Parlamentarna povjest 1860.-1880. (M. Polić)/Zaglavak
S odstupom Ivana Mažuranića završuje ovo znamenito razdobje 
hrvatske parlamentarne povjesti, koje obuhvaća polovicu vremena 
ustavne ere, nastale iza absolutizma. Mal ne svi ti muževi, koji su 
sudjelovali kod stvaranja tih dogodjaja, ostaviše već ovo pozorište 
borbe, a mnoge od onih ideja, koje su njihovo djelovanje pokretale, 
izgubile su svoju aktualnu važnost za javni život naroda ili su tako 
promjenile svoj oblik, da se danas ištu drugi načini i druga sredstva, 
koja ih za današnji ili budući život naroda mogu opravdati. Glede 
tih naših predšastnika na javnome polju ne bi se imalo sumnjati o 
tom, da su nastojali dobrom voljom oko oživotvorenja tolikih narodnih težnja, pa da su u to ime morali izdržati mučnu borbu, koju 
su im vrieme i okolnosti nametnule. A i tko hoće da prosudjuje 
njihov javni značaj ili njihovu patriotičnu sviest, mora to vrlo oprezno 
činiti. Tko živi u vrtlogu dogodjaja; tko iz bližega promatra borbu 
političkih stranaka, kako ju vode živi ljudi, kod kojih često puta 
prekipljuju strasti ili prevladjuju sebični interesi; tko se ustavlja 
samo kod onakovih momenata javne borbe, koji najviše u oči uda- 
raju, taj može lasno izgubiti vjeru u patriotičnu sviest i nesebičnost 
pojedinih Ijudih i stranaka, te mu ostaju zastrte one više narodne 
ideje, koje ih pokreću. A ipak su ove strasti prolazne i časovite, 
ideje su pako trajne. No naravno je, da se njihova životna snaga 
mora okušati u živoj borbi, a istom sada vidi narod kao i njegove {271}
političke stranke, koliko mogu od svojih težnja oživotvoriti u stanovito vrieme, a koliko moraju ostaviti budućnosti i povoljnijim prilikama. Glavno je, da narod nikad ne smetne s vida svojih ideala, 
koje su mu vječni zakoni božje promisli u grudi usadili i koji mu 
imaju biti luč na tamnom i trnovitom putu njegova života. Hrvatski 
narod, i koliko malen, sretan je, da je imao slavnu povjest, od koje 
su mu ostale tolike svietle uspomene i u kojoj nalazi tolika moralna 
uporišta u svagdašnjoj borbi za očuvanje narodnoga obstanka. kao i 
za razvoj svih svojih intelektualnih i duševnih sila. S velikim pietetom i ponosom mora narod spominjati ove svoje uznosite povjestničke momente i tko poznaje vanredno razvijeno historičko čuvstvo 
i smisao naroda za njegov prošli život, netreba se zaista bojati, da 
će spomen na te dogodjaje ikada u njegovoj duši oslabiti. Tako se 
ni muževima, koji su u ovo vrieme imali raditi oko njegova boljka, 
nemože doista prigovoriti, da su smetnuli s uma ta historična gledišta, pače se mora priznati, da su sve te stranke imale pretežito 
historički karakter pa nisu s toga uvažavale tolike političke momente, 
koji su se u tom času kosili sa predajama prošlosti. Ovo se mora priznati tako staroj unionističkoj kao i o staroj narodnoj stranci do 
godine 1866., kada su nastali takovi dogodjaji, koji su napokon morali navrnuti mišljenje tih stranaka u novi pravac. Unionistička 
stranka sklopila je s Ugarskom državopravnu nagodbu, na što se 
njezini protivnici oboriše na nju nevidjenom žestinom te tvrdiše, da 
je tobož izdala domovinu i napustila sva narodna prava. Govorili su, 
da tu nagodbu nije sklopila unionistička stranka ili njezini glavni 
muževi, nego da su ju oni primili gotovu iz rukuh Ugarske, koja 
je tobož sama po svojoj volji odsjekla granice državnoj autonomiji 
Hrvatske kao i državnoj zajednici izmedju obijuh zemalja. Kako su 
ti protivnici unionističke stranke prenaglo sudili, pokazalo se već 
poslie nekoliko godina, kada su morali uz neznatne preinake primiti 
to djelo svoje predšastnice, pa su onda dolazili u priliku, da ga kao 
vlastito djelo brane od navala radikalnih svojih protivnika Svakako 
je istina, da je unionistička stranka u puno povoljnijem času sklopila s Ugarskom nagodbu nego ju je narodna stranka revidirala: 
da je ta narodna stranka mogla već teže i ono uzdržati, što je pri- 
mila od unionističke stranke. Kasniji dogodjaji napokon uvjeriše 
mnoge političke muževe u zemlji, da se ovaj državopravni temelj 
može samo onda učvršćivati i na bolje razvijati, ako ga narod bude 
branio odvažno i svim zakonitim sredstvima, koja mu on nipošto 
neuzkraćuje. I koliko se imaju poštovati svi oni javni muževi u zemlji,

[tekst prestaje]

Parlamentarna povjest 1860.-1880. (M. Polić)