Vuci/3


I.

Mećava je pred Božić  godine 1527. zamela sve pute po Lici i Krbavi. Snijeg je, sredinom prosinca, na  zapusima ležao na metre visoko; oštar je vjetar činio još nesnosnijom zimu; ne  izdrže je ni konj ni čovjek. Ali je naglo okrenula jugo - zameti se otalili,  puti razgazili, blato je do koljena; - pred osam dana nisi mogao naprijed od  snijega i bure, sad ne možeš od kaljuže i sunca koje je zatoplilo kao da će sad  na proljeće.
Ipak je cetinski  grad, inače pust, i u ove dane neprohodnih staza i prelošeg vremena, pun gosti.  Gospodin knez Ivan Cetinski nije doma - mjesto njega dočekuju pozvanike braća  Volfgang i Krištofor Frankopan od brinjske loze, koja je još od vremena  strahovitog kneza Anža u zavadi sa Bernardinom Modruškim. U istom ovom Cetingradu  obdržavali su se nekad stanci na kojima se je imao miriti rod Frankopanski,  mrzivši se i zatirući se poslije razdjeljenja baštine na devet sinova Nikole Frankopana.  Od vruće su krvi, častohlepni su i bojovni Frankopani - i Matija i Stjepan  Frankopan bili su pod Matijašem kraljem i carem Fridrikom uvijek u protivnim taborima.  A otkad je Bernardin sa svojim sinovima natrag osvojio Vinodol i Bakar,  ugnijezdio se na Modrušu i od svoga imanja stvorio malo carstvo, još je veća  mržnja knezova Brinjskih. Pogotovu sada - kralj Ivan Zapolja dao je Krsti  banstvo, napravio ga vrhovnim kapetanom Ugarske, obrekao mu Senj i ne samo Senj  nego i sve one grade koje drže Krstini rođaci, neprijatelji "kralja Januša".  Bernardin je nekad umio od manjega plemstva u svojem susjedstvu stvarati napola  svoje podanike time što bi im za male novce davao zemlju u nasljedstvo dok pristaju  uz njega. Ali su te zemlje i ti gradi padali redom pod Turke - pa tako su i  Novakovići, Izačići, Babonići i Skoblići listom otpadali od Bernardina, tražeći  jače zaštite kod principa Ferdinanda još u doba kad je na životu bio kralj  Ljudevit. Svi su oni i sad na Cetinu. Nisu ih Volfgang Brinjski i Ivan Karlović  prizvali samo zato da se savjetuju kako će oslabiti moć bana Krste i njegove vojske.  Mnogo je važnija stvar - iz Beča će pred Božić da stigne poslanstvo od  prejasnoga nadvojvode, izabranog kralja češkoga, koji je i u Požunu od nekih  velikaša potvrđen za kralja ugarskoga. Hrvatska vlastela iz donjih strana  sakupljaju se na saboru da odgovore na poziv nadvojvode, koji traži da ga  Hrvati izaberu, priznadu, potvrde i proglase svojim kraljem.
Gospoda knez Nikola  Zrinjski, Stjepan od Blagaja, Ivan Karlović i Ivan Kobasić od Brekovice stigli  su rano prije Božića na Cetin, jer je dolazak principovih poklisara određen za  21. prosinca. Nisu baš zadovoljni s time kako je poslanstvo sastavljeno. Knez  se je Zrinjski nadao da će možda i on biti uvršten u red pregovarača u ime  principovo - u poslanstvu su Mikulica Jurišić, kapetan Ivan Kacijaner i Hans  Pihler od Mehove - sami vojnici. Dobro što ta gospoda poznadu bar tvrđe i ljude  po Hrvatskoj - Mikulicu naročito hvali plemić Kobasić, njegov znanac i  pouzdanik odavna. No na čelu je poslanstva sasvim nepoznat čovjek, Pavao  Oberštajn, prepošt stolne crkve bečke, Nijemac kojega nije u Hrvatskoj poznavao  nitko. Doktor je filozofije i prava, bit će učena glava i poslan je očevidno da  stavi na pismo ono što će gospoda hrvatska dogovoriti sa svojim budućim kraljem.  Zlovolja se gospode povećala kad ni dva dana prije Božića nije bilo glasa o  poslanicima - Badnjak je na pragu i svatko hoće da božićuje doma, na svom  ognjištu. Sva se gospoda razišla - Vuk Brinjski poslat će im glase kad da se  sastanu opet. U gradu su ostali samo gospoda Brinjski i plemić Kobasić, komu je  daleko i nesigurno putovati do njegove Brekovice, u susjedstvu Bihaća. Oni su  jedini dočekali poklisare, koji su ipak stigli - na sam Badnjak.
Prečasni gospodin  prepošt sav je očajan od puta. Suh je, bolestan, ako i nije star - tuži se na  strahovito blato koje im nije dalo naprijed i čudi se što su Jurišić i Pihler poveli  sa sobom toliko vojnika. Čudna li kraja u kom se bira kralj - neprestano se  govori o zasjedi i šalju straže kano u ratu; a kapitani govore da je još  kudikamo gore na pustinji s one strane Slunja, gdje nema ni ljudi ni drveća jer  su sve opustošili Turci. Kad su, poslije Božića, na brze pozive poklisara,  stala stizati hrvatska gospoda na sabor, gospodin prepošt je sa sumnjičavom znaličnošću,  ako i naoko ljubezno, dočekivao uzvanike na Cetinu. Gotovo se je preplašio  glomaznoga Karlovića kad ga je ovaj, jedva što mu je pružio ruku, odmah zapitao  što je od njegovih tri stotine konjanika koje mu je obećao, a ne šalje,  princip. Hrvatska gospoda nisu mnogo s poklisarima - sastaju se najprije za  sebe; Kobasić izvješćuje potajno gospodina Mikulicu da plemićki sudac županije  zagrebačke, Otmić, također prisutan, sastavlja zavjernicu na koju će se, u ime  kraljevo, morati zakleti poklisari.
Prepošt je sa dvora  donio sasvim inake upute. Kralj češki traži da na saboru sakupljena vlastela hrvatska  jednostavno "poklonstvenim činom" njega priznadu za svoga kralja;  prije toga nemaju se postavljati nikakovi zahtjevi. Grubi su ti Hrvati! Slušali  su veoma pažljivo učenu latinsku oraciju gospodina doktora filozofije i prava  kako princip po ugovorima o baštini ima pravo na ugarsko i hrvatsko  prijestolje; ali je nisu primili bez opaske. Čitav je dan trajala rasprava -  gospodin se prepošt namučio do iznemoglosti trudeći se da se snađe u moru  pitanja i protivnih argumenata. Veliki su pravdaši ti Hrvati, traže dlaku u  jajetu za potvrdu privilegijâ staleža i kraljevine. Nekima je i drago što  prepošt ne govori mnogo o tom da je princip izabran od ugarskih staleža u  Požunu i što naglasuje da rakuški zaključak, protiv stranca na prijestolju, ne  može vezati Hrvata. Ali svi listom traže da se zajamče prava kraljevine; neće  ni da čuju o "poklonstvenom činu" - može se kralj birati, ali to onda  kad se oni uvjere da će biti ispunjeni njihovi zahtjevi. Navečer, iza prvog  vijećanja, došli su do Jurišića knez Zrinjski sa još nekolicinom i priznali da  su Ferdinand i Ana pravi i jedini baštinici krune; ali se svejedno, vele, mora  sjutra raspravljati o zahtjevima vlastele. Sabor traži da kralj, u isti mah sa  poveljam o izboru, izda pod kraljevskom riječju obvezu da će se kraljevini poslati  pomoć i na pojedine velikaše razdijeliti toliko i toliko stotina konjanika, i  toliko i toliko stotina pješaka, isplativši za njih plaću tri mjeseca naprijed.  Mikulica Jurišić svjetuje da se ovo primi - ali gospodin je prepošt od kralja češkoga  dobio usmeno stroga upućenja: kralj će primiti obvezu da će braniti i štititi  svoje nove podanike, ali se način te obveze ima ostaviti za kasnije, poslije "poklonstvenog  čina". Pogotovu na dvoru nisu bili voljni da izdadu općeniti proglas o  zaštiti i nadoknadi štete za slučaj ako bi zapoljevci osvajali imanja  Ferdinandovih pristaša. Hrvatska pako gospoda ne zahtijevaju samo to, nego se  princip ima obvezati da će i onima koji jesu ili budu stradali od Turaka  naplatiti gradima i imanjima na drugom mjestu. Dvor hoće poklonstvo i pokornost  onakovu kakovom su Njegovo Veličanstvo primila municipija - ovo što Hrvati hoće  ne ulazi u račune gospodina Oberštajna. Hrvati jesu za Njegovo Veličanstvo i  obećavaju vjernost, ali hoće da kralja biraju svojom voljom i sa uvjetima koji  se moraju raščistiti prije izbora. Mikulica i Kacijaner potcijenili su svoje  ljude. Nije baš sve tako kako je gospodin Tahi javljao Batoru - da će svi ići  onamo gdje dobiju novaca. Novce bi mogao obećati gospodin Oberštajn, ta mu je  ovlast dana - ali ove obveze prije izbora, pa ta formalnost izbora, pa to  jašenje na pravicama - ne, gospodin prepošt prva dva dana nije bio dobre volje.
Još je veća  neprilika nastala za poglavicu poklisara kraljevih kad je među uzvanicima, koji  su bili pomno birani, da se ne ušulja nepozvani, osvanuo čudan gost. Knez Bernardin  Frankopanski šalje svoga pouzdanika da čuje što ima zaključiti stanak. Mikulica  Jurišić opirao se da se Bernardinov čovjek pusti u grad. Sramota je - Kružić,  kojega je sam on, Mikulica, bio pozvao iz Senja, nije mogao doći jer se - veli  - boji frankopanskih ljudi; ulovili bi ga na putu. A tu Bernardin, otvoreno, sa  pismom i pod pečatom, šalje ovoga Evanjelista! Mikulica je od brata dosta čuo o  tom spletkaru, koji je najviše kriv što je knez Krsto, već osvojen za principa,  one noći naglo bio odjurio iz Požuna.
Evanjelist je  jutros, na općem sastanku, pročitao poruku Bernardinovu. Kobasić i Križanić,  davni sluge Nijemaca, hoće da ga spriječe u čitanju. Ali, na muku gospodina Oberštajna,  komu Jurišić u strahovitom njemačkom jeziku tumači što se događa, ustaje sam  knez Karlović.
- Mirujte, gospodo!  Ne može se samo tako proći preko onoga što kaže gospodin knez Bernardin. Nismo  mi svi skupa jaki kako je on!
Iz Ogulina poručuje  Bernardin da mu je žao što radi starosti ne može zimi na put. Šalje svoga  punomoćnika - neka se ne misli da kod vijećanja neće da sudjeluje. Zna doduše  da ban Baćan nije sazvao sabora, niti će doći.
- Prokleti starac,  odmah nam je turnuo pod nos Baćana! A Baćan zbilja čeka na svom imanju dok vidi  kud će prevagnuti sreća! - šapne Nikola Zrinjski knezu Volfgangu, svom susjedu.
Bernardin zna i to  da je njegov sin Krsto sazvao sabor u Dubravu; ali on ne odobrava sve što mu  sin radi. Vežu Bernardina s kućom austrijskom davne veze, pak zna da bi i njegov,  Bernardinov savjet vrijedio. Pozdravlja stanak i moli da se Evanjelist prizna  kao njegov punomoćnik.
Evanjelist je,  pročitavši poruku, sjeo. I čitavo prije podne nije izbijelio zubi. Mikulica je  s mržnjom zurio u njega, ali kad je sam knez Ivan Karlović potvrdio da je  pozvao Bernardina na stanak, svi su šutjeli. Možda je i dobro da je Bernardinov  čovjek ovdje - raspra o vojničkoj pomoći ne miče se s mjesta, komesari  principovi šaraju.
Ali je gospodin  Jurišić poslije podneva pobjesnio. Pratio je svaki korak Evanjelistov po dvoru  - i gle! čim su jutros prekinuta vijećanja, već je ovo njuškalo Bernardinovo  našlo puta da ruje. Obratio se na male plemiće - govorio Skobliću, Gušiću i  Šimiću da je ludo čekati na pomoć od Nijemaca - ta jasno se vidi da Oberštajn hoće  samo poklonstvo; poklonite se, pokorite i šutite! A zašto je uz principa knez  Zrinjski? Zna se, pogađa se s principom da mu princip kupi njegove rudnike u Gvozdanskom,  hoće petnaest tisuća na godinu. Petnaest tisuća - svota je bajoslovna;  osiromašeni, sa svojih selišta od Turaka izagnani plemići, koji su nekoć, pod  zaštitom Bernardinovom, imali bar krov nad glavom, zadrhtali su čuvši što  Evanjelist priča. Veliki će ugrabiti sve. Napokon, Evanjelist priznaje,  Ferdinand je podigao i Kružića i Perušića i Jurišića, brine se, doduše, za  Bihać i Krupu - no pogledajte kneza Ivana, pogledajte Blagaje. Kud im je stara  moć i imanje? Bernardin poručuje neka paze što rade - gdje će Nijemci držati  obveze prema neznatnom plemstvu unius  sessionis, kad nisu držali  obveze prema velikašima? Tko je uništio Ugarsku? Nijemci. Dobro, car je Karlo  moćan - no što znaš ti gdje su ta Granada i taj Toledo, otkud Karlo piše poruke  da preporuči brata? Na kraj svijeta. Pamet u glavu, ljudi; nećemo kralja  Januša, dobro; ali čemu se na milost i nemilost predavati Ferdinandu?
Mikulica je doznao  za ta govorkanja. I nije se začudio kad je poslije podne skupina maloga  plemstva stala za se i tražila da se prekine saborovanje ako prepošt ne uvaži  odmah ono o čem se i onako natežu već četvrti dan. A pogotovu se uznemirio  kapetan kad su mu doglasili da je Kružićev čovjek, koji je od Jurišića sa  uputama bio poslan u Senj, uhvaćen i zarobljen pod samim Cetinom. Tko ga je  mogao zarobiti? Frankopanski ljudi - i to Bernardinovi, nitko drugi. Mikulica  plane - samom mu je bilo dosta zavlačenja o tih sto ili dvjesta konjanika više  ili manje za hrvatsku vojsku. Treba ih i on - čim će se boriti sa Zapoljom i s  banom Krstom? Sve je svoje brige izjadao Jurišić Oberštajnu - i čim se poslije  podneva opazilo da se mali plemići bune - prepošt je, izvršujući uostalom i  vlastitu odluku, jer se inače nije dalo postići ništa, obećao u ime kralja da  će na pismu zajamčiti tražene čete. Od Turaka oteta imanja ne mogu se  nadoknađivati; ako Zapolja ošteti kralju vjerne podanike, kralj će po potrebi  dragovoljno svakoga braniti i hraniti.
Buna se utišala;  gotovo svi prisutni dočekaše živahnim povicima izjavu prepoštovu. A ovaj,  znajući da je sad došao njegov čas, odmah je izrabio priliku da se okosi na Evanjelista.  Ne služi kralja onaj tko iza leđa prigovara svemu što Njegovo Veličanstvo  očinski traži i hoće. Frankopani bili su za svoju službu uvijek dostojno nagrađivani  od kuće austrijske, a ne vraćaju kralju dobro dobrim - buntovnicima nema mjesta  u ovoj skupštini!
Evanjelist nije ni  riječju prosvjedovao protiv latinskih proklinjanja Oberštajnovih a niti protiv  bijesnih hrvatskih psovaka Mikulice, koji je istresao svu svoju srdžbu radi  hapšenja Kružićeva čovjeka. Tu nedavno, on i Pihler slali su uhode sve do  Zagreba da vide ne bi li se moglo u Bihać, da tamo smjeste Ferdinandovu posadu.  A taj đavo od Krste ima na stotine vojske - svagdje je; Pihler je morao  uzmaknuti do Novoga i nije mogao u Bihać. Otac šara i vara - sin je uz Zapolju;  prijeti da će oči iskopati svakomu tko ne dođe na sabor u Dubravu i ne prizna  njega banom, a Januša kraljem. Nećemo tako, nema ovdje mjesta za punomoćnika  Bernardinova!
- Gospodo od stanka  - ustane Evanjelist na gnjevne riječi Jurišićeve - imam li dakle javiti  gospodinu knezu Bernardinu, momu gospodaru, da ga nećete?
- Nećemo! - prodere  se Kobasić i s njim još neki. Većina skupštine ostala je hladna; nije dobro  svađati se s kraljevim poklisarima, ali nije dobro ni osjetiti pesnicu Bernardinovu.  Evanjelist je izašao bez pozdrava i odmah dao osedlati svoje konje.
U skupštini Karlović  je zatim kratkim govorom pozdravio izjavu kraljevskih komesara. Večeras će se  napisati pismo zavjerno i zaključak sabora, sjutra neka bude svečano proglašenje.  Gospoda neka priprave pečate da ih udare na ispravu o izboru Njegova Veličanstva.
- Ali mi nemamo sa  sobom pečata! - povikaše mnogi.
Oberštajn se čudi -  kako su gospoda mogla zaboraviti pečate? Knez Brinjski miri zabunu - ima  službenika koji se nešto razumije u rezanje. Glavno je da se zgotove pisma.
- A pečat  kraljevstva? - pita sudac Otmić, koji će čitavu noć morati da prepisuje  povelju.
Pečat kraljevstva  hrvatskoga, grb sa šezdeset i četiri kocke, čuva uvijek ban. A tko je sad ban,  Baćan ili Frankopan? Gospodin Oberštajn ne drži važnim pečat kraljevstva;  glavno je da potpišu gospoda, a pečat kraljevstva neka se izreže kako tako;  kasnije će se udariti pravi.

