Planine/Kapitul 16


Ganka i tužbeni poj pastirov od rasute bašćine i poj slavnoga Marula pastira 

Jure sunčani zrak tepleći zemlju sa cvitov rosu opluti činil biše. Uto ja hodeći u misli razlikoj vazda desnim gore hodeći pridoh gdi pastirov nič malo i živin svakojakih malo zajedno i kupno pasihu. Tuj pastiri ujativ se, kako običaj jest, razliko od razlikih stvari besijahu. I ja k njim prisusediv se i boga jime zvavši, a oni: - Zdrav si! - odgovoriše, i polag njih sedši opitah jih zač tako jatno razlike živine u jednom stadu pašu. Odgovoriše mi: - Ne čudi se - riše - goste, tomu, da čudi se da se kočeto al človik u ovih planinah nahodi, jer ne samo jedan ali dva vuka, da jata vekša neg i mi i stada iz istočnih stran ishode i često, pačeli svakčasno nas nadbijaju toliko naporno, da ne samo živine da nas pastire i stražni psi razdiraju; i jur po svoj župi ovoj nije ih, pačeli vekši dil razdrli su, a jini, budi da malo, u tuja vladanja pobigli; i mi eto, kako ovca drugu zaklanu gledajući, svoj kolj čekamo. I mi bismo od ovud pobigli, dali nas slatkost bašćine uzdrži. - U to govorenje riše da se ruče. I obrokom nikuko obeselivši se, jedan od njih tako reče: - Nu, družino, pokol srića naša neće da kako jini mirni pastiri po ručenju počinuti idemo, da vazda nam je tribi triznim i oružnim nalog strgući pribivat, zato sada, da nam se ne grusti, ali pojmo ali glumno besidimo, bratjo. - Oni: - Tako budi! - riše. - Nu - reče Gostmil (tako mu jime biše) - vidit ću ki vaju hitrijega uma bude da ganku ovu istumači i zagana:

Jest otac jedan, ki dvanadeste sinov jima; svaki sin sinov bilih trideset, a ćeri trideset črnih, i svi jednake liposti i kriposti i razlike, svi neumrli a svi umiraju. Svi i svaki za uganati i istumačiti ganku zamišljen osta, i jazikom muče a misalju privraćajući, očima simo-tamo vrteći a nigda rukom mahnuv i glavom pokimav, kako jest običaj, kim nikuko prozora um u pamet klade i pak tudihtaj misal ispusti; i dobar hip uto stavši, nijedan, budi da svi svoju ćud rekoše, istumačit umi. - Nu - reče Gostmil - pokol nijedan stumačit umi ganku, rok vam do sjutra budi vrh nje misliti. A sada molim vas, Slavgore i ti Dvorko, one pismi uspojte ke niki dan milujuć bašćinu na promin izrekoste. - Tad oni: - Budi - rekoše - da ne samo nam da i svim vam ostalim općene nevolje počitujući bol se ponavlja, da kad vam je ugodno, tako ugoditi hoćemo. - I tako svaki svoje gusle narediv, tihim i neuzvišenim glasom najpri tako peti Slavgor poče:

<br/ >
SLAVGOR:

Ne mogu neg cvilit i čemerno plakat,
 i ječeć se bolit i gorko uzdihat,
 i tim se spominat s česa m' srce cvili.
Znam kad su svi bili zibrane države
 s rumenimi i bili cvitji drobne trave,
po kih voli i krave pasihu čestiti
 i koze i brave u zimi i liti.
Svud bihu viditi njive izorane,
 žitom zeleniti korisno sijane.
Slišaše sve strane sladično romoreć
 ptičice šarane po dubju žubereć,
po tržancah pojeć gizdave deklice,
 po dvi po tri hodeć zbirajuć cvitice,
zlatom pak krunice i cvitke ovijahu
 reseć sve glavice i vojnom davahu.
Sela se vijahu bogata, a srid ulic
 tanci se vojahu junakov i deklic;
sve zlatovitih žic kosice spletene,
 s biserom spod krunic hitro narešene,
bile i rumene kako ružice prem,
 dvorne i ljubvene i šegljive u svem;
zmeju kih bog ljubven ne sumnjeć mladosti
 užgaše drag plamen od ljupke kriposti
A sad, ah, žalosti! obrat se kud god ćeš,
 samo raspa dosti sa svih stran poznat ćeš.
Svude viditi ćeš mirine rasute
 i v njih općeći ćeš vidit zmije ljute,
a po vrtlih prute bodućih drač restuć,
 a sve vrulje smute i potoci tekuć,
sove i jeji letuć s orli mrcinjaci,
 i gravrani gračuć u zlokobni graci.

<br/ >
DVORKO:

Spominan se, s traci zvizda nad nas sjajuć
 v noćni mrkli mraci to kazaše prituć;
iz duba grakajuć ćolka na livu stran
 tu zlokob poznajuć pripovidaše nam;
i kada trisk upram najviši hrast udriv
 obrati u lug i plam do lista izgoriv:
a mi tupi ne umiv ne znasmo rascinit,
 zle kobe svud vidiv ča nam hote donit.

