Moji zatvori


Moji zatvori 
Antun Gustav Matoš

I ja bijah u zatvoru kao Dostojevski, Verlaine i Wilde. I ja  pobjegoh iz bajboka kao Casanova, pa kada se toliko govori o zatvoru i o  zatvaranju, hajd da i mi reknemo koju o svojim buharama kao Silvio Pellico34 i  Stjepan Radić.35

Prije svega izjavljujem da volim smrtnu kaznu od hapsa.  Ubijen, obješen doduše još nisam bio, ali dogodi li mi se taj baksuz, očajavat  ću mnogo manje no da ležim u hapsu, jer je smrt oslobođenje, a zatvor je nešto  užasno, nepodnošljivo: robija je ropstvo. Najgroznije je što se može čovjeku  dogoditi, da danas, iza nekih sto godina ukinuća robovanja u Evropi, bude  zarobljen i postane rob, to jest čovjek koji ne smije apsolutno ništa činiti  što bi sam želio, koji može samo onako plesati kako drugi zvižde: koji je  zatvoren. Ja sam uvijek najživlje osjećao da sam čovjek samo toliko koliko sam  sposoban koristiti se onom slobodom kretanja koja čini čovjeka čovjekom. Uzmite  mi tu slobodu i prestadoh biti čovjekom, postadoh tuđim, ne svojim udom, jer me  ne pokreće moja već tuđa volja. Ubijte me i — što? Vi požuriste tek prirodni  proces, jer najzad svaki mora umrijeti. Smrt, pa i nasilna, nikako me ne  ogorčava jer je naravna i logična kao i život. Kada već znamo da umrijeti  moramo, sasvim je svejedno kako i gdje ćemo poginuti. Meni se smrt u boju ili  na stratištu, ukratko: svaki oblik nasilne smrti čini mnogo ugodnijim od  polaganog crkavanja i krepavanja na dugotrajnoj bolesničkoj postelji. Ja bih  volio da me živa spale kao mučenika no da se godinama i godinama mučim na lagumima  teške i neizlječive bolesti kao rak, paraliza itd. Smrtna kazna me, dakle,  nikad nije ni najmanje plašila i bunila, pa bih i danas mnogo lakše podnio da  me ubiju no da me zatvore, da me liše slobode, jer u prvom slučaju na neki  način ostajem a u drugom prestajem biti čovjek.

Kao svi, bijah zatvoren prije no što usrećih svojom  nazočnošću konac slobodnog devetnaestog i početak slobodnog dvadesetog vijeka,  jer je čovjeku suđeno da bude devet mjeseci uhapšen prije no što se rodi. Život  je prema tome vrsta amnestije. Život je oslobođenje od zatvora.

Zatim bijah zatvoren u školi. Karcer. Osudiše me na nekih  šesnaest sati, dva puta po osam. Ta kazna imađaše tu posljedicu da nisam našao  velike razlike između školskih sati i časova u zatvoru. Jedne i druge sam morao  odsjediti, pa dok sam u školi bio u svojim meditacijama smetan profesorskim  nametanjem, u karceru mogah drijemati, razmišljati o ljudskoj nepravdi, pušiti  i gledati kroz prozor štiglice na kestenima Strossmayerova šetališta što mi se  rugahu kao da se i pticama ne događa da ih zatvaraju zbog pjesama pa još  pjesama bez riječi!

O, nikada ne mogah gledati u kavezu zarobljenog slavuja,  kosa, kanarinca i ševe bez želje da ih pustim. Jedared oslobodim tako grlicu i  malo te je ne udavih kada se iz vrta i opet vratila u svoju gajbu. Ima dakle i  ptica kojima je ropstvo u kostima kao mnogim ljudima i zemljama.