II.

Izišavši sa dva  oružana kmeta na konjima kroz vrata Cetina, koja su se odmah za njim zalupila i  zabravila, Evanjelist je jahao nešto oko sata u sumraku koji je padao na zimsku  krajinu. Na svakom zaokretu puta konjanici naćule uši - Evanjelist se ogledava  i nastoji da očima prodre kroz maglen, leden zrak. Vrijeme je opet okrenulo na  sjever; vjetar je danju osušio put, ali će zato noć biti hladna.
Pred obronkom,  zaraslim gustom šumom, Evanjelist sađe s konja. Kmet prihvati uzde, a njegov  gospodar, turivši dva prsta u usta, fućne što mu je daha bilo. Jedan, dvaput  kraće - i treći puta dugo. Znak je. Negdje izdaleka, teško dokučljiv i pažljivu  uhu, odazove se jednak znak - jedan, dvaput kraće i treći puta dugo. Evanjelist  naloži kmetima da privežu konje i zađe u guštaru. Teško se je verati šumom koja  je sva skliska od lišća, iverja, snijega i blata. Noć je - Evanjelist mora izvaditi  mač i mahati oko sebe da ne udari glavom o deblo. Tri puta je posrnuo na pruću  - no, hvala Bogu, eto i traka svjetla. Vatra gori - dim se vidi i dva-tri crna čovjeka  oko moćnog ognja.
Duboko je u šumi  mala prosjeklina - to je mjesto gdje je, nekad davno, na kneza Stjepana  Frankopanskog, kad je lov lovio, navalio vepar. Knez, ne bojeći se vepra,  prišao mu je ususret sigurno, sa palašem u šaci; ali se poskliznuo i pao. Ne bi  se knez bio oteo pogibli da nije bilo vjernoga sluge, koji je goloruk naletio  na životinju i odvratio je od kneza, plativši teškim ranama i zakratko smrću.  Za hvalu Bogu i Spasitelju, a za uspomenu sluge prevjernoga, knez je Stjepan na  tom mjestu bio podigao malu kapelicu, u kojoj su modruški fratri godimice  služili misu za pokoj duše slugine. Mnogo je svijeta znalo hodočastiti u tu  guštaru - našla se negda i pobožna trgovkinja iz Senja koja je kraj kapelice  dala postaviti ogromno drveno raspelo sa olovnim Kristom. Otkad su Turci stali  harati krajem, srušen je i sam zabat crkvice, na kom je nekoć bilo malo zvono;  križ je istrunuo, posivio, naherio se i pognuo. Jedino je, sav zelen i izjeden od  šumskih kiša i snjegova, ostao lik Raspetoga i on još visi tužan uz ruševine  kapelice u kojoj više nema ni traga slikama ili posuđu crkvenom.
Odavle su se, na  fićuk Evanjelistov, odazvali ljudi frankopanski. Pred crkvicom naložen je oganj  - noćit će se. Knez Bernardin nije u Ogulinu, kako je Evanjelist kazao gospodi  cetinskoj; - u kapeli je, a s njim Ivan plemić Bisernaković, kaštelan kneza  Krste iz Novigrada istarskoga, poslan k ocu da pripazi i javi i do potrebe, po  ovlasti kneza Krste, u ime banovo učini i silu; s Bisernakovićem je došla u  Ogulin, i sad pod Cetin, četa "dobrih ljudi", oružanih do zubi.
Knez Bernardin  poslao je Evanjelista na Cetin, ne računajući da će hrvatska gospoda, već sada,  na Cetinu, primiti Ferdinanda za kralja. Oberštajn i njegovi drugovi, na putu u  Cetin, dobro su se izmakli pažnji Bernardinovoj; kad su se gospoda hrvatska, ne  dočekavši, pred Božić, poslanike, bila razišla da doma proslave Badnjak, Bernardin  se je bio povratio od Otočca, gdje je pazio najviše na Kružićeve ljude, u  Modruš. Sad mu Evanjelist potvrđuje da su poklisari stigli dan pred Božić,  saboruje se; nema sumnje, Ferdinand će biti izabran kraljem. Bernardin se zaista  nije u svem slagao sa svojim sinom. Bilo je prenaglo odlučeno kad je Krsto sa  Šimom Erdedijem otišao k Zapolji, ne pitajući oca. Krsto je dobio banstvo,  kapetaniju, Senj, časti i imanja; ali je dug život naučio Bernardina oprezu.  Nitko od velikaša nije imao od rane mladosti toliko iskustva po dvorovima kao Bernardin;  ni sin njegov nema takvog oka da zagleda dalje od svog kraja, da prati što se  događa po svoj Evropi. Bernardin je vidio rastuću moć Karla V. - Francuzi su oslabili,  sam je Bourbon prebjegao k cesaru; Karlo se ne bi žacao ni spora s papom. U  Njemačkoj jest hereza, no otkad je na Mohaču poginuo Ljudevit, brat se cesarov sasvim  bacio na ove strane; - Nijemci su za dobe Jagijelovića dobro pripremali svoj  pohod na Ugarsku i Hrvatsku. Zapolja traži od Sinjorije pomoć - poslao je  Jožefića u Veneciju - nije bilo ni to dobro što se Jožefić, istaknuti drug  Krstov, tako založio za kralja Januša. Bernardin je, poslavši Evanjelista na  cetinski stanak, mislio dobiti vremena. Ono što mu Evanjelist priča kida sve.
- Mikulica Jurišić  da isključi mene iz staleža! Mikulica! Skot, sin pasji!
I gotovo je htio da  odmah navali na Cetin. Jer ako se saboruje, starac dobro razumije koliku će  smetnju i sinu i njemu činiti zaključak o priznanju Ferdinanda kraljem: - sad će  ih istom nadvojvoda proglasiti veleizdajnicima! Pa kao što je pred Božić pazio  na Kružića i njegove, tako sad - na prvi glas o saborovanju - odlučuje bliže,  pod sam Cetin, razmjestiti sve svoje ljude. Nije prava vojska; kmeti su,  oružani kako-tako. Ali gospoda cetinska nemaju ni toga - da nema Pihlera sa  lancknehtima, Bernardin bi opasao grad kako je nekoć bio podsjeo Senj. I Krsto  može stići za vremena, u Zagrebu je. Jer iza ovoga što su Evanjelistu učinili  Nijemci na Cetinu nema pomirenja. Bernardin je odmah razaslao glasnike da svim  četama što su od Modruša i Ogulina bile došle pod Cetin jave neka ne puste  proći nikoga. Nek osjete Nijemci u kakvu su mišolovku zašli - da se ogledamo, kapitane  Mikulica!
Dokasna je Bernardin  sjedio uz vatru u kapelici. Dim ga guši, ali starac je bodar - sav je oživio  otkad treba opet da četuje. Bisernaković će sutra na Cetin da opomene u ime  bana Krste gospodu; ne poslušaju li, vidjet ćemo kako će iz Cetina.  Bisernaković i Evanjelist, stisnuti na podu kapelice, hrču - Bernardin bdije.
- Bog bi ti znao  ovoga našega staroga - šapće vani kmet stražar drugu, zavirujući u kapelicu. -  Sjedi kod vatre i trapi svoje oči!
Bernardin je držao  knjigu i u zimskoj noći, pred bojem, čitao.
Ujutro je  Bisernaković odjašio na Cetin. Bernardin pođe s Evanjelistom uz obronak - treba  razvidjeti da li su se ljudi smjestili, kako je naloženo. Pretpodne, Bisernaković  se vratio.
- Svršeno je. Jutros  je Ferdinand izabran, primljen, potvrđen i proglašen kraljem. I na trgu  cetinskom bubnjali su. Pokazali su mi pisma.
- Tko je potpisan? -  pita Bernardin.
- Ni pečata nisu  imali; grb je kraljevstva izrezao neki oficijal kneza Vuka.
- Dakle - tri  Frankopana, Vuk, knez brinjski i mladi Juraj. Onda?
- Opat Tuškanić iz  Topuskog.
- Bjegunac iz Knina  - ostao bez opatije kninske i sad se igra primasa kod Hrvata!
- Nikola Zrinjski!
- Prodao rude - je  li?
- Kobasić  Brekovički.
- Bihać i Brekovica  su jedno - dalje!
- Stjepan Blagajski,  Ivan Torkvat Krbavski -
- Što je princip dao  knezu Ivanu?
- Vele, dat će mu  Lukavec kraj Zagreba.
- Aha, da se kolje s  mojim sinom! Dakako!
Svi su dakle  potpisali i primili principa za kralja.
- I svršili?
- Svršili. Dobit će,  vele, dvije hiljade konja i dvjesta pješaka. Jurišić da bude namjesnik kraljev;  imat će vlast bansku i suditi sa četiri plemića za pomoć.
- Treći ban!  Mikulica!? I Karlović je pristao?
- Svi su primili. I  sami traže da se Hrvati pripoje Austriji. Bijesni su na vas.
- Vrijeđali su te?
- Rekao sam im  poruku banovu. Javio im da je kralj Ivan pravi i krunjeni kralj. Tko se ne  pokori, bit će kažnjen. Na sabor u Dubravu ima doći svaki plemić; tko ne dođe,  da je proklet i da trpi do u sedmo koljeno. Tražio sam, kako me je uputio  gospodin knez Krsto, da govorim sa samim našim ljudima. Nisu dali. Morao sam govoriti  pred Oberštajnom i ostalima. Karlović bi možda bio što i poslušao - kad sam  rekao da ban Krsto želi da se razgovori i sastane sa staležima hrvatskim, neki su  mi obratili pažnju. Nego je Oberštajn skočio; nema, veli, sabor više posla s  knezom Krstom; zakoniti je kralj Ferdinand izabran i potvrđen, i ako knez Krsto  što od njega želi ili moli, neka se vrne k njemu.
- A sad?
- Svršavaju još  spise o tim konjima. Mikulica dobiva dvije stotine konjanika, isto i Karlović.  Zavjerit će se i na to da ratuju s nama. U povelji piše da su trijezni i natašte  izabrali Ferdinanda; ali su noćas negdje dobro pili. Mamurni su - da nema  Pihlera i Kacijanera, bilo bi vrijedno udariti.
- Nećemo, Ivane.  Čekajmo dok se raziđu plemići, pa ostane sam Oberštajn sa svojima.
Knez Bernardin  razlaže što je odlučio noćas. Oberštajn može sa Cetina samo ovuda. Da je ravno,  radilo bi se o tom čiji su konji brži. Ali su klanci i voda je; moraš splavlju  preko brzice u zimi. Dosta je par ljudi u svakoj zasjedi - i kad uhvatimo  Mikulicu i Oberštajna, bit će smijeha po cijelom carstvu!
Bernardin je danas  kao mladić - četovati, nadmudriti s malo ljudi veću silu - to je njegova prava  vještina. Kraljevi su poklisari došli do Cetina, ali neće sa svojim spisima  natrag u Beč. Još su ovdje Frankopani gazde!
Dok ovako Bernardin  vreba iz busije, u Cetinu je, na četiri siječnja, velika uzbuna. Prepošt  Oberštajn hoće odmah u Metliku i dalje u Beč, a knez Brinjski kaže mu da se ne  može onim putem kojim su stigli poklisari.
- Zašto se ne bi  moglo?
- Frankopanovi ljudi  čuvaju sve prolaze.
- A pristaše Njegova  Veličanstva? A naši?
Eh, gospodin prepošt  ne razumije da su Frankopani jači. Knez Brinjski predlaže da se pođe zaobilazno  - preko pustog kraja koji je pod Turcima, na Ozalj. Kolika je stranputica?  Tako, neko dvanaest njemačkih milja.
Zbilja, na peti  siječnja javljaju Bernardinu njegovi uhode da na Cetinu više nema nikoga.
- Utekli su na  tursko, kukavice njemačke!
Volfgang Brinjski  vodi gospodina Oberštajna neprohodnom pustinjom. Krajina je sura, mrtva,  ledena, strahovita. Nigdje ni drveta - ispod snijega viri samo hrid ili vlažna,  crvena, neplodna zemlja. I dub i čovjek iskorijenjeni su odavle - ono par  ljudi, koje sastaju, sličniji su zapuštenoj životinji negoli čovjeku. Bijeda je  takva da sred zime, drhtureći, polugola djeca ko prosjaci vrludaju po goleti,  ne ufajući se ni zaprositi milostinju od čudne gospode koja su odabrala staze  neprohodne; valjda su ti ljudi i zaboravili govoriti, onijemivši od nevolje u  kraju koji je od pol stoljeća poharanim pojasom između Turaka i Hrvata.  Prepoštu, građaninu carskog grada, ježe se vlasi. I da nije svećenik, kleo bi.  Dan i noć na konju, ni jela ni počinka!
- Što li smo tražili  u ovoj prokletoj zemlji! Kraljevski poslanici! Kriomčari smo - nosimo pismo o  izboru kralja, a krijemo se kano izopćeni!
Iza mnogo  stranputica, straha i srdžbe prepošt je napokon na Ozlju. Crno je dvoru opisao  svoj put, pravije svoj bijeg sa Cetina. A nisu ga, kraj svih njegovih nevolja, ni  najljepše dočekali u Beču. Njegovo Veličanstvo nije nipošto zadovoljno; mjesto  "poklonstvenog čina" izbor, a još prije izbora i obveze o vojsci!  Prepošt se je morao mnogo opravdavati da je, od skrajne nužde, za kralja dao  riječ i obvezu. Prigovori su se umirili tek onda kad je Oberštajn utješio  Njegovo Veličanstvo dokazavši da je doduše prihvatio u ime kralja obveze, ali  im nije označio roka. Siromašni su, grubi, ali i lakovjerni ti Hrvati!

