Lišće/Lišće/Svemir


Svemir 
Vrh sónca síje sóncov céla čréda.
Prešeren, Sonetje

Za krasnih ljetnih večeri znao sam se izvesti na pučinu morsku. Povalio bih se u čamac, pustiv valu da me po volji ljulja.

Nada mnom milijuni zvjezdica, a oko mene otajstveno more.

Gledam i slušam.

Gledajuć nebo i trepet zvjezdica, ćutim kako narav diše.

Slušajuć šum mora, čujem kako narav govori. Svaka riječ mi se odziva u duši:

»Čovječe, čovječe! Oholi preuzetni crve! Jedan jedini dah vjetra, jedan jedini val — i nad tobom se je zaklopio ponor smrti — — — a da niti jedna zvijezda s toga ne zatrepti!«

Sa strahopočitanjem virim u nebeske visine, pitajuć se: Šta sam ja?

Što je čovjek samo prema ovomu svijetu? — A što je naša Zemlja prema svemiru?! — — — — —

Mjesec se vrti oko Zemlje, a Zemlja s Mjesecom oko Sunca. Sunce pako — kažu neki zvjezdoznanci — kreće se, sa cijelim svojim sistemom, oko još većega Sunca. A okolo čega se kreće ono drugo Sunce s milijunima svojih planeta? — — Tu prestaje zvjezdoznanstvo, tu počinje vjera.

U to neizmjernosti čovjek iščezava.

Što smo mi? Što je ovaj svijet?! — —
Ova nas ludost muči? Ne to nismo mi?

 Povrh sunca sjaju čitava stada sunaca. — Prešeren, Soneti

012