Seljačka buna/I
Bilo je podne na izmaku mjeseca veljače, a ljeta gospodnjega 1564. Snijeg po gorama bio već okopnio od živih sunčanih zraka, Sava je jače strujila u svom koritu od navale gorskih voda razlijevajući se širom ravnice pod Susjedgradom. Do visoka prozora sjeđaše u omaloj sobi grada žena pristara ali krepka, u crno zavita. Da joj nije plava, prosijeda kosa pričešljana bila s obje strane visokog oblog čela, da se nijesu savijali dugi okrajci crne kape oko požutjeloga lica, bio bi čovjek rekao da tu sjedi obrijana muška glava. Lice bilo joj je veliko, vilice jake, nos dugačak, nad usta privinut, usta široka, usnice blijede i tanke, žute obrve guste i svedene, a ispod njih buljile u svijet do dvije zagonetke, do dva blijedomodra, malne sumorna oka, iz kojih si zaludu gatati kušao kakovi se osjećaji u tom srcu bude, kakove li misli tom glavom sijevaju. Bore na obrazima, oko očiju i ustiju pokazivahu doduše da su u tom srcu silovite strasti bojak dijelile, ali sada bila je žena mirna kao od kamena, a na tvrdom joj licu nijesi vidio ni tračka ženske blagosti, već tvrdu neslomivu volju, jak duh i neodoljivu odvažnost. Jako, visoko tijelo bijaše odjeveno u saboritu haljinu od crna sukna, ošivenu mrkom svilom. Oko pasa savijao se krupan srebrn lanac, o kojem je svežanj velikih ključeva visio. Suhi, tvrdi prsti žene počivahu na srebrnoj škrinjici što je pred njom na stolčiću stajala. Čas bi okom svrnula na golu šumu, na poplavljenu ravnicu pod gradom, čas opet na škrinjicu. Ujedljiv smijeh zadrhta joj kadšto na usnama, i prsti joj se jače pritisnuše škrinji, kao da tu lavica svoje mlade čuva. Sluga, unišav na velika vrata, probudi je napokon oda sna. Žena krenu malko glavom i zapita promuklim glasom:

- Šta je, Ivo?

- Oprosti mi plemenita gospo - odvrati sluga pokorno - u ovaj par dođe nam pred dvore na konju čovjek, po govoru Mađar, a po vidu plemić.

- Kako mu je ime? Odakle ide?

- Toga mi ne reče, već samo zapovjedi da ga vašoj milosti prijavim. Veli da mora pred vaše lice jer da vam ima o važnim poslovima govoriti.

- Mađar? Plemić? O važnim poslovima da mi ima govoriti? Da vidimo kakvu sreću taj Mađar nosi! Reci mu neka slobodno dođe preda me. Pa čuj, zavedi mu konja pod krov; daj mu zobi i sijena po volji, da se ne potuži na hrvatsku gospodu. Idi!

Sluga iziđe pokloniv se, a za nekoliko časova zazveknuše ostruge nepoznatog gosta na kamenom podu sobe. Uniđe čovjek visok, suh, male, obrijane glave, protegnuta i bradata lica. Ispod duge, smeđe kabanice bilo je vidjeti plavetan suknen haljinac, sapet na prsima srebrnim orasima. Lijeva mu je ruka bila pod kabanicom, a desnom držao je kučmu kapu.

- Hvaljen Isus i Marija, plemenita gospojo! - pokloni se Mađar kratko i odvažno. Gospoja omjeri ga od glave do pete, pa će za časak mirno:

- Na vijeke, amen! Tko ste, gospodine? Čiji ste? Što mi nosite?

- Ja sam, na službu vašoj milosti, Mihajlo Palffy, plemić ugarski, i sreća mi dade te po meni šalje moj milostivi gospodar, velemožni knez Andrija Bator, kraljevski sudac, plemenitoj svojoj rođakinji Uršuli Heningovoj pozdrav i poklon.