III.

Prošla je  Svijećnica, a nije se obistinila stara mornarska poslovica da zima prođe čim Svijećnica  dođe. Potkraj veljače u senjskom kanalu duva jaka, ledena bura; bude da se vrijeme  umiri jutrom, ali za tren nahrupi udarcima vjetar sa Vratnika - siječe  potamnjelim, od škropca pozelenjelim morem kao kosa i reže u površinu svoje  brazde, koje se pod stijenama Krka sabiru u goleme valove te se pjeneći i  bučeći poput trajne grmljavine odbijaju od kopna.
Jutros je, pred sami  konac mesopusta, popustio vjetar. Burin je oštar i frižak, ali se ipak od Baške  ufa prema Senju brodica. Baščani su vraški momci - nema vjetra s kojim se ne bi  uhvatili i omjerili. Ni danas se ne plaše naglog refula - brodica je po boku  uhvatila udar zraka i čvrsto izložila cijelo jedro burici, krstareći pod Senj.  Nego je vjetar ipak tako jak da je bordižajući teško uhvatiti pravi čas kad da  okreneš jedro i ugrabiš novu kosinu puta. Tako je baščanska brodica prešla  otočić Zec, na kojem stanuju samo galebi vrh golog stijenja; ali je, pritisnuta  vjetrom, dospjela kuda valjda nije ni htjela, na polovicu visine od Novoga.
Sa obale novljanska  djeca i starci promatraju borbu Baščana s morem. Baščani, kao uopće Boduli  otočani, ne drže da su isto s Primorcima. A i jest osobit taj otočki svijet,  kojemu se Primorac s kopna malo podruguje radi njegovih širokih gaća i koso  naherenih, nad uho prebačenih visokih kapa. Ali je Bodul mornar bez para - Baščani  su, štaviše, u isti mah uzorni pomorci i vrijedni seljaci. Njihovi krastavci  glasoviti su nadaleko - Novljani, koji se diče trešnjama i lozom, zavidni su im  rad povrća, koje se i ne potroši doma, nego za dobre novce prodaje u Senj, pače  vozi i do Venecije. Pokojni preur novljanskih fratara bio je uman čovjek i  tvrdio da su Baščani potekli od nekog sjevernog gusarskog naroda koji se je,  obišavši svu obalu evropsku, bio ugnijezdio na Krku. A i jesu nekako stranog  obličja: svi se briju, ostavljajući istom gdjegdje pod podbratkom nerezanu  bradu. Žene su im žutokose, sa vlasima gdjekad kao od kudjelje. Miran je to  puk, pobožan i po starinsku pošten - ne zna se u Boduliji za krađu i  bogohulstvo, slušaju popa i u crkvi drže stari hrvatski jezik i sad kad  mletačka uprava hoće da silom istjera glagolsko slovo iz hrama Božjega. Mnogo je  umnih ljudi dao otok; Boduli su poprijeko pismeniji od svijeta na ovoj strani;  drže se prastarih običaja, pjevaju na svoju i govore nekako kroz nos, po  starinsku.
Djeca i starci  novljanski prate pažljivo svaki pokret brodice, koja je napokon uspjela da opet  uhvati pravac Senja. No šta je ovo? Od senjske strane, poduprta  sjeveroistočnjakom, koji puše od obale, leti prema baščanskoj brodici druga  lađa. Oko ne vidi tko je u jednoj i drugoj braceri - no čemu je taj brod od  Senja udario pod Krk, onamo gdje ni nema sela? Ima vjetar u krmu - što će tako  duboko pod obalom Krka? Vještaci na novljanskom muliću pravdaju se da Senjani  sa svojom lađom nisu uhvatili pravi smjer. A sad će se i vidjeti tko je u lađi;  jer sa novljanskog je grada sišao čovjek s kanoćalom. Odjeven je na vojničku,  sa košuljom od gvozdene žice - bit će da je jedan od zapovjednika onih ronda što  ih Frankopanovi potknežini kupe po cijelom Vinodolu. Kanoćal je jednostavni  dalekozor kako ga rabe pomorci - čovjek ga je uperio put jedne, pak put druge lađe  - strah je da bi se lošom manovrom mogle i sukobiti.
Ali se odmah vidi da  ni Senjani nisu nevješti mornari. - Poznadu oni vjetar i nisu od nevolje  uhvatili cilj pod Krk, otkuda im baščanska brodica juri u susret.
- Prokleti gusari!  Love ljude!
Oružani čovjek  spusti kanoćal i bespomoćno pogleda oko sebe. Evanjelist je - poslan je u Novi  od kneza Bernardina da pokupi i naoruža ono malo ljudi što je još doma. Turci  su provalili sa bosanske međe čim se otopio snijeg - tri su paše sa konjicom  krenuli od Gacke i svaki čas može da se opetuje ono što se je pred par godina  dogodilo s Bribirom. Evanjelist vidi, senjska bracera lovi baščansku - nije ni  prvi put što se prebjezi, koje je Petar Kružić stao naseljavati u Senj, ufaju  na more da love robu i ljude. A neće Mlečani biti na baščanskoj lađi, jer je  ona okrenula u Novi. "Da nije - Bože moj!" - i Evanjelist se sjeti da  je Jožefić imao ove dane stići iz Mletaka. Ali kud bi Jožefić išao u Senj -  raspeo bi ga Kružić da ga uhvati! Dobro se drže Baščani, uspjelo im je doći pod  vjetar. Kad su obje lađe, jedna loveći, a druga izbjegavajući, prišle bliže pod  dohvat dalekozora, Evanjelist zadršće. Prepoznao je, između pet mornara koji su  se sa skrajnim naporom spasavali od senjskih gusara, u baščanskoj braceri  Jožefića. Ako vjetar stane, jao biskupu! Teža njegova bracera ne izbježe  Senjanima.
Odmah je Evanjelist  gotov sa svojom odlukom. U luci su tri barke - amo vesla! U jednu barku puška!  Van - i čim dođu na puškomet Senjani, pucaj!
Tako se je pred  Novim odigrao mali pomorski boj. Senjani su već bili dohvatili Jožefićevu lađu  kad je sa novljanske barke, doveslane bliže, odjeknuo pucanj. Senjani pokušaju  još jednom da zakače baščansku braceru i skoče na nju. Ali je drugi hitac morao  biti naciljan dobro; - Senjani okrenu i dadu se sami uz vjetar, udaljujući se  prema Senju.
Četvrt sata kasnije  baščanska je bracera pristala uz novljanski mulić.
Jožefić, odahnuvši,  grlio se na obali sa Evanjelistom.
- Nisu mi badava  rekli u Veneciji da bi Nijemci radije uhvatili mene nego bašu bosanskoga!
Biskup se vraćao iz  Mletaka, po drugi puta otkad je "Januš" njegov kralj. Pobjegavši sa  Mohača, Jožefić se je odmah sklonuo kod Zapoljine vojske - i nije ni časak krzmao  da se priključi kralju Janušu čim je znao da će započeti borba Zapoljina o  prijestolje sa omraženim Nijemcima, koji su u Senju držali Kružića. Zapoljini  su ljudi dobro ocijenili popa, koji nije tražio milosti ni novaca - Jožefić,  vješt na jeziku, a skroman u svojim fratarskim potrebama na putu, poslan je  dvaput do Sinjorije i Francuza da ih sklone na pomoć Zapolji.
- Pa kud ste,  pobogu, htjeli u Senj?
- Kušali smo na  Spasovac. Jučer nas je, na putu od Ankone, uhvatila bura na Velim Vratima -  jedva smo se sklonili u dragu kraj Baške. Odanle smo pješke u Bašku - mislio  sam, lako ćemo od Baške bracerom do Spasovca.
A tko je i mogao  znati da nosi zlato?
I sad je biskup  najviše zabrinut oko teške škrinjice koja se iskrcava iz bracere. Zlato je -  trideset hiljada zlatnika što ih kralj francuski preko mletačkih posrednika  šalje kralju Janušu. Svaki će mjesec davati toliko.
- Rekli su mi u  Baški da Senjani robe Turke i Žide - ja nisam ni Turčin ni Žid, morala im je  neka špija javiti da ću na onu stranu. A što ti, Evanjeliste, vojnik, a?
- Svi smo mi sad u  oružju, biskupe. Ne vrijedi literatska halja. Tučemo se, ne pišemo.
- A gdje je knez?
- Bog bi znao. Ja  sam ovdje od milostivog gospodina kneza Bernardina. Od Gacke idu Turci, na nas  i na Kranjce. Pod Modrušom su robili. Gospodin ban Krsto je negdje u Slovincima  - selimo se, lutamo, prebijamo, vrebamo! Rat je, biskupe, rat! I kneževa je  vjerenica, gospa Kata, u Ogulinu. Knez se vjerio s njom i nit je vidio poslije!  Danas pod Cetin, sjutra pod Zagreb, danas pod Bihać, sjutra u Požegu - miješa  se sve, da ne znamo kud bi prije. A moramo sve sami: - Jerolim se odvrgao.
- I bolje. Jerolim  je i kriv da nije knez odmah prišao kralju Janušu. Jerolim ide s bratom, a brat  s Nijemcima!
- Otišao od nas. A  tu, oktavalni sudi, stanki, sabori, boj i muke - u Istriji se bijemo s kapetanima,  u Slavoniji nas je izdao Pekri.
- Ali je zato Tahi  prešao kralju Ivanu. Tahi ima novaca i ljudi!
Evanjelist dalje  istresa novosti. U Dubravi pristali su uz bana Krstu moćni velikaši; mislili  smo da će i Baćan s nama. Lisica je - pogađa se s kraljicom; Šime Erdedi vjeruje  da će ipak Baćan stati uz Zapolju. Ugri su pokvareni od svađa i spletaka.  Nijemci ih mame i plaše. Otpadaju i naši; otpao je i Kaštelanović. Za Taha se  još ne zna - po srijedi su neke svađe o međama između njega i Gospodina od  Lodomerca. Gdje su oni dani od Koprivnice, kad je sve vrilo od zanosa! Ljudi su  ljudi - dva su kralja i sve se vrsta po prastarim dušmanstvima porodica.  Karlović sjedi na Uni; još mu nisu dali njegovih 100 konja; Izačići, Gušići,  Narančići - svi se zadovoljili mrvicama.
Jožefić ne sumnja ni  trena o pobjedi kralja Ivana. Mleci će se držati po običaju, ali neće biti uz  Ferdinanda. Francuski je kralj moćan i bogat - na Karla se diže i papa.
Na putu u Ledenice,  kamo su krenuli odmah poslije ručka, Evanjelist zaustavi konja. Vjetar je stao  sasvim - sunce proljeća otkriva u bistrom zraku čitav Velebit, do skrajnog  ruba, daleko iza Baga.
- Da znate, biskupe,  teško mi je govoriti. Gospodin ban nije pravo zadovoljan s kraljem Janušem.
- Kralj je Januš  naše krvi - od onog istog kraja gdje je knez Krsto prelazio na Gradiškom Brodu  pod Jajce!
- Da, naše krvi, ali  i poljske. Još smo u Požunu, dok smo htjeli s Nijemcima, bili čuli da je  vojvoda tražio kraljicu Mariju za ženu. U jednoj ruci sablja, u drugoj pogodba,  mirenje. I sad se nešto govori da poljski rođaci kralja Januša pregovaraju s  Ferdinandom. Ban veli, kocka je pala. Treba provaliti u Austriju, a ne puštati da  nam Pihler otima livadu za livadom. Dok kralj Ivan koleba između rata i mira,  tko će kod nas slušati bana, kako ćemo kažnjavati neposlušne? Vlastela stoje uz  nas dok smo jaki - udrimo, tjerajmo s imanja one koji nisu uz nas!
Biskup je opet  dokazivao Evanjelistu da ne valja stvari gledati samo amo, iz Hrvatske i  Slavonije. Da ban zna kako u Veneciji sude o njegovoj sili, ne bi bio  nepovjerljiv prema kralju Ivanu. Kralj Januš nije imao vojske da se osvoji Senj  - ali sad su tu novci, pomoć Zapada!
- A nije samo to,  biskupe. Naš knez je u zadnje doba nekako drugačiji; šutljiv je; ne vjeruje.  Izdali su ga mnogi - otkako je Jerolim otpao od nas, knez je krut. Hoće da se  zaratimo odmah - bit će slabo ako na to ne nagovorite kralja.
- Ako to rečem  Njegovoj Svjetlosti kralju Ivanu i Ugrima, kazat će mi opet da je knezu samo do  ratovanja i do njegova imanja. Ali što sumnjaš, Evanjeliste? Vidiš onaj Senj -  i biskup pokaže na grad koji se je kao svijetla točka uz more odsijevao u punom  suncu - vidiš Senj! Sad bježim od Kružića, ali će Senj klečati preda mnom. Nikad,  reče mi Dandolo, nikad nije nikoji čovjek imao takvu moć kakvu ima knez Krsto!  Jesi li vidio kako su me Boduli branili danas? Znaju da sam od Frankopana - ne  umire slava Frankopanova! I kad bude rata, Krsto će ju uskrisiti kao nikad!
- Bog dao, biskupe,  šapne Evanjelist. Ali neka jedno znate - i ja sam sad vojnik; - ili da  zavojujemo odmah ili da budemo prevareni, kako smo bili i od Matijaša i od  Fridrika, i od Lasla i od Maksimilijana!

