faktum, att
människorna 1914 förlorade förståndet.
Kanhända Herren i sin vrede förbistrade
folkens tungomål, kanhända hade det
naturliga orsaker, men på ena eller
andra sättet hava människorna, det
tjugonde århundradets kultiverade
människor, utan något motiv dragit över sig
oerhörda olyckor. Monarkerna hava
dödat monarkien, demokraterna hava dödat
demokratien, och i Ryssland döda
socialisterna och revolutionärerna — och hava
redan närapå dödat — både socialismen
och revolutionen. Vad skall därefter
hända? Är det slut på förblindelsens
period? Har Herren upphört att i sin
vrede förgöra människorna? Eller skola
vi ännu länge leva i ömsesidigt
oförstående och fortsätta självförstörelsens
fruktansvärda verk?

När jag var i Ryssland, upphörde jag
aldrig att göra mig denna fråga, och
jag visste icke hur jag skulle besvara
den. I Ryssland fingo vi knappast se
utländska tidningar, och i de ryska
tidningarna stod ingenting annat än
nyheter och sensationsrykten, som varken
voro bekräftade eller grundade. Men
vårt allmänna intryck var att Europa
snart skulle ha kommit över det värsta
och att det kanske skulle på ett
hederligt sätt höja sig ur sin svåra
belägenhet. Det tycktes mig med andra ord
att i Ryssland Herren hade lyckats att
liksom i Bibelns längesedan förflutna
tider förbistra språken och fullständigt
återföra människorna till vildarnas
ståndpunkt, under det att i Europa
människorna hade hejdat sig i tid, hade tagit
sitt förnuft till fånga och, trotsande
Herren, åter gripit sig an med
tornbyggnaden, eller för att icke uttrycka mig i
liknelser utan i klara och tydliga ord,
att alla de riktigt ryska ryssarnas
drömmar om att vända upp och ned på
Europa skulle stranda på dess
traditioner, på dess sunda och solida
politiska, ekonomiska och sociala fasthet.

Hade jag rätt?

Efter min korta vistelse i
Västerlandet är jag inte tillräckligt inne i
förhållandena för att kunna kontrollera mitt
omdöme. Men frågan är ställd,
synes det mig, så som den bör ställas.
Jag är övertygad om att bolsjevismen,
vilken den ryska socialismen betraktar
som sitt eget verk, är ett verk av krafter
som äro fiendtliga mot alla idéer om
framsteg och social organisation.
Bolsjevismen har börjat med att förstöra, och
den är ur stånd till annat än att
förstöra. Om Lenin och de av hans
kamrater, vilkas samvetsgrannhet och
osjälviskhet stå höjda över alla misstankar,
vore nog klarseende att förstå att de
själva blivit leksaker i historiens hand,
som med deras egna händer leder
planer fullkomligt stridande icke blott mot
socialism och kommunism utan mot varje
möjlighet att för flera årtionden på
något sätt förbättra de förtryckta
klassernas belägenhet, skulle de förbanna den
dag, då ett gycklande öde satte makten
över Ryssland i deras händer. Och de
skulle för visso också förstå att deras
dröm att vända upp och ned på Europa
— om den någonsin läte sig verkställas
— skulle utgöra icke socialismens
triumf utan dess undergång och skulle leda
till de förskräckligaste olyckor för de av
lidanden uppgivna folken.

Men det är tydligt att det icke är
Lenin givet att se detta. Ödet förstår
på ett underbart sätt dölja sina
planer för dem som det icke vill
anförtro dem åt. Det har gäckat monarkerna,
det har gäckat de ledande klasserna i
Europa, det har gäckat de ryska
socialisterna, som icke äga någon kännedom
om regeringsangelägenheterna. Är det
Västerlandets öde att falla offer för sina
illusioner och drabbas av Rysslands lott,
eller har ödet redan fått nog av
mänskliga lidanden?

Endast framtiden kan besvara denna
fråga — och kanhända en icke
avlägsen framtid.

I Ryssland förutsäga de unga och
de mindre begåvade med visshet, att
bolsjevismen skall utbreda sig över hela
världen.

Lev Sjestov
Karl Wåhlin
1920-talets verk
Översättningar
Tidningsartiklar
Politik
Ryssland