Šarko/XIV.


XIV. Zmijina košulja 

Pa kako to, da ljudi — ti divovi, koji prave čudesa i sve znaju i sve mogu — neke stvari niti vide
niti čuju pa i jedva da ih slute?
A ne vide i ne razume baš ono, o čemu ovisi njihova sreća.
Idu, nagli, kroz blistavu živu mrežu, što se ispreplela vezući u jedno ljude, životinje i stvari; idu i
kidaju je osjećajući od toga bol, a i ne znajući što
rade.
Prolaze kroz Mrežu Života kao bikovi kroz paučinu.
Sjećam se našeg pauna Pava.
Vukao je rep po svim puteljcima i kroza sve
grmove parka. A nikad ga ne nagrdi prašinom, ne
okalja blatom, ne razdera o trn ili o grančicu. Bio
je žestok i plahovit, no nikada ne prelomi ni jedno
pero one svoje duge lepeze.
A moj se gospodar tako miče i kreće, da se sve
ono najljepše, što iz njega izbija, i kida, i dere, i
blati.
A on toga i ne sluti.
Divovi su i bogovi. Ipak se ne znadu provući ni
kroz najrjeđi trnjak, a da ne izađu izranjeni. Iz
trnjaka: svi krvavi. Iz tame: svi crni. Kroza što nije
prošao moj brat rođeni, a ipak osta — Crnko!
A moj ga gospodar prozva, i u zadnji čas, —
Smećojedom!

Reče mi Crnko — onda kad smo silazili k moru
i svako se toliko, u kojem grmu, odmarasmo —:
»Moj je starac znao, o čemu voda žubori, i buba
zuji, i ptica pjeva. Razumijevao je psiku zmije,
šumor grane. Znao je i nijem govor stvari. Sve što
je nosio u svoju kućicu — i kad je već bilo zabo-
deno iglom ili pričvršćeno na daščicu — njemu je
nešto govorilo. Ali govora ljudi nije nikada shvaćao.
Ne uvid je ni on, da ih možeš pravo upoznati samo
po onome što nam vele njihove kretnje i njihova —
šutnja. Vidovit među biljkama i životinjama, bio je
slijep među ljudima.«
Moj je pak gospodar razumio svoju majku tek
onda, kad je starica za uvijek zašutjela.

Spopala me želja, da se opet nađem sa Zmijom
Proročicom.
Tražio sam je dugo, u sve časove danje i noćne,
okolo vode u bazenu i u bršljanu na zidovima, dok
je jedne noći ne nađoh nasred dvorišta. Vijugala se
na mladoj travi trseći se da zbaci sa sebe staru košulju. Šarala je po tlu, svojim tijelom, neka čudna
slova i znakove. Micala se sve življe i hitrije, dok
su joj nove ljuske blistale na mjesečini, a oči joj
sjale.
Ja joj i ovog puta rekoh, što me sve muči i mori.
A ona prometnu svoje vijuganje u još življi ples.

- Majčice, progovori! Sada ili nikada.

- Gledaj!
Vidjeh, kako njeno tijelo pravi sad sunčev kolut,
sad mjesečev polukrug, sad serpentinu neke rijeke,
sad spiralu, koja se uvik diže pa u prašinu pada.
Kao da je zvijezda pala na travu, pa srp zablistao,
pa strjelica proletjela. Još se jedna slika ne raspade,
a već se druga sastavi.

- Gledaj i čitaj!
I zbilja. Meni je kao da gledam u neku starinsku
gospodarevu knjižurinu, u kojoj su krupna crna slova sva savijena u lukove i kolobare, a našarana slikama.
Čini mi se, e se dvorište uleknulo duboko. Nalik je
na jezerce. Sve se zvijezde vide u njemu: nanizale
se jedna iza druge, jedna pored druge, pa se bliješte
kao ljuske na tijelu goleme zmije, koja se vijuga
praveći krugove, uglove i čvorove: teku i vrte se
stvarajući likove ljudi i životinja... Da, to je nešto,
što valja gledati i — čitati. To su slova i slike o
divovima i o bogovima. Praknjiga je to puna živih
slova; Praslika, što se neprestano mijenja otkrivajući
sve tajne zemlje i nebesa. U njima kao da vidim
i sebe i gospodara: sad jurimo zemaljskom šumom,
a sad smo opet na vrhu nebesa, na pučini zvijezda:

- on golem sjajan lovac sa strjelicom upravljenom
u daleko sunce, ja plemenita zvjerka, spremna ulo-
viti i donijeti pred njegove noge veleban plijen. I
vidim Veliku Šarulju, gdje pase uz Mliječnu cestu;
i pauna Pava, gdje širi rep, sa kojega sijevaju pla-
nete i mjeseci; i psa Crnka obučena u zvijezde, a na
planini sjaja, nad morem radosti, visoki lik starice,
koja je ležala na odru s posmjehom na mrtvim
usnama.

- Majčice, stani! Pomogni me pročitati!
Jezero kao da se naglo dignu. Slova i slike blijede. Zmija leži nasred dvorišta, u mjesečini, pokraj
izbačene košulje.

- Pasje oči nisu za to. Ponesi tu istrgnutu stranicu Onome, koji misli da koješta zna i umije.
I prastara se zmija Proročica s mukom maknu.
Doplazi do zida; nestane je u bršljanu.

Sjutradan ponesoh zmijinu košulju svome gospodaru.
On ju je dugo ogledavao.
Prostre je na stol; stade promatrati i proučavati
svaku crtu i šaru na onoj koži. Listao je mnoge knjige,
kopao po nekim hartijama. Čak je i kušao da precrta dijelove zmijine košulje. One noći sjedio je do
kasno uz nju prateći prstom pogled« kao dijete, kad
ide i kažiprstom po stranici knjige, da ulovi lakše
slova.
Dva se dama uzalud mučio.
Trećeg jutra pokaza se nenadano ispod loggie;
zviždnu i viknu:

- Šarko! Hajdmo!
Kad stigosmo na gornja vrata doline, prođosmo
most, krenusmo cestom uzbrdo.
Naslutih odmah, kamo idemo, i htjedoh ga sam
voditi, po nekim puteljcima. Al me gospodar nije
razumijevao pa se popitivao kod ljudi, koji su prolazili.
Stigosmo do lokve tek onda, kad je sunce već
visoko sjalo.
Sve je na njoj bilo obasjamo no i pusto, gluho,
bez sjene na bregovima, bez treptaja na vodi.
U sve većem nemiru tražio sam tragove svoje i
Crnkove: jazbinu, pred kojom smo ležali, mjesto na
brijegu, gdje smo pili. A gospodar se osvrćao, obilazio vodu, zalazio pod strmo kameno brdo, što se
ogledalo u lokvi kao u zrcalu. Htio je popeti se još
naviše, kad nešto otkrih, i stade me lajanje.
Između grmova kraj uvora potočića u lokvu starica je pasla nekoliko ovaca.
Gospodar ravno k njoj.

- Gdje je tu kućica, u kojoj stanuje starac V. Z.?

- Kakvi V. Z.?

- Pa onaj gospodin, koji se tu nastanio, da suši
biljke i kukce?
Seljanka napravi kiselo lice; pogleda malne nepovjerljivo.

- Zar stari Kebar?

- Da. Bit će taj. Gdje je?
Ona pokaza svoje krezube desni:

- Pod zemljom. No — hvala Bogu! — ne pod
ovom našom.

- Ali što mi to velite? Pazite! Malen suh starčić.
S naočarima. Nosi bradu. Obučen u crno, malo pre-
široko, a i predugo, odijelo.

- Jest. To je bio on: »štrigun« Kebar.

- Štrigun?

- Gospodine, nije dobro, ni da ga se više spo-
minje.
I ona poče pripovijedati, kako je imao zle oči, i
bacao uroke, i činio čini. Hvatao je golim rukama
zmije otrovnice; živio sa šišmišima i sa kukvižama.
Selo ga je potjeralo, pa je prošle zime negdje i nastra-
dao: nasred ceste, kao pseto.

- Bilo je čuda i pokore s tim nesretnikom. A
kad ga se lišismo, ostavi nam ovdje svoga psa — ili
svoga druga paklenoga — da nam i mrtav zlobi i da
nam se osveti.

- Kakvog psa?