- Gle, gle! Hvala mu, hvala - prihvati Uršula smiješeći se. - Eto, kako me se moj mili gospodin rođak lijepo sjeća. Bilo mu za dušu. Sjednite, gospodine Palffy; bacite kabanicu i kapu. Vidim da ste veleumorni od daleka puta.

Došljak učini kako mu gospoja reče, zatim progovori:

- Ponajprije zapovjedi mi moj velemožni gospodar da javim vašoj milosti kako ga je srce kruto zabolilo kad mu je smrt ugrabila milog rođaka gospodina Andriju Heninga, vrijednoga vam druga.

- Eto, kako je gospodin kraljevski sudac milostiv meni, siroti udovici! Ni toga nije zaboravio kraj tolikih prevažnih poslova, u toli burno vrijeme. Da, da. Lani na osamnaesti dan listopada ostavi moj premilostivi gospodin Andrija ovaj svijet i mene, sinju kukavicu - a baš u najgori čas. Pa moga miloga rođaka još i sad plemenito srce boli! Dobre li duše, baš mu hvala! Nu recite mi, egregie ac nobilis domine, jeste li vi samo zato prevalili tolik put da mi donesete suze žalosnice svoga gospodara? Nije li vam ništa govorio o drugim poslovima?

- Jest, vaša milosti; gospodin me kraljevski sudac posla radi Susjedgrada i Gornje Stubice, ne bi li se zajedničko gospodarstvo bolje urediti moglo.

- Eto, drago mi je da se je gospodin Andrija dozvao pameti malo kasno, ali i tako je dobro. Čim sahranih svoga pokojnoga gospodina, poslah odmah pismo Andriji Batoru neka mi bude na pomoći jer nam je nekakav rod, a Susjed i Stubica da je ionako zajedničko imanje moje i njegove obitelji; poslije pisah mu deset puta, ali nikad od njega odgovora. Nu mjesto pomoći posla mi odmoć, posla za svoga upravitelja Đuru Svesvetičkog, koji bi se po pravici morao Svevražić zvati. Taj šljivar, koji nema ni dva jarma volova, napuhnuo se jer mu je brat Stipo kanonik zagrebački, kanda su u njega Zrinjski gradovi i Frankopanov grb. Otkako je ovamo na Susjed pao kao muha u mlijeko, razbacuje se kao gospodar, baca mi klipove pred noge i harači mi tu pod nosom kanda je sve imanje batorsko, a ja sa svojom kukavnom dječicom kanda smo ovdje samo na hrani i stanu, na tuđoj milosti.

- Oprosti mi vaša milost - progovori nešto nemirno Mađar, komu ta čitulja nije nimalo po volji bila.

- Pustite nek svršim, gospodine Palffy - odsjekne oštro gospa Uršula. - Sve valja vam čuti, pa onda suditi. Gospodin Svesvetički, velim vam, pravi je razbojnik, a uza se ima dva vjerna ortaka, Janka Horvata i Nikolu Golubića. Svaki čas dolazi mi na grad koji jadan kmet da se prituži meni, svojoj gospodarici. Puškom i sabljom zalijeće se ta bijesna četa na mirne seljake i hara bez obzira. Jednom razbiše kmetu momu na Krapini mlin, drugomu odniješe u Jakovlju sve žito, a u selu Trgovini, tu pod Susjedom, odvede Svesvetički španu dvije najljepše krave i prisvoji ih sebi. Pozvah ga na račun, jer da ću silom na njega udariti, ali on mi se nasmija veleći da se babe ne boji, a u gradu da su gospodari Batorovci. Zatim pokupi sve puške, lumbarde i sav prah te ih stavi pod svoj ključ premda je to oružje zajedničko. Sav prihod imanja ima se jednako porazdijeliti, ali da! Svesvetički vara me na žitu, na sijenu, na vinu, pa kad je prigovora, viče kroz smijeh da njemu nema ni suda ni zakona jer je njegov gospodar najviši sudac komu babja pravda nahuditi ne može.

