Sveta Rožalija/Dio četvrti/5
V. Rožaliju Ispraznost svita napastuje.

I eto, ne projde sedam dana mirnih,
šta se bojah, dojde; strah bi prorok virni.
Čudno slavna vila priđe iznenada;
božica bi bila, da je moći, rada.
Na njoj zlato siva i kamenje drago,
kao da ju odiva svega svita blago.
Kruna je od zlata i biserne sjaju
zvizde oko vrata i na svite kraju.
Na način svitloga pristolja ohola
od zlata čistoga jasne se nje kola.
A pauni, koji voze, puni gizde
od repova svojih raširuju zvizde.
Okrug svita nosi, kao da vlada š njime;
kad tko od nje prosi štogod, vara s time.
Zlatne mriže ima, nje na lov rasteže,
ništa nego š njima svitli zrak poteže.
Poznah udilj, kakva vila ima biti,
koju dika takva obsiva i kiti.
Vidim, pravo nije zlato, koje siva,
laži i varke krije, jer se prominjiva.
Nejma zlato toga, ne tamni nit gine
na način svitloga božurka i pine.
Očito mi dosti, kad vara i laže,
da od Ispraznosti vila ta jest, kaže.
Vrat oholi diže i s očima kreće;
da u svoje mriže zaplete me, reče:
"Što činiš u tomu grobu zakopana,
svitu očitomu rođena i dana?
Digni se iz ove pustoši i hodi,
kuda tebe zove srića, da te vodi.
Na diku te moju ona dade i stvori,
da gospoju svoju Panormo te dvori.
Što činiš u tmini? Sa mnom ovdi sidi,
rodu glas učini, da te sunce vidi.
O Ružo, od krvi spomeni se tvoje,
slidi tvoj put prvi i nauke moje.
Ja sam ona koju vas eto svit štuje;
on zapovid moju (kaže okrug) čuje.
Tko jest i ne želi biti, neg jest, veći?
Svaki rad bi, veli, sriću bolju steći.
Za mene vojnici siku se u boju
i krv mojoj dici prolivaju svoju.
Mudroznanac radi za me, štije knjige,
nit mu kad dosadi trud od mudre brige.
Odluka je dika, da more drugoga
priletit knjižnika slavom pera svoga.
I prid Isukrstom za me niki kleče,
da tko kažuć s prstom: 'Nut pobožne!' reče."

Sveta Rožalija