- Da ste ga samo vidjeli! Crn, sama kost i koža,
sav gubav: pravo strašilo. Ali onomadne, nestane
najedamput i njega. Vele djeca, da ga odveo odavle
neki bijeli psić sa crnim pjegama. Netom sada nije
nas više strah voditi amo ovce na pašu.

- Crn! Mršav! Gubav!... Onomadne? Bijel psić?
Al ovog puta ja se nisam ni mučio da mu svojim
glasom rečem: »Jest, gospodaru! Crnko Smećojeda!
Starac! Poruka!«.
On se još za nešto popita kod starice i krenu,
kamo mu ona pokaza rukom.
Nađosmo se pred izgorjelom kućicom.
Krov je propao. Zidovi još crni. Trava i korov već
bujno narasli. Ne vidjesmo no maleno nisko ognjište
prislonjeno za vanjski zid.
Mislio sam, da ćemo krenuti natrag k moru, kad
me On povede u najbliže selo.
Uđosmo u neko dvorište.

- Čujem, da ste vi seoski glavar — reče ondje
gospodar nekom starijem čovjeku i zapita ga odmah
za starca.

- Sramota našem selu, al što sam mogao uraditi, gospodine? Pomamile se žene« Neki pak mislili,
da je onaj čudak bogat škrtac. Ja ga sam povedoh
kolima na stamicu i dadoh mu novac, da otputuje.
Da nisam tako uradio, moglo je biti i zla.

- Al sve njegovo izgori.

- Malo šta. Ta nije ništa ni imao. Baš pred par
dana bio je ponio biljke, kukce i zmije u grad, gdje
ih je, mislim, i prodao nekoj školi.

- Al da tu ostade, ne bi bio onako jadno svršio!

- Gospodine, ja ću vama sve reći. Stari je još živ.

- Jest. Pisao mi onomadne pitajući me, je li se
spasila od vatre neka sova, koju je netom bio uredio.
Od svega onoga što se ovdje o njemu priča, samo je
jedan dio istina. Našli su ga prošle zime polusmrz-
nuta nasred puta, ali ga nekako i spasiše. Ja sam sam
razglasio u selu, da je i umro. Htio sam, da se ljudi
umire, jer su očekivali, da će se »štrigun« vratiti, a
još »gori« no prije.

- Gdje je on sada?

- U selu Kutu kraj Č. Mora da mu je slabo.
Rodna ga je općina dala nekoj ženi. Ona ga hrani
i dvori. Da vidite, kako o svemu tome piše: bez
ljutnje i bez zla srca. Ne bi ni on htio, da selo što
trpi, a radi onog dogođaja.
I gospodar pročita starčevo pismo.
Kada gospodar pročita starčevo pismo zamoli
glavara, da nešto poruči njegovoj sestri dolje u va-
rošici i da mu pokaže najkraći put do željezničke
stanice.

Putovali smo dva dana — i željeznicom, i kolima,
pa i pješke — dok stigosmo u Č. pa napokon i u Kut.
A Kut je seoce zbijeno na dnu doca, mračno i
vlažno, prljavih ulica između šutljivih, niskih kućica.
Nisam vidio, kako je stari Kebar dočekao gospodara; i nisam čuo, što su jedan drugome dugo govorili.
Morao sam mirno ležati u čađavoj kuhinjici, dok je žena, dobroćudna al i glupa lica, kuhala večeru i
sve mi nešto govorila.

- Šarko, a kako te taj gospodin hrani? Mora da
je bogat. Kakvim je samo cipelama gazio po tom
našem blatu! A iz C.! Hu! tamo izdaleka, s mora?
Je li istina, da je ondje kao u raju? I nikada sni-
jega... Snijeg! E, da. Nastrada, eto, od njega i taj
moj starac. Izgubi obje noge. Ni da makne više njima.
Al pomisli... on, koji je obašao po svijeta, brda i
ravnice, da hvata bube i zmije. Cijeli svoj život skitaj
se kao ciganin, a sad sjedi, ne miči se i — kašlji!...
Jadan čovjek, nije nikada mnogo vrijedio, al da ga
vidiš pak sada! Pocrnio kao lonac, usušio se kao
šljiva.
Uzdisala je i pljunula na prljav pod. Gledala u me
kao da očekuje odgovor.