- Ali vjeruj mi milosti vaša - zaletio joj se Mađar u riječ - da to ne biva s voljom moga velemožnoga gospodara.

- Nije istina, gospodine Palffy - kriknu žena i oči joj bljesnuše življe - nije istina. Ne rekoh li vam da sam rođaku Andriji sve to natanko ispisala, a on ni riječi, već mi taj bezbožnik Svesvetički pokaza pismo od njega, gdje ga Bator hvali, i neka ne haje za moje prigovore. A, što velite na to, plemeniti poslaniče moj?! - viknu Uršula i dignu se naglo, ošinuv okom Mađara da je nikom poniknuo i zabunjen šutio.

- Sa mnom - produlji dršćućim glasom Uršula, staviv se pred njega - nije teško trešnje jesti kad si pošten, ali kad mi tko zaleđice zanjke plete, zaboravljam da sam ženska glava, a volja mi je jaka, jača od gospodina Batora, toga prvoga pravednika krune ugarske. Više od sto godina sjede Heningovci na Susjedu i Stubici, više su od sto godina ovdje gospodari. Gledajte onu žensku sliku što visi nad kaminom: - to vam je nesretna Dora od starog hrvatskog plemena Arlandovaca, koja se uda za Andriju Heninga prvoga te namre svojoj krvi Susjedgrad i Stubicu, a unuka joj Kata, majka mojega muža, udade se za gospodina Teuffenbacha, na koga je ime i imanje Heningovaca prenešeno bilo. Dosta se moj pokojni i ja napatismo muke i natrošismo novca da otmemo Susjed i Stubicu rukama razbojskih velikaša koji su na prijevaru od novoga kralja Ferdinanda ishodili darovnice. Istisnusmo sretno iz djedovine nametnika Španjolca don Pedra de Laza, silovitog biskupa Šimuna Erd(da, lutorskog baruna Ivana Ungnada, generala Kacijanera, pa kad tomu izdajniku knez Nikola Zrinjski po pravici raskoli glavu, prigrabi sve imanje kraljevski fiscus, iz čijih pandža teško opet izvinusmo bar Susjed i Stubicu, a Želin moradosmo ostaviti u rukama otimača Bakača. Toliko se muke napatismo, toliko izgubismo, sedmero sam djece pod srcem nosila i truda se nanosila, sina jedinca sam izgubila, izgubila muža, a od šest kćeri tekar se tri udomiše, jadna sam udovica - pa sada se širi po našem starom gnijezdu kobac i radi istisnuti mene, sinju kukavicu, crnu udovicu, tko? Moj rođak, prvi sudac ugarske krune - Andrija Bator. Jao si ga zemlji gdje pravica na takovim rukama stoji. Ali pišite vi, gospodine Palffy, svomu gospodaru da mu računi na slaboj petlji stoje, pišite mu da je u stare Heningovice glava od kamena, da je Heningovica proučila sve svoje pravice koje su u onoj srebrnoj škrinji sahranjene, da zna za sve vaše latinske finte kao kakov prokurator, pa je nećete prevesti žednu preko vode; recite mu da su uz mene junaci zetovi Mihajlo Konjski, Mato Kerečenj i Stjepko Gregorijanec, sin podbana Ambroza. Pa ako je Batoru preostalo od vojevanja na Turke vremena da sa ženom dijeli mejdan, e, dobro, znat će i Uršula ispaliti koju lumbardu u tu krivu sudačku vagu, jer je kći Meknicera, vojvode krajiškoga. Ali šta se tude i prepiremo! Ja sam već lani predala dvije tužbe. Jednu preda moj zet Mihajlo Konjski na Martinje banu Petru Erd(du proti Batorovcima, a drugu sam svojom rukom na dan svete Jelisave poslala kraljevoj svjetlosti u Požun proti Đuri Svesvetičkomu. Kralj naredio je istragu. Nek pukne najprije sud pa onda, ako ustreba, puška.