IV.

Budimski sabor  staleža ugarskih i hrvatskih u drugoj polovici ožujka g. 1527. nije tako sjajan  kao što je bio onaj u Stolnom Biogradu kad je - iza svečanog pokopa poginulog  kralja Ljudevita, kojega su "s konjem izvukli iz blata" - izabran i  krunjen Ivan Zapolja. Ali se ovaj puta vidi da "vojvoda šipuški", kako  je Ferdinand u svojim porukama plemstvu prezirno nazivao kralja Ivana, ima uza  se moćnu stranku. Stjepan Brodarić, biskup srijemski, prepošt budimski Ivan  Statileo, oba Hrvati, priključili se Zapolji; na sabor je došao i Ivan Tahi,  raskrstivši se sa svojim prijateljem Baćanom, dva Erdeda, Banić i najveći dio  plemstva slavonskoga. Sabor je odbio poruke Ferdinandove; neka kralj češki  pusti na miru staleže, jer kraljevstvo nikad nije bilo tributarno i prema tomu,  nit ga je tko mogao ugovorom u baštinu obećati niti tko baštiniti. Kralju Ivanu  odobrio je sabor deseti dio od svega blaga, stoke i zlata što se nalazi u  zemlji.
Ban Krsto Frankopan  primljen je od "kralja Januša" s najvećim počastima. Prvi zaključci  saborski o davanju stoke i novca zadovoljili su Krstu; ali što je sabor duže trajao,  više se je raspravljalo o tom kako će se u otporuci Ferdinandu naglasiti pravo  kraljevine i staleža negoli o tom kako će se opremiti vojska. U saborskoj  dvorani visi velika slika kralja Ivana, na prijestolju je, s jabukom. Slušajući  duge peroracije o privilegijima u saboru, ban Krsto mislio je u sebi: čemu  kralju jabuka danas kad treba mač? Ne zapriječimo li Ferdinandu oružjem prilaz u  naše strane, ne izagnamo li njegove pristaše, ne kaznimo li buntovnike, slabo  će pomoći povlastice staležâ.
I danas, u kuriji  prepošta Statilea, ban isto tumači biskupu Erdedu, Brodariću i prepoštu. Biskup  Šime imenovan je kancelarom kralja Januša - kako da ne bi mogao uvjeriti kralja  da svaki izgubljeni dan nosi propast? Frane Jožefić sluša s naslonjača u kutu  prepirku gospode ne miješajući se; došavši u Budim, knez ga je dočekao mrko i  zlovoljno. Ban mu zamjera što se je zabio u Šegežd, što živi u samostanu među  fratrima, što kod kralja Ivana ne vrši pravo onu službu koju mu je bio namijenio  - Jožefić sad i ne pita za sve bana; radi sam. Nit ban dosta zna što kralj Ivan  hoće; nit je dosada od kralja poslan i jedan vojnik na pomoć u hrvatske i slovinske  strane.
- A što mi govorite  da će princip dugo ostati u Češkoj? Ostat će dok se okruni - i što dulje  ostaje, gore po nas. Uredit će tamo svoje stvari, spremiti vojsku i udariti na nas.  Vama se, gospodine biskupe Šime - obrati se knez Erdediju - a i vama, biskupe  Stjepane, vrzu po glavi još uvijek neke osnove da bi se Ferdinand zadovoljio sa  Češkom i s Austrijom. Neće, vjerujte; nikad se Habsburgi neće odreći Ugarske! A  da se i hoće nagađati s kraljem Ivanom, neće nikad oprostiti ni meni ni nama.  Imaju pismo od Cetina - pa makar su Karlović i njegovi slabi kod nas, rovat će  Nijemci, otimati polako grad za gradom kako su činili vazda!
Na saboru je Ivan  Tahi pričao da je Baćan od Ferdinanda dobio neko pismo neka ne vjeruje u  pregovore austrijskog dvora sa Zapoljom. Što to znači? Budimski su zaključci oštri;  ali Krsto ne trpi što se oklijeva u najvažnijoj stvari - u spremi za rat.
- Imam već nekih pet  tisuća oružanih sebara i tri tisuće konja. Držim ih kako mogu - ma tko će  hraniti besposlenu vojsku? Čete kralja Ivana daleko su - a mi smo na granici s  Nijemcima. Bisernaković mi iz Novigrada javlja da Pihlerovi ljudi gone naše  kano zvjerad - uhitili su mi popa iz Podgrada i bacili u tamnicu jer je sa  mnom. Kacijaner mi je oteo sve što sam imao u Nijemcima. Po Slavoniji ne daju  mi mira Pekri, Svetački, Kaštelanovići; od Turova polja me napastuje Karlović. Glad  je u Primorju - Venecija je zabranila dovoz žitka k nama - ne znam hoće li mi  Dandolo ishoditi kod Sinjorije da mi dopusti nekoliko lađa sa žitom. A neće proći  dugo, udarit će i Turci. Otkad je Udbina uzeta, svaki dan mi robe oca. Sužnji  koje sam polovio kažu da će bosanski paša udariti na Bihać i Krupu čim klas zaraji.  Utvrđuje Udbinu, Mrsinj i Komić! Sad Turci nemaju što da traže kod nas radi  glada, ali će na jesen udariti sigurno. A što ću onda ja? Založio sam sve što imam  u Ugarskoj; i vjerenica je moja uzela zalog na svoje imanje. Velikaš sam, kažu  Ugri, imam harmicu - a od koga da ju pobireš kad je glad? Razumijete, gospodo, ako  ne platim vojske, razbjeći će se - pritisnu li princip i paša, kud ću između  dva boja?
Brodarić umiruje  kneza - sabor je odredio ratnu daću, riza će se pobirati strogo. Baćan miruje -  ima znakova da neće oprostiti što mu ne vraćaju duga. Tahi je pričao da Baćan,  vještak sjajnim latinskim izrekama, svaki dan dosađuje Batoru, Nadaždiju i  principu; nema, veli, u kući više od dvadeset forinti. Hrvati na Cetinu nisu  dobili ništa od onih obećanih konja. Karlović se ljuti; kad mu je princip  poručio da udari na pristaše kralja Ivana, odgovorio je da neće prolijevati  kršćanske krvi.
- To uvijek govorite  svi vi meni! Ne prolijevati kršćanske krvi! Nijemci ne prolijevaju moje, ali mi  je ispijaju! Neću da budem što su Karlovići i Blagaji - beskućnici i bogalji!
Jožefić se iz kuta  gane. On je sam kralju Janušu donio zlato od Francuza, vojska će se moći  plaćati. - Vojska će se plaćati!
- Čija vojska,  Frane? Moja ne. Što sad govoriš i ti?
Ban, istresajući  neprestano nezadovoljstvo, obori se na siromaha Jožefića. Nitko ne radi pravo -  što je Jožefić dosada za njega, kneza Krstu, učinio kod kralja? Zašto se je sad  sakrio u Šegežd?
- Što sam se zavukao  u fratre i Boga molim, kneže? Vrebaju na me, krijem se. Nemam ja pratnje da me  brani; nemam špije da me opreznim napravi. Tko me je pratio kad sam išao u  Veneciju i u Rim? Tko me je čuvao kad sam se verao kroz njemačke strane, noseći  glavu u torbi? I vaš Bisernaković, kad sam se vraćao, susretao me je kao  dušmanina - nije mi dao u grad! Meni, kneže, vaš kaštelan! Po čijem nalogu? Ako  je tko posijao sumnju na me u vaše srce - neka dođe amo - stat ćemo pred cijelu  zemlju i ni čovjek ni đavo neće smjeti reći da vam nisam služio što sam  najbolje mogao. Nikad niste imali srčanijeg sluge, kneže - i da ste kralj i  cesar, ne bih tražio ništa od vas!
- Nemaju sluge da  čine što ih volja. I Jerolim je radio na svoju ruku, pa je sad s Nijemcima!
Uvreda je teška.  Nagao i jarostan što se u okolini Zapoljinoj tako malo slušaju njegovi savjeti,  knez Krsto ujeo je slijepo u srce Jožefića. Brodarić i Statileo mučno slušaju  svađu - knez je nepravedan - ta Jožefić nije uopće ništa dobio od kralja Ivana!  Zašto Krsto sumnja o njem i o kralju?
Jožefić, onaj vjerni  i skromni pomoćnik knežev, stao je ravno pred Krstu i neće da otrpi nepravde.
- Radio sam, kneže,  cijeli život svoj za vas sve što bi brat i otac učinio za sina i brata, prijatelj  za prijatelja! A nisam bio dužan! Nikad nisam bio sluga vaš - niti se vama  pristoji imati za slugu čovjeka moga dostojanstva! Služio sam vas radi mojega  čovještva i umiljenosti moje! A koliko sam bio koristan i škodan za vas, neka  govori i to što nisam imao ništa za se, ni za brata svojeg - radi vas sam  izgubio sve što sam imao gibuće i negibuće; prijatelji moji radi vas su postali  dušmani moji. Ocrnili su me kod vas - Bog neka bude plaćnik, meni i vama! Ali  ni najgori dušmanin ne može meni ništa - uzmite mi kapu biskupsku, ostat ću u  kloštru; dobri ljudi držat će me istim onim što sam i bio! Ne sumnjajte u  prijatelje svoje, kneže: to je najgore zlo koje vas može snaći!
Biskup bez biskupije  upro je u kneza oči, pune suza. Knez spusti vjeđe - osjećao je svoju krivnju,  ali je preponosan da prizna. Biskup srijemski uprav je htio prići bliže da ih  izmiri - to se mora svakako! - kad u isti čas uđe rođak Brodarićev, Matija,  jedan od poklisara slavonskih na saboru.
- Ferdinand je  Baćana imenovao banom!
Knez Krsto obrne se  k Erdedu.
- Nisam li vam  govorio? Radi Baćana nisam ja smio na Senj - da ga ne uvrijedimo, da ga  privabimo. A na koga će Baćan sad s banskom vojskom? Na me!
I još je jednu, za  kneza neugodnu vijest, donio Matija Brodarić. Kralj Januš povjerio je ubiranje  rize u Hrvatskoj i Slavoniji Mihajlu Kešeru. Ban će ubirati rizu samo na svojem  imanju.
- Dakle ću sad  prosjačiti i od Kešera!
Knez Krsto zaškripi  zubima, pozdravi kratko i izađe.
- Što ćemo, takav je  - uzdahne Šime Erdedi. - Hoće sve na svoju. Krv ga pali - teško ćemo s njime.

V.

