Obašašća i basanja/Milošta za Krzlaraginu džamiju u Varcaru
MILOŠTA ZA KRZLARAGINU DŽAMIJU U VARCARU
	
	1.
	U kojoj čekmedži postamboljenog Krzlaragina srca osta za toliko vremena slika ispamećenog, pa nestrpljivom sejmenskom sabljom posječenog oca, ovdje, na Kolobari, na proplanku?
	
	Ljeto je moralo biti, i hiljadu sunčevih grana uz koje ptice uzlepetaše na stabla kad sablja okusi seljački znoj, a momčiću u očima obojeni košmar prije nego jasna slika, nesvjestica prije nego strah.
	
	Koje li mržnje, koja li zgađenost, i u kakvom trenu rodiše i kanuše rastvornu kaplju ljubavi u bravu čekmedže uspomena?
	
	Tko zna!
	
	Tek to bi, bi i želja, pa se krvava i zla carska aspra prometnu u džamiju, misao-abdest velehudnoj duši aginoj.
	
	2.
	Nad gradom brdo,
	u gradu bogomolja:
	Orugla i džamija – izvor i utažena žeđ.
	
	Koji li je neimar, neimajući otkud, odbacio papire, okretao pogledom po pervazu ovoga brdnog kazana, pa zaimao od brda?
	
	Ne zna se. Tek i to bi. Davno.
	
	Htijaše aga, kažu, i crkvu kraj džamije ispraviti, pa mu oni ozgo rekoše: metrom drva koliko zauzmeš, tolika da bude, veća jok! Zasmrdi agi spletka opet, sve što nije čista namjera, što čovjeku kvari konačnu misao na vječnost. Morade po zadnji put upregnuti u sebi sve što je naučio po bajatim hladovima stambolskih odaja, i domisli. Razastrije metar drva po Kolobari i obilježi crkvi golemu podnicu. Ne bi im pravo, a ne mogoše prigovoriti, pa otrovaše agu u kavi. I tako osta džamija sama, kazujući ono što aga nikad ne stiže izgovoriti.
	
	3.
	Sada biva ovako:
	
	K večeri
	neoni i bezobrazluk otjeraju s ulica starinske mudre  mrakove džamiji u troluka njedra, njoj i šadrvanu na nijemi razgovor. Samuju samotari i snuju o naraštaju, o sudbini, odavno nastanjeni u znanju: nije na jednome ni postalo ni prestalo...
	
	Po danu:
	ujutro šadrvan polije joj na ruke,
	Lisina pruži vjetrov peškir.
	
	Umivena bjelina kamena i svetosti čeka da krmeljavoj čeljadi progleda oko potrebito ljepote, odgonetki...
	
	U zimu:
	šaka sva stala u debelu rukavicu, samo kažiprst go, do neba. Lipe i kestenovi krakati, granati i crni, a vidi se kroz njih.
	
	Ljeti: 
	munara, lipe, sjene, nebo...
	
	Ovdje se shvati: život je vječan na način vodopada. Mi smo u njemu samo radeći, utješljivi otcjepci vječnosti.
	
	Munara, lipe, sjene, nebo nisu obmana.
	
	
	

Ivan Lovrenović