Plemenitomu gospodinu Palffyju bilo je čudno pri duši kako se je bujica iz Heningovičinih ustiju sipala na njegovu glavu. Zablenut buljio je u tu čudnovatu ženu koja je žarka lica, sijevajućih očiju koracala hrlo amo-tamo po sobi, u kojoj se sada nije ništa čulo do petnjaka gospodaričinih na kamenom podu, do teškoga disanja ljute joj duše. Za časak se Mađar nešto razabra.
- Vaša milosti - prihvati krotko - žalim od srca što sam eto nehotice povodom bio te se toliko razljutiste. Vi ste pravednica, udovica, majka ste. Krivda vas boli, a to je i pravo. Govorili ste važnih, teških riječi, izbrojili velike nepravde, a ja, cijeneći vaš plemeniti gnjev, neću o njima podvojiti. Moj milostivi gospodar dokazao mi je natanko odakle polazi i čije li je pravo na Susjedu i Stubici. Nu premda se sve nepravde što ih ovdje doživjeste ne mogu pisati u grijeh momu velemožnomu gospodaru, već više metežu koji je u ovoj kraljevini i u Ugarskoj poslije nesretnog muhačkog poraza zavladalo bio, priznaje i žali gospodin kraljevski sudac da je možebit i on nešto kriv, ali manje od zla srca nego od žestine u ovo razvraćeno vrijeme i od krive upute nevrijednih službenika. Žao mu je, i tvrda je u njega volja popraviti sve kako valja. Ja sam dakle poslanik mira i molim vas, plemenita gospojo, da me časak mirno slušate.

Palffy umuknu čekajući što li će gospoja Uršula odgovoriti.

- Govorite brzo, kratko! - odvrati žena ni ne osvrnuv se na poslanika i stane prekrštenih ruku gledati kroz prozor na ravnicu. Tada prihvati Mađar:

- Imanje o kojem se radi, to jest Susjed i Gornja Stubica, veliko je i plodno. Od sela Stenjevca proteže se sve do štajerske međe na Sutli, a od Stupnika do blizu Bistrice. Ima tu oranica, livada, vinograda, šuma, pašnjaka, majura, klijeti, mlinova, dva tvrda grada i velik broj jakih, radenih kmetova. Nije dakle čudo da se mnogi za njim polakomiše, nu nema ni dvojbe čije da je to pravo. Po nasljedstvu spada napol obitelji Heningovoj, napol obitelji Batorovoj, jer je pokojna gospoja Kata, rođena Rozgonj, a mati gospodina kraljevskoga suca, bila po tankoj krvi Heningovica. Nu to nedvojbeno pravo bude silovito povrijeđeno, kako i sami rekoste, za nesretno ono vrijeme kada se Ferdinand Habsburg i Ivan Zapolja otimahu za ugarsku krunu, dočim je uz to po ovoj kraljevini i Turčin harao. Teško je u takovo silovito doba obraniti i najjasnije pravo. Kad koji vladar posegne za novom krunom, prva mu je briga prikupiti oko sebe što više jakih pristaša, i njim na korist, a sebi na hasan istrgnut će preko reda pokoji list iz knjige pravednosti. Ne mari on sred takve stranačke borbe za riječ quid juris, već se drži načela: Do, ut des. Moj gospodar prista uz Ferdinanda, a i pokojni gospodin Andrija Hening ili, kako se je prije po svojoj obitelji zvao, Teuffenbach, što je i posve naravski jer je bio njemačkog porijekla. Ali kralj Ferdinand pokloni najprije imanje svome konjušniku, što nije nikakvo čudo. Španjolac je jezičav laskavac i vazda uz kralja. Dade ga poslije Šimunu Erdödu, biskupu zagrebačkomu; ni to nije čudo. Obitelj Erdöda je bogata, silna, junačka, a malo je koji izmeđ njih bio toli tvrd i neslomiv, toli ustrajan i smion, koliko pokojni biskup Šimun, glavni stup Ivana Zapolje u Hrvatskoj, i Ferdinand bio bi mu i više dao nego Susjed i Stubicu da ga premami k Habsburgovoj stranci. Za generala Kacijanera je mislio da je jak i vješt istjerati Turke, dok ne iziđe na vidjelo da su ga Turci kupili. Eto, svagdje se je pitalo tko li je koristio novomu vladaru, nipošto u koga da je jače pravo. Napokon opet nadvladaše Batorovi i Heningovi sve nametnike. Godine 1559. potvrdi Ferdinand kralj u Lincu obitelji Batorovoj i Heningovoj posjed imanja Susjeda i Stubice.