Kapetan Ivan  Kacijaner ima dosadnu dužnost. Pozvali su ga u Beč da prati hrvatske poslanike  sa drugog sabora cetinskog od travnja mjeseca, gospodina Bernarda Tumpića i  Mihajla Skoblića. Kacijaner se zove slovinskim prezimenom Kocijan i zna jezik  hrvatskih poslanika koji su došli sa preporukom ljubljanskog biskupa Krste Raubera  i sa vjerodajnicom od grofa Nikole Zrinjskoga i kneza Ivana Torkvata  Krbavskoga. Nije lako s hrvatskom gospodom - donijeli su sa sobom nove tužbe i  hoće pred Njegovo Veličanstvo, kralja Ferdinanda, koga su izabrali o Novoj  godini. A do kralja bi bilo teško doći, sve da i jest u Beču. Jedino kancelar  grof Harrach točno zna što namjeravaju, hoće i odlučuju na dvoru - a i kancelar  je sad u Pragu, gdje kao član najvišega češkog plemstva svršava posljednje  poslove da se Ferdinand, kao okrunjeni kralj češki, vrati u Beč. Tumpić i  Skoblić ne znaju što bi počeli u Beču. Slali su ih k vijeću komore donjoaustrijske  - vijećnicima su predali prijepis hrvatskih poruka s Cetina; odgovora nema. Pošli  su i do gospodina doktora Oberštajna da ga podsjete na svečana, a neispunjena  obećanja koja je pod kraljevom riječju i pečatom bio dao poslije Božića na  Cetinu. Gospodin doktor veli da više nije punomoćnik Njegova Veličanstva; - što  se je obećalo, dat će se kad "bude vrijeme za to". A za austrijsku  gospodu uvijek ima kada - vrludajući po tihim kancelarijama, u kojima su  nepoznati ljudi, prignuti nad stolove, pisali u nerazumljivom stilu neke beskrajne  spise, gospoda Skoblić i Tumpić izgubiše strpljivost. Navaljuju na Kacijanera  neka bilo kako makne ovu stvar s mjesta; neka se gospoda u Beču ne varaju: ban  Krsto ima mnogo pristaša i sramota je kralju da se Krsto nit ne obazire na  izbor u Cetinu. Vlada i banuje; njegov meštar, protonotar Bradač, izdaje presude  o imanjima i baštinama, škodi Krstinim protivnicima; osude se vrše. Tko nije uz  bana, slabo mu pomaže zaštita kralja Ferdinanda - Kacijaner je Frankopanu malo  naškodio sa štajerske strane, ali, u srcu Slavonije i u Zagrebu, ban je  gospodar. A nije časno ni to da Karlović jedva drži stražu na Uni. Turci ne  miruju; - ako smo, vele poslanici hrvatski, tražili pomoć od kralja, nije to  samo protiv Frankopana; Turčin neće prostiti ni njemu ni nama. Udbina je pala,  Klis je u pogibli. Hoće poslanici hrvatski do vladara - i Kacijaner je sretan  što ga je danas na razgovor pozvao prvi doglavnik kancelara Harracha, vijećnik  Ferenberger. Polagani su ti građanski upravnici što perom vode državu - kapetan  zijeva već pola sata u predsoblju vijećnikovu, čekajući da ga pozove sluga, koji  je već tri puta izišao na vrata, ali nikad ne doglasuje ničesa iz tajinstvene  sobe kancelarove, u kojoj sada radi Ferenberger. Kacijaner u predsoblju nije  sam - sluga je redom otpravio nekoliko posjetnika i molitelja, samo je pustio debelog,  u licu podbulog časnika, koji sad zijeva u drugom kutu. Napokon se je, hvala Bogu,  našao od nekale gospodin Nadaždi; i on je pozvan k vijećniku jer ima u ruci sve  niti iz Ugarske i gornjih hrvatskih strana. Nadaždi priča Kacijaneru velik:  svoj uspjeh - Baćan je pristao uz kralja. Zapoljini se poljski rođaci muče da ishode  primirje između kralja i vojvode šipuškog. U Olomucu se mnogo radi oko toga -  Nadaždi vjeruje da će bar do jeseni biti mira. Nije Zapolja čvrst - među Ugrima  mnogi se već plaše tako te bi htjeli u savez s Turcima; ali Zapolja ne da.  Nadaždi govori s Kacijanerom tiho - kapetan mu je odmah rekao neka šapće. Jer  Kacijaner ponešto pozna debelog časnika u kutu, komu su obrazi sasvim ispucani  od vina, a oči zakrvavljene. Neka je protuha; bogzna što hoće ovdje. Služio je  u Ljubljani prije par godina - bila je neka historija s novcima, što li.  Nestalo ga je, govorilo se da je otpušten iz službe; a sad se priča da se skiće  negdje po južnoj Ugarskoj - jest časnik, ali se ne zna kamo spada. Debeljko  napola drijema. Nadaždi i Kacijaner narazgovarali se siti.
Ferenberger pozvao  je k sebi njih obojicu. Nadaždi, veli vijećnik, razumije se u te nesnosne trice  o pravima Ugarske i Hrvatske, pa neka i on pomogne da se udesi što će se reći  hrvatskim poslanicima. Pred vijećnikom je na stolu omašan spis - odgovor od  donjoaustrijskog vijeća; gospoda vijećnici radili su mnogo i nanizali sve moguće  prijedloge.
- Pišu Hrvati -  tumači Ferenberger - kako se ne pristoji pisati podanicima. Kažu ovdje -  Ferenberger, suh i koščat, kose pola žute pola sijede, sagnuo se nad stol da  pročita riječi - kažu ovdje da nisu dočekali izvršenje onih obećanja koja su im  dana na Cetinu. Gospoda su zaboravila da su na Cetinu priznala Njegovo  Veličanstvo i prisegla potpunu vjernost! Kakve obveze! Po čemu miriši ovo? Nije  li ovo sakrita prijetnja?
Ferenberger je,  oštrim glasom, čitao riječi poruke iz Hrvatske. "I neka zna Vaše Veličanstvo  da se ne može iznaći da bi ikoji gospodin Hrvatsku osvojio s pomoću sile; nego  smo se mi, poslije smrti našeg nekada posljednjeg kralja, nazvanoga Zvonimira,  sretne uspomene, slobodnom odlukom pridružili svetoj kruni Ugarskoj, a poslije  toga, sad, Vašem Veličanstvu."
- Kralj Zvo - - Zvo  - nimir! - kriči vijećnik. - Slobodnom voljom pridružili? Što hoće reći time?  Da bi i slobodnom voljom mogli otpasti od nas?
Također Nadaždi  podupire vijećnika u njegovoj ljutnji na Hrvate, koji su buntovni i onda kad se  utječu za pomoć kralju. Kacijaner se malo razumije u povjesničke dokaze - Hrvati  traže vojnike, a tih im i treba. Ako se načini primirje sa Zapoljom, a Hrvatima  nisu dani ni konji ni pješaci ni novac, kako su na Cetinu molili od Njegova  Veličanstva, držat će se u Hrvatskoj da su plemići cetinskoga sabora ostavljeni  od Njegova Veličanstva i prepušteni sami sebi. A gdje će oni izdržati mržnju i progon  kneza Frankopanskoga! Ako Turci dođu, ostat će i gospodin Brekovički bez  imanja. Neka se Hrvatima dade bar nešto. Tumpić i Skoblić rogobore - glas o primirju  u Olomucu plaši ih.
- Da znate, gospodo  - uzdigne vijećnik glas - primirja može biti, ali mira ne! Njegovo Veličanstvo  Ferdinand je jedini zakonski kralj, po pravu baštine, po pravu izbora i priznanja,  po moći sile - ni jedna karika ne fali u našem lancu!
Napokon su se  složili da će kancelar preko donjoaustrijske komore dati Hrvatima potanki  odgovor i ispuniti neke zahtjeve. Ali se neće ići daleko - u ime kraljevo  obveze su dane, ali nije određen rok; a za ono što prigovaraju Hrvati - da se  zlatan novac ne može ravnati po vrijednosti kako računa dvor - u tom nema  ustupaka. Kad može ban Zapoljin Krsto pobirati daću, neka Karlović otimlje što  uzmože.
Kacijaner, kad je  odluka učinjena, htio je da ode s Nadaždijem, ali ga Ferenberger ustavi.
Njih su dvojica sad  sami; ipak je vijećnik, i u praznoj sobi, prišao bliže i govori sasvim tiho,  sniženim glasom, do uha kapetanu.
- O Olomucu se ima  onima od Zapoljine strane govoriti da će mir biti. A naši neka znadu da mira  nema. Prema tomu, gospodine kapetane, da niste ni časa povjerovali, ni časa  popustili. Dobit ćete ovih dana potanke upute. Nismo zadovoljni ni s gospodinom  Jurišićem. Locumtenens! Gospodin je Nikola ciljao previsoko. Zamjerilo mu se. A eto - kako piše Njegovu  Veličanstvu - ne zna ni reći što hoće, ni jedne izreke ne dovrši! Uvijek etcaetera, etcaetera! Preveć se je  složio s knezom Krbavskim - preveć dosađuje radi te vojske u Hrvatskoj. Vojnici  trebaju nama. Kapetane, znajte sve - vama je namijenjena čast i dužnost da  oborite Frankopana! - Jer - prvo je i najprvo, svršiti s knezom Krištoforom! Dok  je on dolje, od straha pred njim ne ufa se nitko k nama. Neka i bude primirje -  ono vrijedi za vojvodu šipuškog, za kneza Frankopanskoga ne vrijedi. Neće ga ni  on držati, znamo ga - ali mu odvraćajte silu silom. Prvo je svršiti s  Frankopanom!
I još tiše,  Ferenberger je Kacijaneru odavao tajne koje su ovih dana dojavljene dvoru. Knez  Krištofor nije samo buntovnik koji ne priznaje zakonitog kralja nego je i izdajnik  koji radi o propasti cijelog kršćanskog svijeta. Ono što nije učinio ni Zapolja  učinit će knez Krištofor. Njegov pouzdanik Jožefić - gdje se samo skriva ta  hulja? - pomogao mu je do saveza s Francuzima, a kralj francuski ne žaca se u  savez protiv cesara Karla uvući i Tursku. Ferenberger zna da je knez  Frankopanski još pred Mohač vodio pregovore s Hasan-pašom - sad je taj izdajnik  kršćanstva spreman da Zapolju i sebe izruči Turčinu. Kneza moramo istrijebiti  kako je god moguće.
- Rabite zasjedu,  kapetane; vrebajte, mamite ga kako znate i možete - i ako vam u boju ne dopane  šaka - neoprezan je, neka padne iz potaje, nožem otraga! - siktao je prvi  vijećnik Harrachov.
I, sav se tresući,  zazvonio je slugi.
- Uvedite Hrona!
Kacijaner se trgnuo.  Što će Hron kod ovoga razgovora? Hron je onaj isti časnik koji je čekao u  predsoblju. Kacijaner se pričini da ga ne pozna - Hron je i onako časnik samo u  Beču; dolje, na erdeljskoj međi, taj odebeli, naoko glupi muškarac, sa obrazima  nabuhnulim od pića i razvrata, ima drugu službu. Uhoda je - bavi se čudnim  poslima. Ferenberger mu zahvaljuje što je ljude "crnog Jovana" mamio na  Ferdinandovu stranu. Crni je Jovan bio podigao ustanak svojih ljudi,  kao neki pučki prorok i nazvao se sam carem, ali je stajao uz Zapolju. Sad je  gospodin Hoberdanča od Slatine priveo i "crnog Jovana" k Ferdinandu;  Hron ima da izvrši nešto drugo. Kacijaner će Hronu izručiti dio novaca što su  dani za gospodina Pihlera i otpremiti ga u Srijem.
- Javio nam je -  stane Ferenberger odavati zadnju tajnu - javio mi je -
Vijećnik popostane.  Ne treba da se kažu imena.
- Javili su nam da  će Krištofor Frankopan, izdajnik kralja i kršćanstva, na dogovor poći u  Beograd. Gospodine Hrone - gospodin kapetan će vam dati daljnje upute kako je  rečeno i njemu. Gdje se Frankopan nađe, neka se uhvati i sasiječe na mjestu -  ako ne u boju, a ono od ruke za koju nitko znati neće. Bogata je nagrada za onoga  tko makne Frankopana - bilo kako!
Propalica Hron  shvaća. On ima među svojim martolozima ljudi za to. Jamči da Frankopan neće živ  do Beograda - poslat će mu makar dva čovjeka da se prikupe u njegovu četu. Kad "stvar"  uspije, neka se "Vlasi" brinu za svoju glavu.
Kacijaneru je  nevoljko. Fi, mora da ima posla s tom protuhom, ubojicom iz potaje. Kacijaner  je vojnik, plemić, vikao je časnom boju. Sluša Hrona, sluša Ferenberga i na  odlasku misli:
- Gora su ta,  kancelarska gospoda od nas, ratnika. Ovaj bi perom u srce čovjeku!
Kad je izišao iz  otajstvene sobe kancelara, koji jedini zna što kralj hoće i namjerava, Kacijaner  je još dugo u ušima imao siktav, zloban glas Ferenbergerov:
- Najprije se moramo  riješiti Frankopana!

VI.

