Boken om vårt land/Kapitel 54
Djuren antaga ofta vissa egenheter efter det land och 
de förhållanden, i vilka de leva. Den finska arbetshästen 
har så länge varit ett skötebarn av sitt land och sitt folk 
att han därav har mottagit ganska märkbara intryck. 
Han är till skapnaden knubbig, med kort hals, kort rygg 
och stadiga, medelhöga ben. Hela hans utseende har något 
tryggt och tålmodigt; hans gång är säker och pålitlig, 
såsom den måste vara i ett bergigt land med höga backar, 
och är han i vinterhalkan väl skodd, kan man lita på 
honom. Han arbetar sig uppför backen i snett spår från den 
ena sidan till den andra. Utför backen håller han så envist 
emot, att man ofta får mana honom till mindre 
försiktighet. Endast den österbottniska hästen, som är uppvuxen 
på slättlandet, visar mindre tålamod uppför och nedför en 
backe. 

Den finska hästens utomordentliga ihärdighet gör 
honom icke blott till en förträfflig dragare, som bättre än 
någon kan uthärda en lång väg med ett tungt lass, utan även 
till en utmärkt stridshäst. I korta och snabba anfall hai 
han överträffats av många andra, men där det gäller en 
ihållande strid, har han mer än en gång bidragit till 
glänsande segrar, därigenom att han hållit sig lika oförtröttad 
och rask, när fiendens hästar redan av trötthet släpat 
benen efter sig. I kapplöpningar på kort avstånd kan han 
ej heller mäta sig t. ex. med de ståtliga arabiska, engelska 
eller ryska hästarna; men på längre håll behöver han icke 
frukta många medtävlare. Ty han visar sig ofta, där han 
är skött och väl inkörd, såsom en utmärkt travare, och 
vad han förlorar vid andras första eldiga anlopp, 
återvinner han i längden med sitt uthållande trav. 

Denna vår vän är icke bortklemad med riklig och 
läcker kost. Han är den förnöjdaste av alla sina bröder; han 
tuggar tåligt sitt hö, sitt ofta knappa bete och sin sörpa 
med eller utan mjöl och havre. Visst magrar han som 
andra av svält; visst svikta hans krafter ofta om våren, näx 
han länge med klen föda fått släpa sitt vinterlass. Men 
ingen kan vara tacksammare än han för en vänlig 
omvårdnad och varje klok husbonde skall alltid finna sin uträk-
ning i att sköta denna nyttiga tjänare väl. Beklagligen 
förstå icke alla att löna hans trogna tjänster. I många 
delar av landet skötes hästen vårdslöst och misshandlas 
ofta på det mest barbariska sätt, plågas med omåttliga 
lass och gisslas obarmhärtigt med piskan. En del resande 
sätta ock sin ära uti att oförtrutet piska den svaga och 
utmattade skjutshästen. Hittills har man funnit de bästa 
och dyraste hästarna i Savolaks och Karelen, men numera 
börjar man finna goda hästar även annorstädes. Ty nu 
har man sökt uppmuntra hästskötseln genom 
kappkörningar och prisbelöningar. Ja, det är numera icke 
sällsynt, att finska trav are säljas för högt pris till utlandet. 

Med ihärdighet följer hos den finska hästen likasom 
hos folket en märkbar envishet. Är han van att vika in 
på en sidoväg, måste man passa tyglarna väl, och har 
han fått den oseden att stanna i backen, är det icke lätt 
att få detta ur hans huvud. Han lyder den vana tygeln, 
men med den ovana gör han stundom vad han behagar. 
Istadiga och lata hästar äro varken mer eller mindre 
sällsynta här än annorstädes; men sådana fel härröra 
merendels av oriktig behandling i djurets ungdom. Rätt 
inlärd och rätt skött är den finska hästen med sitt oansenliga 
yttre en oskattbar bundsförvant till människan i dessa 
nordliga bygder och väl värd att icke behandlas som en slav, 
utan som en god, trofast och pålitlig tjänare. 

Boken om vårt land