- A gdje su se to upoznali? Hoće li mu što dati?
G6 je i bos. Kad sam to rekla onoj gospodi iz općine,
znaš li, što su mi odgovorili. »Što će mu cipele, kad
ne će više iz kuće? I što će mu odijelo, kad će
doskora za uvijek leći?« Al on i sad hoće bube, ptice,
guštere i drugu gamad, poljsku i šumsku. Djeca mu
ih nose. A on ih gleda, govori im, hoće da ih sam
hrani... Briga njega, što osta i bez čega!
Već se mračilo, al nije užigala svijeće. Plamen
je na ognjištu palucao; na zidu ispred mene podrhta-
vale su sjene uznemirujući me sve većma.

- Ne stenji, sinko! Otkud ne bježi gospodar, bit
će dobro i njegovu psu.

- Stana! Svijeću! — ču se najednom glas.
Ona ustade, zapali i odnese.

- Ostavi otvoreno!
Odšuljah se iz kuhinje, legoh ispred otvorenih
vrata.
I što vidjeh, napuni me čuđenjem.
Tijesna prljava soba sa stropom od greda i dasaka.
Dva čovjeka sjede jedan prema drugomu, a stol
između njih. Vidim leđa gospodareva, prsa i lice onog
drugoga.

A kakav li je onaj, koji se zagledao u nešto, što
moj gospodar prostire oprezno preko čitavog stola I
Mršavo patničko lice produžilo mu se u oštrljate
laloke, što nose rijetku žućkasto-sivu bradu. Velike
mu uši strše na obim stranama glave, koja je sva
ćelava; a ukočene mu oči gledaju kroz dva okrugla
stakla. Široko crno odijelo kao da visi na suhom
tijelu.
I ja se sjetih Crnka, kad ga ono ugledah na srne*
tištu.
Pričini mi se, da će moj gospodar — netom Kebrov
pogled na nj padne — trgnuti se i dignuti s poda
kakav kamen, a da će onaj drugi jurnuti u bijeg...
Al ne bje tako.
Starčev pogled ne dignu se sa stola. Išao je polako
po predmetu, što ga je gospodar bio pred njime
prostrd. Starac se prigibao; dirao lagano prstima onu
tanku blistavu stvar; ispitivao ju još neko vrijeme i
očima i rukama, — a kad dignu glavu, lice mu je bilo
drukčije, oči blage i umiljate kao i Crnkove, kad ga
je ruka moga gospodara htjela da pogladi.
I ja vidjeh, kako ga obliše suze.

- Hvala! — šapnu.
Po kretnji, što je gospodar učini, razabrah, da se
i on čudi.
A starac nastavi:

- Znao sam, da je ima. Tražim je već dugo. A
nisam se ni nadao, da ću je jednom i vidjeti. Ja sam
išao čitavi svoj život naokolo, i ogledao sva stvorenja
Božja, i vidio i odgonetao mnoga pojedina slova
Vječne Knjige; no tek sada imam pred sobom čitavu
jednu stranicu, a na njoj nekoliko stavaka Vječnog
Poglavlja, nekoliko strofa Vječne Pjesme.

- I vi ćete ih pročitati?

- Hoću! Svako mi je pojedino slovo već znato.
Imam samo da proučim na koliko se načina vežu i
razvezuju. Gledajte: ne leže kao mrtve stvari jedno
ta drugo. Žive sva skupa jednim životom, al im se
smisao mijenja prema nizu, u kojem su poredana...

Hoću! Jer sam prošao kroz dugu školu gledajući
žilice na svakom listu u šumi, i na krilima leptirovim,
i na oku ribe i preživača.
Umuknu pa opet reče:

- A odkuda ona vama?
Gospodar mu ispriča, kako mu jednog jutra donijeh
zmijinu košulju.

- E, da. Ljudi još uvijek misle, da su biljke i
životinje samo zato, da nas hrane i odijevaju. A eto:
Zmija je negdje u vašoj blizini. Vi je još i ne vidjeste,
a ona vas prati već odavna, možda i kroz čitav život,
i pri svakom koraku. Vi kopate i tražite već od svoje
mladosti po knjigama i novim i starim, pali ste u
moć Sove; a Vječna Knjiga, stoji otvorena pred vašim
očima, i Zmija, svlači svakog proljeća svoju košulju
pred vašim pragom, šalje vam po jednu stranicu
knjige, u kojoj je ispisana povijest Svega.