- Da - doda gospoja Uršula malko krenuv glavom - svakoj obitelji pol uživanja, i to ostanku muškoga i ženskoga spola.

- Nu kako se to zbilo, i tko je to ishodio, plemenita gospo?

- I Batori i moj pokojni gospodin zajedno.

- Istina - odvrati Palffy - i Batori i Andrija Hening podniješe kralju molbu. Ali tu pobjedu vašega prava - oprosti mi vaša milost te riječi - držao je ponajviše ugled vrhovnog suca kraljevine Ugarske. Moj gospodar želi sada, gdje je kralj Ferdinand oteo mah nad Ivanom, neka pravo obitelj tvrdo i stalno bude, a nije mu ni na kraj pameti dirnuti u onu polovicu koja pripada rodu Heningovu.

- To jest - okrenu se gospoja sasvim - imanje je nerazdjeljivo i obiteljsko, prihod i užitak imade se među naše obitelji napolak dijeliti. Takov je smisao kraljevske darovnice, i takov utakmi ugovor moj pokojni gospodin sa gospodinom Batorom u Stubici.
- Da, da - odvrati Mađar, ponešto zbunjen.

- Moram vam reći i to - nastavi gospoja Uršula - da sam godine 1559. svomu pokojnomu gospodinu Andriji uzajmila od svoga materinstva sedam tisuća ugarskih forinti, te ishodila založno pravo na četvrtinu svega imanja. Ne zaboravite ni toga da je na imanju bilo duga kad ga preuzesmo. Vjerovnici barun Klainach, Jakov Sekelj i Ladislav Kerečenj nemilo dodijavahu momu pokojniku; na sreću se nađe dobar čovjek, gospodin podban Ambroz Gregorijanec, te isplati pijavicama dug od 2033 ugarskih forinti, pridržav si dakako zato založno pravo, što ga poslije prenese na svog sina Stjepka kad se je ovaj oženio mojom kćeri Martom.

- Znam i za to, vaša milosti, ali ne mogu sve to drukčije tumačiti nego da taj teret pada na Heningovu polovicu.

- Šutite mi - viknu gospoja Uršula lupiv nogom o pod - nema tu polovice. Dug pada na cijelo zemljište. Ni kraljevski sudac ni kralj neće naše djedovine nožem na dvoje raskrojiti dok je na meni živa glava, premda mi se to dvojako gospodarstvo na jednoj zemlji čini kao onaj čudni dvoglavi orao komu jedna glava gleda nadesno, druga nalijevo.

- Eh, ta to je, milosti vaša - viknu Palffy, skočiv na noge, i oči mu pri tom čudno sjevnuše. - Dakako, dakako. Tako mislim ja, tako moj velemožni gospodar. Pustimo sumnje i osvade! Završimo tu pravdu koja, evo, čitavu uru traje. Gospodin kraljevski sudac nije rad da dođe stvar pred sud jer je i on sudac, pa takove pravde među rodbinom gotovo su prokletstvo.

- Ah! - nasmija se gospoja Uršula zlorado - moj mili rod boji se dakle suda? Dobro da znam. On se barem razumije u zakone. Po tom se čini da njegovo pravo o slabu lasu visi. Ali da čujemo, gospodine Palffy, vaše uvjete.