Služinčad hoda na  prstima po hodnicima i sobama vlastelinskog dvora u Velikoj. Noć je - slabo  osvijetljeni, široki hodnici grada odjekuju tek načas krokom oprezne stope. Ne  govori se glasno, šapće se. U gradu čeka se smrt - vlastelinka, gospođa  Katarina Kanižajka, leži na smrt bolna; pluća joj se upalila, groznica joj  izjela posljednju snagu. Oko nje se brine talijanski doktor, kojega su doveli  sprijeka iz Ugarske, i požeški fratar, vješt liječenju. Zaludu je sva pomoć -  bolesnica je zadnjih dana odveć uzrujana, nestrpljiva, očajna. U groznici zvala  je neprestano svoga vjerenika, kneza Krstu - a opet, pri svijesti, nije dopuštala  da ga zovu od vojske i banskog posla. Teško je i naći kneza, koji sa svojim ljudima  kreće od mjesta do mjesta, pazeći da pod svojim okom i svojom rukom u redu  održi rusag. Zadnja dva dana bolest se pogoršala - gospođa Kata bunca u  prejakom ognju, medicus je izgubio  svaku nadu. Hvala Bogu, gospodin ban je na tužne glase danas stigao u Veliku;  bolesnica je zaplakala zagrlivši ga; večeras se nešto umirila. Vrućina je  popustila, bolesnica spava.
Nagnuvši glavu i  pritisnuvši ruke na sljepočice, knez Krsto sjedi u pokrajnjoj sobi - liječnik i  fratar savjetovali su da ne bude kod bolesnice. Mogla bi od ognja zlo sanjati i  nije dobro da ga vidi u napadu bunila. Jednom joj je knez pripovijedao svoju  zgodu od Osoppa kako se je, negdje za prvih bojeva s Venecijom, penjao na grad  i teška ga stijena, odronivši se, udarila u glavu - još mu se na zatiljku pozna  ožiljak. Heksametar su na to smislili Venecijanci:
Frangipanis eram, sed dum volo frangere saxa
  Osoppi, frangunt heu! mihi saxa caput.
Bio sam, ruga se  stih, Frankopan i lomio kruh (od "frangere panem"), ali kad sam htio  lomiti hridi od Osoppa, one su mi slomile glavu. Priviđenje ove hridi što se  ruši na glavu vjerenika javlja se neprestano bolesnici i plaši ju. A liječnik  kaže da je danas najopasniji dan - i fratru laiku, koji liječi ljude ali nema  još svećeničkog reda, drago je što se je u dvoru našao pop Ivan od Otočca,  došavši slučajno negdje iz donjih strana do kneza. Knezu nisu rekli ništa -  samo se je fratar pobrinuo da popu, po žalosnoj potrebi, bude u dvoru pri ruci  sve što treba bolesniku za posljednju popudbinu.
Taj isti pop Ivan,  jak i plećat, odjeven napola kao svećenik napola kao oružani seljak, sjedi već  dugo uz kneza - ima da mu kaže štošta iz donjih strana. Teško je govoriti  danas. Knez ne diže glave - ruke su se njegove splele oko čela još čvršće,  grčevitije - ne uzdiše, ne govori - no pop Ivan vidi, teško je knezu pri srcu.
Da, to je život  knežev - tuga i nevolja. Kad je prvi puta ugledao pred sobom ovu ženu, koja sad  umire, mislio je da će u novom proljeću oživjeti njegova sreća, ukrućena od  mraza brigâ, vojevanja i vladanja. Kako je glasila ona pjesma što ju je od  galijota čuo pjevati u Veneciji?
Čigova gora najviša,
  Čigova juba najlipša? - -
Onda je ljuba bila  mila i lijepa, ali je gora kneževa bila mala i neslavna. A kad je Katarina,  koja je veruge svoje povjeravala i poklanjala njemu, junaku i pobjedniku,  stajala pred njim, bio je prvi i najmoćniji. Pak opet - i te će veruge onamo  kamo su otišli i gradi i sve blago što ga je imao knez - u zalog, u dug, u  ždrijelo neprestanog rata, neprestane muke. A Katarina, žena srca njegova i  duše njegove, umire tu kraj njega, u drugoj sobi.
- Pope Ivane - ganu  se napokon knez - da svršimo. Dakle - Kružić i Nijemci ne bantuju vas u  posljednje vrijeme.
Pop je Ivan vjerno  držao uz Frankopane. Naoružao je s pomoću kneza Bernardina, kako-tako, muškarce  svoje pastve, oko Lovinca, i vodio narod napola kao pastir napola kao četovođa,  sakrivajući se do potrebe i po šumama.
- Kružić je pod  Klisom i poručuje Senju neka se Senj brani kako može. Bosanski će paša i  sandžak od Mostara neizostavno udariti na Klis i na Senj; Kružić ostaje u Klisu,  a Senjani neka skrbe za se kako znaju. Senjani su poslali na Krk providuru po  pomoć i ljude; - providur odgovara da su gospoda mletačka u miru sa kraljem ugarskim,  našim kraljem Ivanom, i sa kraljem češkim, pak da neće slati ljude u mjesta  kralja ugarskoga. Na to su Senjani poslali k riječkom kapetanu i u Pazin. Jakov  Durar u Pazinu poručio im je da će doći sa osam stotina ljudi. Senjani su sami  sakupili što god je bilo domaćih ljudi - i pope su spravili pod oružje, svega  nešto šest stotina puka. Na to su držali dogovor i pustili Durara u Senj.
- Senjani su Nijemce  pustili i u grad!
- Pustili. Ali Durar  je došao samo s dvadeset drobanata i sad je uzeo za sebe kuću biskupovu.
- Bjesnit će Jožefić  - reče knez.
U Budimu bio se je  izmirio s Jožefićem i opet po senjskom biskupu javlja kralju Janušu sve svoje  želje i savjete.
- Durar je -  nastavlja pop Ivan - donio sa sobom neke muke črvljive; on i Kružićev čovjek  gospodare posadom. Dan na dan na svakim vratima stoji Kružićev čovjek, navečer  zatvara vrata i ključi se nose u Kaštel. Durarovi drobanti sjede na velikim i  malim vratima.
Knez je Krsto snovao  o tom da Senj uzme do zgode lukavstvom. Izvještaj popa Ivana ga buni.
- Ma što ja govorim  vazda! Što ja govorim!
- Govore kod nas da  će i Bihaćani učiniti kao i Senjani i pustiti Nijemce u grad!
Knez je ustao i šeće  sobom. Govori više sam sebi - pop Ivan i ne razumije svega što knez kaže svojim  pričanjem. Da, veli knez, tako je to uvijek - kralj Januš sluša druge, a ne mene.  Vjerovao je Baćanu da će ostati uz njega - Senj je kraljevski grad i bit će s  Baćanom pod vlašću kralja Ivana. A sad su tamo Nijemci!
Međutim straža pred  dvorom već javlja da je došao novi čovjek. Tako je to svaki dan - od jutra do  mraka poruci, glasnici, časnici, oficijali. Knez misli da je stigao gospodin  Kerečenj, koji je bio obećao dovesti banu pedesetak ljudi. Stražar ne pozna  glasnika, koji moli da ga knez sasluša.
- Sam je?
- Sam. Bez oružja.
Pop Ivan, izlazeći,  susreo se s došljakom. U slabom svjetlu svijeće knez ga je ipak prepoznao već s  vrata.
- Ah, ti si, sine  razmetni!
Jerolim Zadranin  prilazi knezu sa strahom, premda knez nije iznenađen njegovim dolaskom.
- Oprostite mi,  kneževska milosti vaša, znam što ste odgovorili gospodinu knezu Bernardinu. Ali  sam morao doći do vas. Ne dolazim kao glasnik iz dušmanskog tabora - nisam vas  zaboravio. Vjerno sam vas služio, kneže gospodine!
- Da si vjerno  služio, bio bi ostao kod nas. Volio si ići s bratom. Bilo ti. Što hoćeš sad? Pisao  si momu ocu neka postanem sluga kralja češkoga - imam li da poslije toga govorim  s tobom?
- Kunem vam se,  kneže, nije mi lako što dolazim amo. U pismu se ne može sve kazati. Ja nisam  zaboravio, neću nikad zaboraviti što ste učinili za me vi i vaš milostivi otac!  Čujte, pa sudite koja me vjera k vama vodi!
Jerolim, koji dolazi  od Bernardina, kaže da je od oca kneževa razumio kako knez ne zna istine koja  se u svijetu zbiva. Laž je što Zapolja širi vijesti da je kralj francuski moćan  - cesar je Karlo pobijedio hametom svoje neprijatelje.
- Cesarovci su uzeli  i grad Sveti Anđel i uhitili papu u njem! 
Sveti Anđel! Knezu  mune pred očima slika nepredobitne tvrđe rimske na kojoj je negda bio s  Kozičićem.
- Što lažeš,  Jerolime! Ja znam da je herceg Bourbon ubijen!
- Jest ubijen  herceg, ali su hercegove čete uzele Rim i sve okrenule pod mač. Djecu su  morili, pope i fratre u Tiveru bacali. I koludrice su u rijeci davili jer su se  vlasteoske žene, da se spase od pokolja, preoblačile i krile u koludričkom  ruhu. Prisižem vam, kneže, da je istina - evo vam na vlaškom pismu sve, čitajte  i vjerujte!
Knez Krsto spremi  pismo koje mu je pružio Jerolim, ali ga ne pročita odmah. Ne može se to ni  vjerovati. Kako bi? Ta uprav ovih dana dolazi k njemu, Krsti, u Križevce poslanik  od cijele lige protiv Karla i Ferdinanda! Bernardin javlja sinu, pod najveću tajnu,  da će kralj francuski i kralj ingilterski i Venecija pomoći kralju Ivanu ljudima  i pjenezima i da je na osmi dan junija mjeseca kralj ingilterski istupio protiv  cesara sa tristo tisuća ljudi. Ne, Jerolima su Nijemci oblagali!
- A kad je tvoj  Ferdinand sa svojim bratom tako jak, zašto se u Olomucu miri sa kraljem  Janušom?
Knez pita samo da  izazove Jerolima - sam knez nije ni trenutka vjerovao u ozbiljnost pregovorâ o  miru između Ferdinanda i Zapolje. Deset puta je poručivao Zapolji neka se ne da  varati - Nijemci trebaju samo vremena da se opreme.
- U Olomucu? A što  Olomuc, to su posli s poljačkim rodom Zapoljinim. Nijemci idu na vas, kneže, na  vas! I ako se vi ne mirite s njima, sva će sila banuti da uništi vas! S tri će  vojske udariti na vas - jedna će odozgora na ono imanje što imate u Hrvatima,  druga će vojska pritisnuti grade Kanižajske na Ugrima koji su na međi, a treća  će ravno na vas, gdje vas nađe. Kunem vam se spasom duše moje, sve je već  odlučeno ovako, kneže! Ganuli su puške iz Beča, iz Novoga Mjesta, iz Praga - sto  velikih pušaka šalju na vas!
Čim je knez čuo  govoriti o ratu i navali, na njegovu se licu pojavio i prezir i ponos.
- Kad si se tako  pobojao tih silnih vojnika što kreću na me, čemu si došao k meni? Čemu su te  poslali k meni da me nagovoriš da budem sluga kralja češkoga, pa da izdam svoga  kralja Ivana?
- Nitko me nije  poslao, kneže gospodine - sam dolazim jer ljubim Frankopane, jer ne mogu  zaboraviti da ste moj knez, moj knez!
Sa suzama u očima  Jerolim je prišao bliže knezu. Ali je knez Krsto stao uza stol, nepomičan, tvrd  i ohol. Govorio je o sebi, kako je pisao i proglasivao odluke svoje, u pluralu  veličanstva.
- Kad priđu te  vojske kulama i gradima koje držimo mi, poznat će da su dobri ljudi u gradima i  da ni onaj nije dijete čiji su gradi. A i to neka stanovito znadu da kralj  ugarski nema toga običaja te bi svoje sluge ostavio u nevolji u koju su za nj  pali. A mi smijemo čekati te vojske i sa samim slovinskim sebrima. Naši sebri  nemaju toliko šarenih haljina koliko su šari lancknehti, ali za to hoće svoju  baštinu braniti!
Jerolim je zurio u  mračno, odlučno lice kneževo - osjećaj je sasvim prevladao brata Mikuličina a  bivšeg privrženika Frankopanova, koji je pameću bio uz Nijemce, ali srcem nikada.  Kako li su samo Nijemci oko Ferdinanda govorili o knezu! Mrzili su ga gore nego  Turčina - Jerolim zna da će Nijemci podići i nož iz potaje da ga maknu, da će  sakupiti puške i ljude odasvud samo da unište rod knezova Senjskih, Krčkih i  Modruških.
- Kneže, tako mi  Stvoritelja Gospodina, vjerujte mi!
I Jerolim, prignuvši  se k stolu, padne na koljena pred knezom. Obujmivši stegna kneževa, zaklinjao  ga je u plaču da spasi svoj rod.
- O Olomucu ste me  pitali! Prisegao sam da odati neću - a moram, moram vama! Sve je hina i prehina  - Nijemci će i Zapolju zatrti do kraja - razboj se krvavi sprema zemlji našoj i  imanju vašemu! Ljude šalju na vas da vas ubiju, podli! Čuvajte život svoj,  obrnite se od vojvode!
Fratar, ušavši bez  pitanja, našao je Jerolima na koljenima. I knez je ganut - ali odbija brzo  klečećega: - gospođi je Katarini, veli fratar, strahovito zlo!
U sobi bolesnice  sakupila se služinčad - stara ključarica, plačući, drži iza uzglavlja, da  bolesnica ne vidi, zapaljenu veliku svijeću. Soba je puna ljudi i žena u seljačkom  ruhu - čas je smrti i knezovi se miješaju s kmetima.
Katarina Kanižajka  uzdigla se na krevetu. Fratar joj je podnio ruku pod bijeli bjelcati, od  bolesti do kosti isušeni vrat. Grozan je napad bunila.
- Vjenčat ću se s  njime! Vjenčajte me! Kamen pada na njega - spasite ga - dajte mi ga!
I ne prestaje ovaj  grč svih misli u kom žena zuri u svoga vjerenika što stoji do njena uzglavlja,  a ipak ga ne vidi svojim tjelesnim, od ognja izobličenim zjenicama.
Pop je Ivan  pristupio da izvrši obred pomazanja. Knez, u boli, koja ni riječi ni suze nema,  stoji do kreveta. Što je smrt? Nikad nije ni pomislio na nju. Ne satire bolest,  ne kosi groznica ljude od njegove kovi. Na bojištu, u pogibli, u koju je srtao  bez obzira po sto puta, dosta je da se prekrižiš, da preporučiš dušu Bogu. A ova  ceremonija, gdje smrt dolazi podmuklo, polagano, s pripravama, liječnicima,  groznicama, pomazanjem - ovo je strašnije od ičesa.
- Vjenčat ću se s  njim!
I sretan smiješak  javi se na licu bolesnice. Da li je ugledala popa Ivana i prepoznala svećenika?  Da li joj je dim iz kadionice, što je mirisom tamjana napunio sobu, dočarao  pred bunovnu dušu svečanost oltara, svadbe i prisege za život?
Pop Ivan, potresen i  sam do suza, kao da je u taj čas imao vidovitu misao. Spustio je posudicu sa  svetom pomašću na svileno pokrivalo kreveta i, ne pitajući nikoga, kao pravi  svećenik koji gospodari nad dušama, rekao svečano:
- Priđite, kneže!
Primivši ruku  kneževu, pop Ivan položi ju do ruke bolesnice koja je - shrvana napadom -  klonula na jastuk. Prekriživši ruke muža i žene, pop Ivan stane čvrstim glasom,  kao da hoće svladati smrt, govoriti riječi obreda:
- Bože Abramov, Bože  Isakov i Bože Jakovljev, blagoslovi mladence ove, zasij sjeme života u pamet  njihovu -
- Vjenčanje in articulo mortis - šapne fratar liječniku.
Svi su u sobi  zaplakali; kmeti i sluškinje kleče u molitvi, koja bruji iz ganuća preobraženih  srdaca i vapije u očekivanju čuda.
- Blagoslovio vas  Bog Otac, čuvao vas Isukrst, prosvijetlio vas Duh Sveti, pokazao vam Gospod  lice svoje i smilovao se vama; obratio Gospod lice svoje vama i dao vam mir sve  dane života vašega, obasuo vas svetim blagoslovom nebeskim na oprošćenje  grijeha vaših, da imate život vječni u vijeke vijeka. Amen! Ja vas spajam u  ženidbu u ime Oca i Sina i Duga Svetoga!
I položivši svoju  ljevicu na ruku Krstinu i Katarininu, pop blagoslovi desnicom brak u smrti.
- Oče naš!
Zamrmori molitva,  nastavljena u općemu plaču. Tada, u posljednjem blagoslovu popa Ivana,  bolesnica otvori oči. Nisu više bile mutne - Katarina je prepoznala čovjeka  koji je držao njenu ruku, prozirnu i gotovo mrtvačku.
- Krsto moj! -  dahnula je u čudu pogledavši muža i sve te ljude. Zašto su ovdje?
Ali je liječnik znao  što se dogodilo. Vrhunac je bolesti bio prepaćen.
- Bane, spasena je  gospođa!
A pop Ivan,  osjećajući kako mu se pod rukom vraća život bolesnice, okrene se knezu i  prekriži ga sa riječima psalma:
- Blagoslovio te  Gospod sa Siona, da vidiš dobro jeruzalimsko sve dane života svoga i da vidiš  sinove sinova svojih u miru!
Život je pobijedio  smrt. Ljudi su u ozdravljenju kneginjinu vidjeli čudo. Čudo je drugi dan  proglašeno po cijelom kraju. Gospođa se Katarina oporavljala, ali je knez Krsto  već bio daleko. Čekaju ga u Križevcima. Na konja, u nemir vječni!