- Šalje. Al je sad ne znam ni prepoznati, a sad
opet ni pročitati.

- Pečati se skidaju. Tajna se otvara.
I on se opet zagleda u zmijinu kožu.
Je 1‘ to bila igra sjene i svjetlosti ili odraz one
šarene kože na njegovu licu — al mreža blistavih
crta i šara zatitra na starčevim obrazima, na čelu i
na vratu, pa mi se pričini, da će i on sada svlačiti sa
sebe nešto i pokazati se u sasvim drugom liku. Oči
mu oživješe; napuniše se sjajem. Usta mu se otvoriše,
i meni bi, kao da vidim, gdje nešto svijetlo i treptavo
iz njih izlijeće.
Al prije no i čuh zvuk tih novih riječi, ruka me
uhvati za ogrlicu, povuče me natrag.
2ena me gurnu u kuhinju; zatvori za sobom vrata.

- Mir, Šarko! Ne niči, gdje te ne siju... A evo
i za te malo kašice... Ne ćeš je? E, sinko, uz ono,
što mi općina daje za nj i za njegove goste, i ta je
kašica — nešto! Umiri se. Oni tebe ne trebaju. Bit
će, da je i taj tvoj gospodar neki kebar. Bube, zmije
i gušteri! Čime to gube svoje vrijeme ljudi, koji znadu
nesamo čitati no čak i pisati. Pa gle, kako žive i kako svršavaju! -.. Daleko« sinko, od tih ludorija! Lezi
i spavaj!
I meni ne preosta drugo no je poslušati.
Sad sam tek osjećao umor.
Uronih u tvrd san.

Sjutra rano ostavismo selo.
Povratak je bio duži ali i ljepši, jer je gospodar
najradije pješačio birajući što više puteljke kroza
šumice.
Na njemu je bio odraz onoga, što vidjeh na licu
staroga Kebra, u onaj čas kad me žena povukla u
kuhinju. Kao da će i iz njegovih ustiju izaći i rojiti
se nešto živo i treptavo. Grančice se sagibaju same
prema njemu; ptice mu nešto pjevaju; vode žubore,
kao da mu nešto kazuju. Blistava zmijina košulja stoji
pred njime u liku koprene razapete ispred sunca;
slova i slike na njoj sjaju i progovaraju.
Tijelo moga gospodara kao da se tanji; promeće
se u tkivo, od kojeg su građeni oblaci. Vidim kroza
nj sunce, što sija tamo daleko, nad ostrvom i nad
morem.

Desetak je dana gospodar nešto očekivao.
Nije mogao naći mira, dok mu jednog dana ne
dođe čovjek, koji reče, da je starac u Kutu umro,
i dade mu nešto.
Zmijinu košulju i pismo.
Gospodar se povuče u sobu.
Čitav dan ne pusti nikoga k sebi.
Ja sam ležao pred zatvorenim vratima. Bdio kao
na straži i prisluškivao.
A gospodar je sad sjedio, sad hodao. Nešto je
glasno čitao, polako, svečano. Glas mu bio nov. Njegove riječi kao da leprše zlatnim krilima, i zuje srebrnim opnima, i grgolje zvekom puljaka u potoku.
Progovorilo je iz njega sve ono, što sam bio vidio gdje počima izlaziti iz ustiju staroga Kebra u onoj
tijesnoj jadnoj sobici.
Hvatao se prvi mrak, kada gospodar otvori vrata
i viknu sluge.
Bacao i on stare i nove knjige u koševe, trpao
hartije i rukopise u vreće, punio sluškinjama pregače
broširama i časopisima.

- Nosite! Nasred dvorišta! Sve u jedan kup!
Oči mu bijahu pune radosti; al mu ruke drhtahu
od nestrpljive želje, da što prije nešto uradi. Začu*
đene je sluge samo tjerao na hitar rad.

- Nosi! Bacaj!
A kad bi sve gotovo, on sam užge.
Knjige su polagano gorjele. Moralo ih se često
prometati kocem, nečim ih i polijevati.
Kasno u noći, kad se sve pretvori u crn, mastan
pepeo, mi se nađosmo sami.
I on mi tada reče:

- Šarko, hopla! Sova je noćas crknula. Sunce će
sjutra svanuti.

014