Gospoja Uršula poče odmjerenim korakom, prekrštenih ruku hodati amo-tamo po sobi, upirući oči u pod, a uz nju koracao je Palffy sve klanjajući se i mašući rukama.

- Pro primo - reče Mađar dignuv palac - Đuru Svesvetičkog valja ukloniti. Silovit je čovjek, možebit s revnosti za svoga gospodara i nešto za svoju kesu, ali valja ga ukloniti jer nije po ćudi vašoj milosti, pa je ionako vrlo slab i bolestan. To će biti najbolja izlika da ga odstranimo.

- Bene - reče gospoja - govorite dalje.

- Pro secundo - nastavi Mađar dignuv i kažiprst - za svoga upravitelja postavit će velemožni moj gospodar literata Grgu Dombroja, čovjeka mirna, pravedna, koji ovdje blizu nikakova roda nema, pa nije ni oženjen. Njemu će se inventarno predati što ima vina, stoke, žita, sijena, pokućstva, ukoliko spada na polovicu moga milostivog gospodara.

- Bene! - opetova gospoja - ali oni zlotvori Horvat i Golubić moraju iz kuće, jeste li čuli?

- Na svaki način! Smjesta ćemo ih otjerati, vaša milosti - pristajaše Mađar uz gospoju. - Pro tertio ostaje imanje, quoad dominium et possessionem et omnina jura possessionaria nerazdjeljivo, samo treba pronaći način te dvojake uprave razborito urediti.

- Dalje - reče Heningovica, poglednuv ispod oka poslanika.

- Posao nije težak, kako se možebit u prvi mah čini. Prije svega treba imati na umu da po pravu valja sav prihod dijeliti na dvoje. Nu, priznat ćete mi da je vrlo mučno da dva gospodara na istom mjestu gospodare; to uopće nije nikakvo gospodarstvo jer se jedan u drugoga zadijeva, a najmanje je dostojno da vašoj milosti zanovijetaju kojekakvi špani i kastelani, kao što je na primjer učinio Svesvetički. Ja bih dakle rekao ovako. Sav fundus instructus popisat će se inventarno, te se ne smije nikad umanjiti. Zatim se ima proračunati prihod od pojedinih zemljišta, kmetova, te se imaju pronaći dvije polovine jednake. Na jednoj poli gospodarit ćete vi, milostiva gospo, na drugoj upravitelj velemožnoga mi gospodara. Svake godine pregledat će se inventar; na jednom, i to boljem gradu stanovat ćete vi, milostiva gospo, a ovdje na Susjedu stanovat će upravitelj batorski.

- A! - viknu gospoja Uršula - dakle opet počeste dijeliti, gospodine Palffy. A što će mi pravo posjeda u Susjedu osigurati? Nikad, nikad!

- Umiri se vaša milost - nastavi prostodušno Mađar - o tom sam i ja mislio, i posve je pravo da se i u tom osigurate premda su Batori vaš rod. Ne govori vam sada zastupnik kraljevskog suca, već prijatelj vaš. Da vam bude siguran posjed, može ovdje u gradu stanovati jedan vaš potkastelan, pouzdan, neporočan čovjek, plemić koji će ovdje štititi vaše pravo. Sve to možemo sastaviti na pismo poput ugovora koji će vezati jednu i drugu stranku.

- Pa zašto da ja ne ostanem na Susjedu? - progovori Uršula, predomisliv se časak. - To je pravo sjedište porodice Heningove.