Gurnuše me u pastuhare, jer silom htjedoše iz mene načiniti  Radetzkoga.36 Napokon mi dosadi boj s amazonkama, u tom slučaju s bedevijama i kobilama  slavonskim, te dadoh petama krila. Posljedica svega bijaše da je od onog  vremena Srbija, nepoznatija Hrvatskoj od Amerike, došla ovdje kod nas u modu. U  kolovozu se to desilo, slično Horacijevom junaštvu u boju kod Filipa,37 i  baš ovih dana je tome ravno osamnaest godina. U Mitrovici me prosočio neki  pastuhar Schütz i uveče me na stanici, baš kad htjedoh vozom u Beograd,  aretiraju dva žandara i povedu kroz varoš, punu večernjeg odmaranja građanstva  na klupama pred kućama. Bijaše mi jasno da sam smatran zločincem, i duboki stid  je moj pogled prikovao na zemlju.

Iza formalnosti istresoše mi džepove. Nikad više ne vidjeh  ono nekoliko forinata. Onda me zatvoriše. Pokojni industrijalac Gamiršek i  urednik Hrvatskog branika, čestiti pop Relić,38 uzalud se za mene zauzimahu. Bacilo me u najgoru jazbinu i jedva nekako javim dopisnicom  u Zagreb da sam u »rukama pravde«.

I sada vidim žuto, golemo dvorište sa žutim, golemim  zidovima u žutoj, očajnoj večernjoj atmosferi, sve tamnijoj i beznadnijoj. Pod  rešetkom moje rupe stražar, crna silueta, mrka, tamna sjena, i tamna sjena je  nesreća što u mraku kao smrt čeka na svoju neminovnu žrtvu. U brodolomu  svijesti i ponosa, u automatskoj očajnosti, dugo ne osjetih i ne vidjeh gdje  sam. Kao stvar se bacih na neke daske koje su kao čađom, kao bojom namazane  nečim živim... Za tren se napunih ušima i stjenicama o kojima dosele čuh tek  pričati. Miševi i parcovi pojaviše se na podu, na zidovima. Strašne vizije  delirijuma tremensa postadoše stvarnost, kukavna, sramotna i užasna. Pod  prokletim daskama za ležanje bijaše pravi pravcati nužnik, hrpa infamnog  ljudskog đubreta što se umočvarila, usmrdjela u nesnosnu gnojnicu. Od smrada  spopada me muka kao u teškom pijanstvu, padam u ledenom mrtvačkom znoju,  povraćam, i kada mi se vraća sa snagom svijest, sva životna snaga, sva revolta  i prkos uhvaćene životinje i poniženog čovjeka obuzme me do ludila, stanem  kleti, vikati, udarati teška vrata šakama i nogama i lupati glavom o zid,  izazivajući i začikavajući stražara u neodoljivoj želji da se otvore ta strašna  glomazna vrata, da naletim na bajunet, da zabijem nokte u meso, zube u grlo, da  trgam kao zvijere i da me rastrgaju kao životinju, pa da svemu bude kraj. Ali  tvrda je brava, tvrđe su rešetke, još su tvrđi sinji duvarovi, a odnekud iz  tamnice čuje se kao iz zemlje, kao ispod groba udarac, plač, vika, škripanje  zubi, bogumrska kletva, strašni muk što se dere kao hropac i posljednjem muku  sličan hropac zlikovca, pijanice — što li, povećavajući još tišinu tog mraka i  olovni mrak te mučilačke tišine... Činilo mi se da tu blizu mene, ispod mene  ili iznad mene nekoga tuku, muče, premlaćuju... Htjedoh ujedati zid, kao  bijesni kerovi što ujedaju žbice i osovinu. Do praskozorja sam tako bjesnio, a  kada je stalo svitati, kada užasna stvarnost stade dolaziti iz mraka sve  jasnije i jasnije, kada me svjetlo stade lupati po prsima i sljepoočicama i  sramota ćuškati po obeščašćenom obrazu, kada se osjetih kao ptica u krletki,  kao vuk u stupici, kao tigar u menažeriji, kao zlotvor na dnu života, kao ranjenik  na mrtvom Kosovu, sjetih se svojih milih i dragih i zaplakah plačem nemoćnih, ostavljenih  i odbačenih. Ima godinâ koje su trenuci, i trenutaka — godinâ. Cijele godine  života prođu kraj vas jednoličnošću rijeke i blijedim indiferentizmom tihog,  visokog oblaka, dok ima časova u kojima je svaki vremenski atom nezaboravan događaj  koji vas je zauvijek obilježio i ožigosao. Dosta toga sam doživio i  pozaboravio, ali svaki momenat robovanja i kratkog tammovanja moga i danas mi  je, iza osamnaest godina, jasan kao evo ovo pero i papir, a nema mjeseca da ne  sanjam kako sam zarobljen, zatvoren, pokušavajući pobjeći i lupajući šakama i  glavom kao Židov po tvrdom miru jeruzalemskom, po gvozdenim kapijama sudbine,  iza koje se čuje pogrdno cerekanje...