VII.

- Aj, kad li ćemo  zaspati doma u mekoj postelji! Debeli postariji gospodin tužio se, malo  uzdišući a malo smijući se, dvojici drugova u banovu taboru pod Ivanićima.  Ljeto je, noći nisu hladne - ma se na tvrdom spava pod šatorom. A ban Krsto ne  da drugačije - u Ivanićima je grad biskupa zagrebačkoga, mogla bi se gospoda odmoriti  navečer; a ja! Rat je, kaže ban, i ni hipa ne valja ostavljati ljude. Vojske  ima dosta - jutros su opet prebrojeni momci, izlučeni i prestari i premladi,  pak je ostalo "dobrih ljudi" nešto preko tisuću. To je pješadija, konjica  je utaborena više pod Ludbreg i razdijeljena na nekoliko četa, koje krstare  krajem. Vojske ima dosta, ali je plemića malo. U Križevce, na posljednji  stanak, nije došao nitko - od Velike su sa gospodinom banom gospoda Kerečenj,  bivši banovac, sa svojim nećakom, i Ivan Ernušt, - ista ova trojica što sad,  kraj taborske vatre, sjede na travi i tješe se peharom.
- Daj vrč, Hampove,  da mi prođe san. Sam je đavo u našemu banu - nikad ga dočekati. Cijeli je dan  muštrao ljude, a sad nešto piše, računa, tko bi znao!
Gospodin Ivan Ernušt  ima pridjevak Hampo, pa ga Hrvati i Slovinci zovu jednostavno Hampovom. O  njegovu rodu priča se da su mu djedovi bili Židi i došli u Ugarsku, pak u  Slavoniju, negdje sasvim sa sjevera; - ima zbilja crvenu i rudastu kosu; a bit  će u njega kap židovske krvi jer se dobro razumije u račune. Ban ga je veselo  dočekao - Hampov je veseljak, rado karta i pije, ali i lako uzimlje zla vremena  u kojima sad svi žive. Dobro je u taboru imati takva čovjeka. A gospodin Ernušt  osim toga služi kao dobra pomoć kod svega što spada na jiliš. Ban je škrt i na  novce pažljiv; čuvao je u bilješkama sve račune otkad je za kralja Januša stao kupiti  ljude. Hampov je jutra kad se nisu kartali i gostili upotrebljavao za to da  napravi red u toj zbrci bilježaka. Večeras bi htio reći banu što je konac svih  računa, ali bana niotkud. A tražiti ga, smetati mu - Bog očuvaj! Otkad je Ferdinand  otkazao primirje i navijestio rat i zator kralju Janušu, ban je okosite volje -  kratak, grub, silovit - viče na ljude kao na muštri i da nije ovako opasno  vrijeme, kad je ban sa svojom vojskom sva zaštita od Nijemaca, mnogi bi se  plemić uvrijedio i posvadio.
Svi su u strahu. Rat  još nije pravo počeo, ali se po cijeloj zemlji osjeća da ne vrijede zakoni  mira. Međe imanja nisu nikad bile odveć svete posvađenim susjedima vlastelinima  - sad susjed na susjeda diže kmeta. Svađe porodica dobile su - u raspri između  Zapolje i Ferdinanda - osjen sukoba radi države; u stvari nastalo je vrijeme  kad svatko sam sebi pravdu kroji. Odlučuje sila. Ban Krsto bez obzira pomaže  svoje ljude, a goni protivnike; tko nije uz nas, neka seli! Ali je teško biti svagdje  - čete pojedinih vlastelina vrebaju na zgodan čas i upuštaju se u iznenadne  noćne napadaje, u dnevne male bitke koje su predigra velikom, općem ratu što će  doći. Nitko ovdje, u gornjim stranama, ne misli na Turke - njemačke pristaše  strepe pred Krstom, Krstini ljudi stradavaju od Kacijanera, Pekrija,  Kaštelanovića. Pekrijeva se konjica podufala nedavno na samoga bana; - istina,  iz zasjede, ali je ban ranjen. U donjem pak hrvatskom kraju knez je slunjski  oteo Frankopanu Ostrožac; opat od Topuskoga ne da harmice banu i šalje Ivanu Karloviću  konje za pomoć. A što je najgore, Bisernaković nije mogao držati ni Novigrada;  Kacijaner je uzeo Frankopanima sve grade u Istri i na austrijskoj međi.  Bernardin straži na Hreljinu, Trsatu i Ogulinu - njega su zimus i Turci  pritisnuli. Cijela se zemlja pretvorila u bojište maloga rata. Nije dobro, bit  će krvava godina i još krvavija onda kad se maknu glavne čete Frankopanove na  Ferdinanda, koji može svaki čas upasti u Ugarsku.
- Evanjelist! Gdje  je Evanjelist!
Pred gospodinom  Hampovom i njegovim drugovima pojavi se, nenadano, iz mraka, ban na konju.  Držali su da je u taboru - a gle, sad je iznikao, Bog pitaj otkud!
- Kako je, gospodine  Hampove, sub Jove? - ruga se knez Ernuštu. Ali dobra volja traje samo hip; knez viče opet:
- Evanjelist!
Kerečenjev nećak  ustane da potraži Evanjelista. Glas je banov oštar - hoće da mu je svatko pri  ruci, danju i noću. A ne zna šale; ljut je, da Bog oslobodi!
- Naši računi,  Hampove? - pita ban ne silazeći s konja. - Kralj veli da sam primio dvadeset  tisuća dukata na rizi i harmici!
- Ma šta - dvadeset  tisuća! Od rize ima svega osam tisuća - ni soldina više!
- Vjeruju radije  lašcima nego meni. Spočitavaju mi da neki služe kralju sa sto konja a neki i sa  dvjesta. Otkad služe oni, otkad ja? Ja služim evo devet mjeseci sa više od  tisuću konja, a nikad da bi ih bilo manje od sedamsto. A gdje su straže, špije,  oficiri, gdje ostala vojska? Tko hrani sebre? Pred Božić mi je kralj dao tisuću  dukata; od pape sam imao dobiti deset tisuća, nego od toga nisam primio ni  trista. Založi, kažu, založi! A što ću založiti? Je li otišao Hotković?
- Jutros.
Hampov je Martina  Hotkovića, bjegunca kaštelana sa kneževa imanja u Istri, poslao u Mletke.  Tjerat će Hotković zadnju marvu od kneževa oca Bernardina u Mletke na prodaju -  i veruge, sav nakit Katarinin, nosi Hotković sa sobom sa pismom Dandolu, neka  to založi u Veneciji.
- Založio sam srebro  i zlato - dao u zalog grad svoje žene da ne pustim ljude iz službe kraljeve.  Dakako, sad, kad nemam ništa, sad sam ja kriv, a prvi je kod kralja Ivana onaj  koji je skupio nešto katana. Pozabljeno mu je kod kralja da je istom jučer  došao od Nijemaca. A neki se i groze da će u njemačku službu za mjesečne pjeneze!  I takove slušaju! I to je hvala meni što nisam od Nijemaca uzeo grade, mjesta i  gospodstva! Evanjelist! Gdje si, zemlja te pojela!
Evanjelist nije bio  besposlen - gotova su pisma kojima ban sazivlje za početak rujna novi stanak u  Križevce. Staleži treba da se dogovore o obrani zemlje; pismo je pisano  latinski, da ga razumiju i Ugri. Plemićki sudac županije zagrebačke, Zevald,  ima poći od dvora do dvora u svojoj županiji, neka se nitko ne bi mogao  ispričati. Nijemci idu na Budim; već su pri Hatvanu. "Kraljevsko Veličanstvo  traži od nas svih da se sjetimo zadate vjere i očekuje dužnu pomoć. I mi ćemo  glavom - kaže knez u pozivu - biti u Križevcima. Neposlušnike, koji ne dođu, kaznit  ćemo." Ban ne zove plemiće sebi u pomoć, ima on za Pekrija i ostale dosta  ljudi - premilostivi kralj treba vojsku. Pismo je sastavljeno još u Velikoj;  Evanjelist ga je prepisao u više komada i udario pečate.
- I knezu Ivanu da  si poslao pismo! Karlović je moj suban - da dođe i on!
Knez se smije resko,  izazovno. I još nešto neka se piše Karloviću. Bježe ljudi iz Turova polja ispod  Zagreba.
- Karlović hoće  seljačke plemiće sebi podložiti strahom. Otkad je zasio u Lukavec, što mu ga je  poklonio Ferdinand, goni one ljude plemiće, hoće ih svojim sebrima učiniti.  Karlović je i svim plemenitim ljudima između Kupe i Save proglasio da imadu  pristati uz Ferdinanda i njemu se predati, jer će ih inače vješati i glave im  sjeći.
- Piši Karloviću da  su došli k meni ljudi iz Turova polja; neka se pazi knez Ivan što radi s  plemenitim ljudima. Znam ja što on hoće. Da se maknem odavle, udario bi na  Zagreb i odanle bi cijelu zemlju robio, zadirkujući noć i dan. Uzeo bi brode na  Savi i nikakva hrana ne bi mogla prijeko!
Evanjelist odlazi da  izvrši nalog. Ali već viče knez za njim:
- Evanjelist! Čekaj!  Za Jožefića zabilježi neka mi više ne priča o Senju. Ne mogu se rastrgati. Koga  da šaljem pod Senj? Gospodin Kerečenj i Hampov - to su mi svi šeregi slovinski  koje sam skupio za mjesec dana.
- Ne bojte se, bane  - odgovara Kerečenj - hoće se kupiti ljudi kad navali nevolja. Mnogi još ne  vjeruju u rat.
- A čim da idemo,  gospodine Pavle, to ne pitate! Čim da platim ljude za Senj? Da znam dušu svoju  u rukama đavla, ne bih je imao čim otkupiti, ako bi se otkupljivala za dvjesta  dukata!
I već je knez  odjurio na konju. Sa oblačnog je neba stala škrapati kiša - sa zapada bliska,  bit će oluje. Hampov i Kerečenj pobrali se pod šator.
- Kud je opet  odjurio ban? Bog znaj njegove pute! - zamislio se gospodin Hampov.
- Možda do Velike.  Banica se oporavila, ali je slaba. Vjenčanje na smrtnoj postelji - i to se samo  našemu banu dogodi! Prošle je sedmice bio kod nje - ni svadbe, ni veselja;  jedva da je živa ostala. A on, što ćeš, vidiš  i sam - vilenjak! Sad je tu, sad tamo - vilenjak!
Kerečenj, sijed i  star, tužio se Hampovu za ono što se zbilo neki dan. Krsto je išao sam sa par  konjanika - Pekrijevi su ga ljudi uvrebali. Zaletio se ravno u njih - ne pazi  na sebe. Konj mu se okliznuo, ranili ga - zamalo bi ga i zarobili bili da se  nisu Krstine katane kao đavli bacili na dvostruko veću četu Pekrijevu.
- Noću uhađa sam;  danju hoće da zna za svakoga kmeta koji je pod oružjem. Jutros mi je kazao da  ih je tisuća sto pedeset i sedam. Malo je - ne plaćamo nikoga - zlo je. A kud  je ban presmion - tud je i bez veselja - ni govoriti se s njim ne da. Uhvatila  ga groznica od rata. Da, da, bellum  civile, bellum civile - i gospodin Hampov nagne opet vrč.
Starac Kerečenj  zijevne.
- Nije dobar znak to  vjenčanje u smrti. Odmah je poslije toga zadobio ranu. A i na kralja Januša je  ljut, vidim ja. Bit će krvavo doba - nikad nije bilo takvog čovjeka kod nas  kakav je ban. Velik je usud na njem!
Uz vino gospoda su  umovala dokasna. Gdje je bio, kud se krio u to doba noći, na konju, ban? Nitko  ne zna. Ranim jutrom probudio ih je njegov zapovjednički glas:
- Ustajmo, gospodo!  - Krećimo se! Princip je provalio u Ugarsku, Baćan ide na nas. Na Ludbreg ćemo  i preko Drave!