<br/ >
SLAVGOR:

Eto moreš vidit da u ve planine
 ne moremo živit ni mi ni živine.
Svud su sad kupine kud njive orane
 bihu, sad redine i grmje sve strane;
Kud staze ulizane bihu od stop ljuckih,
 poresle tržane sad su od trav razlikih;
a puti, po kojih mogaše u sin hodit,
 spleli su se stran svih, jedva jih mož' prozrit;
ne more se provrit kud plandišća bihu,
 ni lapte procinit kud žitom rinjihu;
gonjaja ni lihu mekote vidit neć,
 gdi dubja cvatihu pod voćem se krčeć;
nit ćeš čuti pojeć dekle al pastiri
 bugareć al gudeć, al gdi nadmen sviri;
zagrezli su viri malinski, ni tekuć
 po njih voda hviri u kolo bubajuć;
grade ostavljajuć, sela i kaštile,
 svak hiti bigajuć neprjateljske sile;
vidiš pogorile polače i hore,
 gorski bozi i vile ostaviše gore.
Ne znam, ča se more gore već nam zgodit:
 svim nam je umore ali uze podnit.
Blaženi, ki umrit prija jimiše rok,
 neg bašćine vidit u tuko grd prirok.

<br/ >
DVORKO:

Ajme, to je uzrok, da ne mogu ustavit
 mojih očiju sok bruzgom ličca umit.
Da neka mi t' pravit jak nesmerna ljubav
 čini me prohodit po razlikih držav,
za moć ljupka zabav tolit v srcu momu
 i poživit uprav v žitku slobodnomu.
Srića me k slavnomu mistu dovede upran,
 cesaru rimskomu kadi bi nigda stan. 
Tutj ti pastir jedan pri rici sideći,
 ki biše Marul zvan, pojaše mileći,
bašćinu videći v pogibili blizoj,
 pojaše cvileći k nebu upran vid svoj:

<br/ >
 Svemogi Bože moj,
 odvrat od nas gniv tvoj,
 odvrati zle kobe
 ke nas svak čas znobe,
 utiši sržbu tvu,
 pogledaj viru svu.
 Evo vuci ljuti
 ne dadu odahnuti,
 obile države
 naše svak čas trave,
 v gore i planine
 poklaše živine,
 a keno ostaše
 ne nahode paše,
 lačne turvitaju,
 ter grmja okidaju,
 prez since planduju,
 sršeć priživuju.
 Da gore j' još ovoj,
 da pastiri takoj
 poklaše, a stanja
 požgaše i jimanja,
 i dičice mnoštvo
 povedoše u ropstvo.
 Tvoji peharnici
 drže u uzi i tamnici,
 čiste divice,
 tvoje zaručnice,
 prez stida oskrvniše,
 pohlep svoj spuniše,
 a u templi tvojih
 jasla su konji njih.
 Sliš, pastirska družba,
 ča pravi ma tužba:
 nut vite sunčen zrak
 da pokri tmast oblak,
 a misečni zraci
 grizu vukodlaci,
 zvizde trakatice
 po nebeske ulice,
 oblaci rasprašni
 čine gromi strašni,
 a trisci spušćeni
 svud lete ognjeni,
 s krupami daž miži,
 udilj, udilj sniži,
 prid pogledom božim
 zemlja trepi sasvim,
 zimnji vitri dušeć
 vode svude ledeć,
 još zeleno listje
 ne pokriva kitje,
 ni cviti po trave
 još se ne gizdave,
 nit se more raznat,
 kad će lito postat;
 Jove se ne stvara
 kot vrimena stara,
 ni već ljubav slidi,
 da tužbeno sidi;
 Apolov zrak sunčen
 nî v nebeskih zlamen,
 a on tužben stoje
 vrgši gusle svoje;
 i Cerere i Bak
 obrati nauznak;
 Dijana tolikoj
 vrgla j' stril i luk svoj,
 nit se haje lovit,
 ni sve vile kupit;
 surle sedmerice,
 siringe tršćice
 veće ne surla Pan.
 da biži z dubrav van;
 van rik su Najadi,
 a gor Horeadi,
 Amadrijadi dubov,
 a Drijade lugov;
 biže Napeje tajnih
 mistov i vrulj svojih;
 pravda i prava mira 
 iz neba prozira, 
 mir s jistinom takoj
 u deželji gornjoj;
 uvelo je cvitje,
 a usahlo drivje;
 samo svake zlobe
 ostaše i zle kobe;
 Pandora otvoriv sud
 pusti sve zledi i trud,
 a svaka dobrota
 gori se uzmota;
 Marte s mačem britkim
 zgoru nam priti svim,
 s misecem na glavi
 zmaj polja potravi,
 nije tko bi se opril
 ali tko bi ga odril.
 Bože, ti sve vidiš,
 zač jur ne providiš?
 Grišna j' naša slabost,
 vekša bud tva milost;
 pošlji hrabrost tvoju
 pomoz viru svoju,
 Mihovila tvoga
 daj na zmaja ovoga,
 neka ga prorene
 v propasti paklene,
 jer svitovna jakost
 nima toku hrabrost.
 Ti si u svem možan,
 tebi j' svak podložan,
 čin v bašćine naše
 da su pune čaše.

<br/ >
Tako t' on pojaše, a eko iz gore
 njemu odgovoraše u zadnje romore,
Rik i vrulj provor ustaše tekući,
 dokol on govore sve dospi pojući.
Blažen i slovući biti će njega glas,
 dokole živući bude hrvackih stas;
njegova poja slas i složenja hitrost
 uzdržati će vlas; dokol sunca svitlost
bude ophodit svit vas svim dileć svu kripost.

<br/ >
Svim suze na očiju bihu slišeći dva pastira bašćine milujući, da Marulova po Dvorku rečena tužba hitra i umića tega od svih bi pohvaljena.

016