Iza tih riječi stade Uršula motriti ispod oka Mađara, koji se u prvi mah lecnuo bio, ali se brzo popravi i hrlo progovori:

- Na vašem mjestu ne bih za to ni pitao. Vi ionako izmjenice prebivate na Susjedu i Stubici, a stubički dio imanja je svakako bolji od susjedskoga. Sastavljajući popis nećemo svako zrnce vagnuti; moj milostivi gospodar pristaje pače i uz to da in majorem vim juris prebivate svake godine dva mjeseca na Susjedu, a on vama na Stubicu nikoga svoga poslati neće. Pitat ćete zašto je gospodin kraljevski sudac izabrao Susjed? Bliži je Zagrebu, na međi je štajerskoj, blizu Kranjske. U Zagrebu ima prijatelja koji će pripaziti na gospodarstvo; vi ne prodajete svoga priroda daleko, nu Batori stanuje u Ugarskoj, u požunskoj županiji, njemu treba više novaca pa može tu prirod lakše prodavati u susjedne pokrajine. Mislim da je ta ponuda iskrena i poštena, možebit i manje korisna za moga gospodara. Ali on mi zapovijedi naročito, da toli povoljne uvjete stavim, neka vaša milost vidi da Heningovcima od Batora nema zle volje ili varke, već da goje u svom srcu ljubavi za rodbinu, makar i nešta štetovali. Sudite sami, plemenita gospojo.

Udovica zaustaviv se prekrštenih ruku opiraše svoje blijede oči u gospodina Palffyja, ne bi li kako iz njegova lica uhoditi mogla laže li, govori li istinu. Ali poslanik ne poniknu nikom. Uršula spusti glavu, poče predomišljati se. Ponuda bijaše dosta korisna, stubički dio mnogo bolji. Udovica poče potajno računati, ugovor bio je dapače vrlo povoljan. Bila je napokon i mira željna. Burne, nemirne bijahu prve godine njezina braka. Dva kralja u kraljevini, dvije bijesne stranke velikaša, dvije protivne čete plemstva; zakoni nijesu gotovo ništa vrijedili, pravo krojila sablja, sud sudio buzdovan. Pokojni Andrija Hening bijaše slab čovjek, a ona sa šest kćeri plijenom svačije razbojske lakomosti koja se je prikrivala ishitrenim kakovim kraljevskim listom. Da se pusti u novu pravdu? Zar sa silnim Andrijom Batorom, prijateljem i štićenikom kralja Ferdinanda, komu je bio u rukama najviši sud?
Ujedanput dignu Uršula glavu i reći će Palffyju mirno:

- Plemeniti gospodine! Posao, o kojem smo se evo do sita nagovorili, vrlo je važan i tiče se cijele moje obitelji. Ja sam ponešto vješta vašim zakonima, ali za prvo hoće se toj stvari razmišljanja, za drugo i dogovora sa ostalom rodbinom. Upitat ću svoje zetove, a i podbana Ambroza. Više oči više vidi. Strpite se dakle donle. Ne velim da ponuđene uvjete naprosto odbijam, ni da ih primam. Budite mi međutim gostom, poslužite se ovdje kanda ste kod kuće, kanda je cijeli grad vaš. Za malo dana moći ćete velemožnomu gospodinu knezu Andriji Batoru javiti što smo utakmili; nu jer je u muškarca hladnija krv i veća vještina, povjerit ću cijeli dogovor svojemu zetu Mihajlu Konjskomu, koji je lani pred banom podigao tužbu u moje ime. On je započeo rat, on neka uglavi mir ako je moguće.

- Sretan ću biti - odvrati udvorno smiješeći se Mađar - budem li ja mogao udariti pečat pod pomirbu dviju toli slavnih porodica, a dobra mi slutnja veli da će mira biti.

- Bilo što mu drago, gospodine Palffy - završi Uršula oštro - to pamtite vi, to neka pamti vaš gospodar, da Uršula Heningovica ne zna za šalu, i iziđe li u tom poslu na vidjelo i najmanja varka, tako mi rana božjih, bit će zla, bit će krvi bez obzira. A sada, laka vam noć!

Uršula mahnu Palffyju rukom, a ovaj pokloni se duboko čudnoj ženi i zađe na počinak u svoj stan, što mu ga je Ivan u Stražnjem tornju grada pripravio bio.

 03