Cijeli još jedan ovakav dan. Cijela još jedna ovakva noć. A  vani sunce sja, crveni se lubenica kao slatki osmijeh na dragom mladom nekom  licu, mikroskopske dlačice kao na zreloj breskvi, mjesec u tužnom nokturnu  izlazi iza krova i iščezava kao blijeda paćenička glava, a vrapci i laste sve  cvrkuću, žvrgolje: slobodne — slobodne — slobodne. Od gamadi mi je već  ogušavilo tijelo, ta rupa već smrdi vlastitim mojim smradom, gadim se već kao  gubavac sam sebi. Mrzim već sve, a već pomisao na svirepo, pogano ljudsko lice  boli me od mržnje i gađenja. Već mrzim čovjeka kao pravi zločinac.

Cijelo to vrijeme mitrovačkog mog tamnovanja ne dadoše mi  zalogaja jer kao civilne oblasti ne moraju tobože hraniti vojnika. Osjetih glad  sve više i više, pomišljajući kao na spas na varadinsku robiju jer ću tamo barem  jesti... Odlanulo mi kada me napokon pandur poveo na stanicu, na novo moje  »opredjeljenje«. Putujući preko kitnjastoga Srijema, kroz onu visoku kukuruzu i  masna polja, zaspao je moj pratilac, pa kako je voz išao sporo, kako bijasmo  sami, mogah mu oteti pušku i umaknuti, skočiti i izgubiti se u šikari ili u  visokoj kukuruzi. Glad, ljuti glad učinio me kukavicom.

Bijaše subota, i kada me stražar u Petrovaradinu u tvrđavi  predao, menaža je već davno minula, i kako se subotom popodne i nedjeljom ne  ureduje, za vojničke oblasti nisam postojao i ostadoh sve do ponedjeljka, dakle  još dva dana, bez hrane! Zatvoriše me iza rešetke u nekoj stražarnici i stražar  topnik, kada ga zamolih malo hljeba, udari kroz drvenu ogradu kundakom prema  mojim prsima...

Bijaše manevar i noću uoči ponedjeljka srećom izmijeni  topničku pješačka straža. Nagovorim vojnika, naše gore list, i on mi nakon  svoje službe donese i dobaci pol somuna. Progutah bez žvakanja i padoh na kamen  u san kao stvar.

Najzad me »primiše« i uvedoše u veliku sobu na  sjeveroistočnoj gradskoj kapiji, sa dva okovana prozora i s teškim gvozdenim  vratima. Sa mnom zatvorilo još nekoliko rezervista koji brzo odoše, te ostadoh  sa dva Ciganina. Na daskama slamnjače s čistim ćebetima. Svaki dan oko  jedanaest i po, uz signal tankog zvona koje mi još zuji u ušima donosi hranu  tamničar sa tri vojnika. Pred kapijom vječna monotonija šiljbočkih koraka. Prvu  noć, sit i umoran, zaboravih na sve, pretvorih se u životinju i spavah kao  zaklan usuprot užasnom smradu iz drvenog leđena koji je služio kao nužnik i kao  mučilac.

