Čudnovate zgode šegrta Hlapića/Sedma noć putovanja/IX
Vozili su se najprije po cesti na brdo, a onda su unišli u šumu. Šuma je bila tako obasjana mjesečinom da se pričinjala kao rasvijetljeni dvorovi.

Mjesec je još uvijek bio jasan. Da li je bio na nebu koji oblačak, to nijesu mogli da vide ni Hlapić ni košarač, jer je šuma bila oko njih.

Kad su dakle s kolima izašli iz šume, opazi Hlapić da su navrh brda koje nije bilo baš visoko.

A košarač zaustavi kola i reče:

"Evo, djeco, ova staza nalijevo dovest će vas do kućice s plavom zvijezdom. Najprije ćete doći do one šikare tamo dolje. Kad prođete stazom tu šikaru, odmah ćete vidjeti kućicu."

Zatim reče košarač, jer je opazio da je tamo na nebu veliki oblak:

"Bit ćete na cesti prije negoli oblak sakrije mjesec."

A što je sve Gita htjela prigovoriti! Kako li se ona uplašila kad je čula da će sad opet sami ostati!

No Hlapić odmah skoči s kola i reče košaraču:

"Hvala vam što ste nam pomogli!"

A košarač skine Gitu s kola i reče:

"Srećno pošli, draga djeco!"

Onda potjera konja i pođe nadesno nizbrdo, a Hlapić reče Giti:

"Naš je put nalijevo nizbrdo."

To se sve dogodilo tako brzo da Gita nije dospjela ni riječi da progovori ili prigovori.

Tako Gita i Hlapić ostadoše opet sami s Bundašem na putu, na mjesečini, među šumom i šikarom.

Još jedanput im se iz daljine javi košarač i zovne ih:

"Djeco!"

"Oj!" odvrati Hlapić, jer se kroz šumu i brda ništa tako dobro ne čuje kao "oj!".

"Pazite! Blizu puta ima otkopana stijena."

I zbilja dolje upravo kraj Gite i Hlapića vidjela se na mjesečini velika stijena gdje se kamen vadio.

Bilo bi opasno po mraku poći onuda, jer bi se mogla noga okliznuti, a putnik pasti i postradati.

No Hlapić i Gita prođoše po jasnoj mjesečini kraj te stijene sasvim lako, a onda su naskoro sašli s brda opet na ravnicu.

Hlapićevo je srce bilo radosno jer je znao da je tamo iza one šikare cesta i Markova kućica s plavom zvijezdom.

Sad će biti sve dobro ako ostane jasna mjesečina kako je košarač rekao.

Čudnovate zgode šegrta Hlapića