Sveta Rožalija/Dio drugi/6
VI. Rožalija, vidjevši priliku Isusovu, cvili i uzdiše.

Strahom gledam opet, vidim krajem oka:
visi Isus propet, vidim ranu boka,
vidim - jao! - i moga resenja grihotu,
na glavi britkoga od trnja strahotu.
Vidim - jao! - lice, nije u njemu njega,
moje ga ružice pogrdiše svega.
Stid me žarki smeta, jadna padoh nice,
kao da mi krv sveta udari u lice.
Užegoh se, ćutim, i da gori, znadem,
obraz ognjem ljutim, a gdi sam, ne znadem.
Onda Ljubav: "To je od kitenja milo,
Rožalijo, tvoje - eto vidiš - dilo!
S tebe on na ovom križu takov visi,
ti kiteć se s novom mukom ga uzvisi.
Sunce njegovoga lica se obrnu
s rumenila tvoga na grdoću crnu.
Tvoje ruho njega i tvoja je ruka
prid očima svega ogolila puka:
ona iz kosa novu oko svetog čela
jest krunu trnovu kiteći se plela.
Tko će tajit moći da još kriva nisi?
Evo te na oči osuđuju grisi!
Ti li ove glave (kaže prstom čudo)
od trnja krvave vridno jesi udo?
Nesrićnice, to li moreš gledat živa,
da od gorke boli ne izdahneš kriva?"
Većma se zastidim, projdoše me znine,
od strašne problidim ogledala sine:
iste od straha staju naježeć se kose,
kao i one znaju, da se grišno nose.
Pokleknem, zaječim i padnem tri puta,
tri se dignem; klečim jadom poniknuta.
Suze me poliše dužne teći u vike,
premda se izliše kao poplavne rike.
Tecite pokorne, velim, prez pristanka,
rike neumorne, do smrtnoga danka.
Dižem i protežem, pletem, kršim ruke,
spuštam i rastežem od čemerne muke:
s nokti, ženskim mačem, lice ranjam, derem,
što ne mogu s plačem, da krvjom operem.
Grih moj ispovidam. Na kose prosute,
da skubem, raskidam, dižem ruke ljute.
U zao čas nike taj ures izniše
i kose na slike od zmija zaviše.
Kad je prva sidla kod oglednog stakla,
o da bude vidla strah u njemu pakla,
ali da joj dade vidit ogledalo,
kad se gledat stade, što je meni dalo!
Ali toj ludosti služit ne htijući
hotih od ljutosti na sto strana pući.
Ne bi na to pošla nit od plača grozna
na smrtni jad došla, da takva što poznah.
Životom se dilim trgajući lase,
vapijući cvilim u žalosne glase.
"Ja se resih!"... Riči dalje mi ne pusti
mukli jad izići iz tužbenih usti,
nego istom što dišem, kamenita mučim,
s plačem riči pišem po licu tekućim
i govorim š njime, što bi reći rada:
riči jesu nime suza, koja pada.
Pismo od suza vrućih Ljubav gledat stane,
s pogledom štijući na milost se gane.
Ljuto lice, koje prije naoblači,
razvedri i moje srce š njim objači.
Ja se, veljah, resih, Isuse ljubljeni,
zato takov jesi sada jadnoj meni!
Ja te, ja uvridih, i ova je ruka,
s kojom ja provridih rane tvojih muka!
Tužna od kosa brigo, kada k mojoj glavi,
k tvojoj ruku digo, da nju iskrvavi.
Kada si to smila, ruko, kad se ganu,
prije krvnog dila, ah, što ne usanu!
Ti na križ imaše prigvozdena biti,
kad moja htijaše glava da se kiti.
O smionost! Kako, Isuse propeti,
slipa mogah tako izić iz pameti!
Tužna i crna noći, u poslu opakom
s kime umah oči ti oslipi mrakom?
Sakri zrake tvoje, sunce, - što si izašlo,
kad mi u tminu moje krvavu jest zašlo?
Ah, na pokornice izgled Mandaline
tecite niz lice bržje, suze line!
O, da vas prolivam, da Isusa noge
i š njome umivam moje zloće mnoge,
da mogu, što hoću, isprati do smrti
od gizdosti zloću i s kosami trti,
neka, kako bolje grišne kose mogu,
one zadovolje uvriđenu Bogu!
O drago ogledalo, što u tebe prije,
Isuse, gledalo oko duše nije,
da ona videći do sad slidi tebe,
kako bi slideći vidla lipu sebe!

Sveta Rožalija