Lišće/Lišće/Žena bez srca


Žena bez srca 
A když do pole pluky jdou,mnohá okénko otvírá,lička utírá...

Vojnici jašu iz grada — već se ne vraćaju.

S prozora ih gleda najkrasnija građanka — »Žena bez srca«.

Tako su ju prozvali — a zbilja nema srca! jer bi išto milije gledala onog blijedog konjanika koji se onako za njom ogleda — da bez srca nije!

Motri uzvitlanu prašinu kako je u zraku nestaje, i misli — — —

Udata je. Uzela je staroga supruga.

Iz ljubavi? Da! Kako ga ne bi ljubila kad je — poslije očeve smrti — cijelu obitelj od nužde spasio! — — Bio je očev prijatelj.

Zaprosio ju, ona ga uze. Ta nikoga nije voljela do njega.

Mnogi su joj se — i prije i poslije — udvarali. Ona za njih ni marila nije.

Sve do nedavna joj bijahu svi jednaki.

Do »nedavna«? Da, donedavna! A sama sebe vara da je i danas još tako.

Nije! nije! — — Onaj časnik s kojim je nedavno plesala, nikako joj ne ide iz glave.

Njegov lik joj je uvijek pred očima — premda na njega ni ne misli.

Kad ga sastane, jedva ga i pogleda — al ipak opazi ako uzdahne.

Prolazeć mimo kuće, gleda uvijek u prozore — ta vidjela ga je iza zastora!

Na pisamce mu nije ni riječi odgovorila, a bilo je tako krasno pisano! — — Još ga znade napamet.

Kiticu — koju joj je na imendan poslao — odmah mu je vratila. — — — Al jedan pupoljak je ipak uzela i čuva ga!

Danas ga, na odlasku, ni pogledala nije — a bio je tako blijed!

Prošao je. Zamislila se — — — Čini joj se da do sada ljubavi poznavala nije...

Konjanici se gube u prašini, samo topot kopita se još izdaleka čuje — njoj je kano da joj po živom srcu gaze — — —

Žena bez srca!

Ni ne čuje da joj se je suprug približio — stari gospodin, srebrne kose.

»Dijete drago, prehladit ćeš se«.

Prene se i ogrli starca. — — — U oku joj titra suza. — —

Starac je blažen što ga pod starost takav anđeo čuva.

A tko je komu anđeo čuvar? — — —

031