Drugi dan još hajde de. Svaka novost, pa i ova, silno me  zanimaše. Izvjedljivost je kod mene jača od nagona samoodržanja. Šalim i borim  se s Ciganima. Ispitujem peć i vidim da je bijeg kroz dimnjak — nada u raj. Pravim  užasne, novinarskim papirom smotane cigarete i palim ih kao gubom ukresanim  pepelom od spaljene tkanine. Ali noć — noć! O spavanju ni govora. Kad  zadrijemam, muči me mòra, imam užasne sne i budim se s krikom na suhim ustima.  Snivam da škrinuše teška tamnička vrata, da je ušao koban, strašan zlotvor i da  me ščepao gvozdenim pandžama za podgrlac... Otvaram oči i odista: pored mene na  blijedoj agoniji prvog praskozorja novi robijaš škripi zubima, nešto mrmlja i  steže me u snu rukama za vrat... Gurnem ga u smrtnom strahu, on se jedva budi i  čujem da je to onaj vojnik — zaboravih mu ime — što pobi u Karlovcu krčmara sa  svim ukućanima, pa ga vode u Brno na robiju... Ranom zorom gledam robijaše u  sivim robijaškim haljinama kako se tiho gube na sivi robijaški posao među sivim  garnizonskim zidovima. U mračnom kutu diže se iz smrdljive naše brente dim,  plin amonijaka i sumporne kiseline, od smrada me peku oči i grlo, muka me  spopada to teža što ne mogu povraćati, i u žutom smradu, plinu i reskosti  »aquae foetidae«39 ide u omaglici prema meni žuti demon u robijaškoj haljini, sav u čiru, gnoju,  rani, blatu i đubretu, pada mi na nemoćna prsa težinom smradne materije, guši  me, obrće mi srce, mozak i crijeva, uvlači mi se i kopa po kostima, pa kada se  budim s usijanim olovom, s lavom vulkana i s rastopljenom platinom u glavi koje  ne mogu dići, usta su mi puna odvratne, ljigave kiseline što se lijepi, a niz  usne se cijedi nemoć i otrov zelene žuči. Da mi je barem raditi, raditi ma što!  Da barem imam kakvu geometriju, da barem mogu naizust učiti grčki rječnik ili  da barem imam hartije i olovku, pa da pišem, pišem i pišem, izdahnuvši na  posljednjoj riječi: apsurd,  glupost, ništa, kletva, nemoć, bog, pakao... I još nekoliko  mjeseci, za vrijeme cijele istrage, trajat će taj nerad, to buđenje mrtvaca u  tjeskobi groba, to promatranje duše kako trune i vene tijelo, i to smalaksavanje  tijela pri osjećanju kako na um, na volju, na dušu pada magla, mrak, bestijalnost,  idiotstvo, kretenstvo, a kroz pomrčinu duva vjetar ludila i bjesnila u  raskorlaćenom ritmu očajnosti, u ledu smrznute suze i u grču svisnuloga srca...

O, kako je srećan prosjak koji skuplja sunčane zrake u kosi,  kojemu s lica odsijeva mjesečina i koji grede za oblacima i zvijezdama u  šaptanju rose na slobodnim drumovima! Taj cvrčak što mi noću dušu para kao  briljant staklo, taj cvrčak bi zauvijek mukom umuknuo da osjeti tek mrvicu bola  moje sapete i kao dinamit u bombi stisnute misli! I dok ja tu ležim i crkavam  kao gubavi Job i kao Lazar pod pločama groba, napolju pjeva već sunce po  krovovima, nebo me gleda u tu rupčagu kao dobro modro oko, trublje trešte, momčad  potcikuje i maršira u ritmu pjesme i srca, zvona pjevaju uzduhom kao vesele  uzvijorene zastave, a moj otac u dalekom gradu dobiva sijedu kosu zbog sina  robijaša, moja mati gubi vid od suza, a moja djevojka čeka da odovud izađem i  da se s njom ubijem (ili priča, da me nema čast poznavati).

I tako dalje.

Ostalo je poznato i ispričano. Odlučih pobjeći ili poginuti.  Pobjegoh ispred straže, imajući i danas u plećima senzaciju da me netko puškom  gađa. Pobjegoh, jer bi me mjesec dana zatvora ubio kao one divlje životinje  koje kao gorila ne mogu disati iza brave. Zato i velim da razumijem smrtnu  kaznu, ali ne razumijem torture zatvora.

Kralj me milostivo pomilovao. Čovječanstvu sam korisniji  ovako no kao oplemenitelj konjske pasmine.

Obzor, 18. 8. 1912.