VIII.

U svemu metežu  tabora koji se digao da krene, u svoj žurbi pješaka, konjanika, kolija i  plemića što su na glas o provali Nijemaca zbilja pridolazili od jutros u  priličnom broju, u svoj uzbuđenosti pred bitku do koje mora doći ovaj koji dan,  ban je našao vremena da Jožefiću poruči svu istinu, koju će biskup, sada, u  odlučnom času, reći kralju Ivanu. Evanjelist će sam odnijeti pismo, neka Jožefić  i kralj Ivan od očevica čuju kako je u hrvatskim i slovinskim stranama. Ban  Krsto ne može biti i ovdje i ondje. Od Baćanovih četa idu loši glasi; u  Varaždinu je posada Batorova; u Senj nema ban koga slati. Nitko ne sluša, jer  za vlast treba vojnika - i da se bojuje i da se kažnjava. "Kad bi kralj  poslal pinezi, lako bin ja ljudi imil, tr bih kaštigal ki se nete spraviti. Tr  bih ja vse tudije spravil, jure spravivši, ostavilo bi se ča bi orsag branili i  vzel bih sobu ča je vridno, tr bi tamo i ovamo bilo služeno kraljevi svitlosti.  A ovako hoće biti veće zlo nego ga nikdore veruje!"
U vojsci ne sluti  nitko kako je zlogukom slutnjom Krsto završio svoju poruku kralju. Uspravan,  vedar jaši ban na svom konju - prvi i sam. Ne govori ni s kim - gospoda su  ostala iza njega - tvrd je, gvozden je knez Frankopan kad se kreće u boj.  Ostavio je u Velikoj još vazda bolnu ženu, starac otac ne može da brani imanje od  Nijemaca - ali golem i vedar od prkosa, koji je nad ljudskom snagom, stupa  "vilenjak" na čelu vojske, neka se odluči o razboju ili o pobjedi.
Došao je njegov čas.  Krivo su imali oni koji su čekali, krivo je imao kralj Ivan. I ne treba više  slušati nikoga. Sam je bježao iz tamnice milanske, sam držao banstvo, sam čuvao  svoju zemlju: - od časti koje su mu dane, od imanja koja su mu obećana, od  svega nema sada više ništa. Ima on i ta vojska za njim. On će da izvojšti, svojom  mišicom, pravo svoje!
U banovu je srcu  zaigrao demon u kojega su vjerovali stari. Knez Krsto čuva tajnu demona svoga,  koja je sastavljena od gorčine i zanosa; ova je tajna jača i od nagona života.  I kad gospoda i kmeti oko njega vide njegov, danas pomlađeni i svijetli obraz,  i njih se prima jedan trunak ove očajne vjere koju ban ima u sebe samog. S njim  vojska i u smrt kreće rado.

IX.

SMRT KNEZA KRSTE FRANKOPANA

List iz kronike  Ivana Zermegha, plemića županije križevačke:
"Kad smo došli  u Slavoniju, zatekli smo kneza Krstu Frankopana u varoši svetoga Jurja, koja je  blizu Drave; pripadala je velemožnomu gospodinu Ivanu Emuštu, s pridjevkom  Hampo. Ovdje je knez sakupljao čete protiv njemačke stranke, tako plemiće kao i  seljake. Slijedili su ga neki velikaši, vjerni kralju Ivanu, kao Ivan Banić, Ivan  Tahi, Petar Markus od Kereksalaša i mnogi odlični plemići. Dok je skupljao  vojsku, ja sam uto pošao u svoj dom, što ga nisam bio vidio od nekoliko godina.  Knez je sabrao mnogo seljaka, oko deset tisuća, i vodeći sa sobom tri tisuće  konjanika, poduzeo borbu protiv odmetnikâ svoga kralja Ivana. Najprije je navalio  na Lajoša Pekrija, koji ga je bio izranio. Pekrijevi gradi Prečec, Gušćerovac,  Sveti Duh i Rasinja biše osvojeni i razvaljeni. Dok se je knez time bavio,  sabrala se je i stranka Ferdinandova pod vojskovođom Franjom Baćanom, uz kojega  su u boj pošla mnoga gospoda velikaši kraljevine Hrvatske i Slavonije, tako  Ivan Karlović, Petar Keglević, Zrinjski, Slunjski, Blagajski i ini odlični  plemići. Kraj toga pridružiše se njemu i znatne pomoćne čete Nijemaca iz  Štajerske i Koruške. Čuvši knez za priprave neprijateljâ, nije ništa krzmao,  nego je na njih podigao vojsku, vrlo željan da stvar odluči bojem što prije  moguće. Bijaše se utaborio kod varoša Križevci. Onamo dođoh i ja, budući mladić  i željan vidjeti što se radi; ostao sam u taboru sve do svršetka rata zajedno s  Mihajlom Tomadocijem, s čijom sam kćerju, po majčinoj želji, bio zaručen još  kao dječak. Krenuvši odanle, došli smo do blizu Križevaca i utaborili se kraj  Drave.
Uto stigoše glasnici  javljajući da njemačka vojska hoće pokušati sreću u boju. Knez, veseo stoga,  ustao je ranom zorom, kako bijaše navikao, izveo u bojni red polovicu  konjanika, a smjestio iza vojske koliju i što k tomu spada, dječake, tovare i  drugu pratnju. U ovoj četi nalazio sam se i ja. I nama bi dana zastava, i biše  određeni vođe i nadzornici da koliju vode i ravnaju. Sam je knez bodrio i  obilazio bojne redove i bodrio vojnike. Neka se sve što je bio običaj u  Krstinim vojskama ili što je on sam na bilo koji način bio naložio uspostavi i  uvede u prvašnji red. Obratio se je i našoj četi i kliknuo jakim glasom:  "Mladići i dječaci, budite hrabri i učite sada kako se odolijeva  dušmanima. Ne dajte se preplašiti bukom bombarda ni zvekom trubalja. Jer to su  znaci veselja vojničkog, a ne straha. Tko od vas ima mač, neka ga potegne iz  korica, jer strahovit je dušmaninu sjaj blistavog oružja."
Rekavši ovo, opet se  je obrnuo na neku drugu stranu. Dok smo mi, ovako podučeni, išli naprijed, oni  koji su naprijed bili poslani da izvide onamo gdje su nas čekali neprijatelji,  vratili su se sa viješću da nisu nigdje mogli dostići neprijateljski tabor.  Jer, čim su neprijatelji doznali da se knez približava spreman na boj, nisu se  usudili da se s njim uhvate u koštac, nego su brže-bolje pobjegli i povukli se  dravskim mostom pod Ormuž, tvrđu Luke Sekelija. Na tu vijest knez se obrnuo s  vojskom prema Zamlaki, koja je pripadala Franji Baćanu, i ovdje udario tabor.  Drugoga dana, po prilici oko ure objeda, došli su knezu glasnici iz grada  Varaždina nudeći potpuno podloženje i predavajući ključeve gradske; nije se htjela  predati jedino tvrđa, kojom je zapovijedao Pavle Kečkeš, časnik palatinov.
Sljedeći dan, u  utorak, bude vojska povedena na Varaždin da zauzme tvrđu. Još onoga dana, a i  sljedećega, pokle je bio udaren tabor, raspravljalo se u vijeću da li se ima nastaviti  podsjedanje tvrđe ili se ima prijeći Drava i poći u one županije koje su kneza  vrućim zaklinjanjem molile da dođe k njima; one su, rekoše, pod njegovim  vodstvom pripravne da uzmu na sebe sve opasnosti za svojega kralja, koji je već  bio izagnan iz prijestolnice. Kako sam doznao od mojega tasta, koji je  prisustvovao vijećanju, držalo se dobrim da knez, koji je svakako dosad sve što  je bio poduzeo doveo do sretnoga svršetka, ni onu tvrđu ne pusti u vlasti  neprijateljskoj i da pošalje onim županijama pismo neka se drže hrabro, a on će  u najskorije vrijeme, čim osvoji tvrđavu, što se zakratko nada, doći k njima i  izvršiti što mu budu dali Bog i sreća ratna. Kad je ta odluka zaključena i  vijeće raspušteno, stao je knez promišljati i pripravljati sve što je potrebno  za osvojenje utvrde. Privedena su kola, spremljene košare, napunjene zemljom,  doneseni strojevi i u jame smještene pješačke čete za stražu strojeva; sve je  to činjeno u njegovoj prisutnosti i pod njegovim okom.
Dok su se Ivan Banić  i Ivan Tahi i moj tast zabavljali kartanjem, a mi mlađi stajali kraj njih,  prasnule su, po prilici u vrijeme večernje, dvije, sa tvrđe izbačene, bombarde,  od onih koje zovu "barbatae",  a malo poslije treća, ručna bombarda. Odmah zatim dotrči k nama momak knežev  vičući da je njegov gospodar pogođen od kugle bombarde. Svi se preplašiše i  pače smućena uma baciše karte i pohrliše iz šatora, a mi za njima.
I gle! Tad nadođe  knez sjedeći na svom konju i kao da je neozlijeđen! Ivan Tahi trči k njemu i  pita ga kako mu je; - a on odgovara: "Kako je odlučio Bog" i ujedno silazi  s konja, odbijajući rukom Ivana Banića koji ga je htio dignuti na tle. I premda  je rana bila smrtna, koracao je knez bez ičije pomoći u svoj šator. Smjesta su  prizvani liječnici ranarnici da vide ranu i, ako je ikako moguće, ranjeniku  pomognu kakvim lijekom. Ali čim su ovi pogledali ranu, iz koje je probijala  utroba, a sam knez osjećao da mu je došla zadnja ura, jer je rana bila između  pupka i jetara, napušteno je svako liječenje. Sva gospoda i plemići koji bijahu  u taboru budu prizvani i knez ih je javno opominjao da ne odustanu od onog što je  započeto, nego da svrše opsjedanje, koje im je najprešnije preporučao, pak da  prijeđu preko Drave, sjedine se s Ugrima i prognanom kralju dokažu djelima  svoju vjernost. Rekao je i ovo: sam kralj, kad upozna njihovu spremnost, vratit  će se k svojima i dat će svom protivniku posla na sve strane. A vrhovno  zapovjedništvo u ratu povjerava Ivanu Tahu, kao čovjeku koji je odrastao na  turskoj granici i vidio i čuo za mnoga divna junaštva. Svi obećaše učiniti što  zapovijeda; ali se zgodilo drugačije. U istoj onoj noći ne ostade u taboru nit  jedan od pješaka. Također mene su odveli natrag u moj dom neki moji zemljaci,  koji bijahu u taboru, preko besputnih planina i brda. Kasnije sam čuo da se je  cijela vojska razišla i ostavila samoga kneza, koji je još bio na životu,  jedino sa tisuću njegovih konjanika.
Oni su svoga, već  smrti blizog gospodara poveli u kaštel Martijanec i tu je predobri ovaj čovjek  završio svoj život."

X.

Po cesti pred  Koprivnicom, kaljavoj i punoj mlaka od kiše koja je padala tri dana kreće tužan  sprovod. U mutnom, unatoč rane jeseni ohladnom danu lagano se miče dvoje mršave  kljusadi, koja su upregnuta u prosta seljačka kola. Na kolima je drven,  neobojen lijes, pokrit jedinim nakitom, dragocjenim crnim rupcem, koji nije dosta  širok da sakrije sirovo drvo pokrova; na rupcu je gvozdena kaciga i ogroman  mač, širok četiri prsta. Kaciga se trese kako kola upadaju u grbave bare  razgažene ceste - sprovod često i stane dok ona tri četiri čovjeka u pola kmetskim  pola vojničkim odijelima, što stupaju uz lijes, oslobode zapeli kotač. Pred  kolima ide kmet sa grubim, od svježeg debla istesanim križem, a za njim u  traljastoj halji starac svećenik, koji od vremena do vremena u pola glasa čita  latinske molitve iz obrednika. Nema za lijesom ni narikača ni rodbine koja  prati mrtvaca - sama, pognuta, o ruku starice seljakinje naslonjena žena u  crnini sprovađa pokojnika. Lice joj se ne vidi od guste crne koprene - glasa se  ne čuje; - skršena, polumrtva koraca žena klecavim nogama za lijesom.
Gospođa kneginja  Katarina Frankopanka prati na posljednjem pohodu svoga muža. Nije ga našla živa  - martijanečki župnik dao je već slupati lijes i usjeći križ, čekajući tko će  od rodbine frankopanske doći da preuzme mrtvaca. Poslan je glasnik u Primorje  ocu Bernardinu - ali je rat svuda i cesta nesigurna. Došla je iz Velike, više  nošena nego jašući na konju, kneginja - njena je bol tolika da se s njom ne  može ni govoriti. Sve joj je pravo, sve u redu - kao da ni pri svijesti nije,  pošla je za ovim kolima; ljudi koji su došli s njome nemaju ni smjelosti da joj  se približe, da joj pomognu. Kako se je u Martijancu oslonila o staricu  seljakinju, koja je kod žalosne molitve, na izlazu iz crkve, stajala slučajno  prva kraj nje - tako koraca naprijed - bez uzdaha, bez pogleda na ljude, bez  volje i bez života.
O njenom je  vjenčanju na smrtnoj postelji, o Božjem čudu koje je spasilo kneginju, puk  smaštao priču. Svetica je ova žena koja je bila vjenčana s pokojnim banom, junakom  nad junacima - žena koja je samo po imenu i zakonu bila to svome mužu. U  dubokoj crnini, sva zgrbljena od nesreće, ona je puku biće koje i nije više  ljudsko - sav strah rata, sva tuga vremena kad nitko nije siguran ni hrane, ni  doma, ni života, sjedinjuju se u molitvi i plaču kojim svijet dočekuje bijedan  sprovod na prolazu. I što je bliže Koprivnici, povorka je sve veća. Bjegunci od  vojske frankopanske, koja se rastepla, ne znajući kud bi, pridružili se lijesu,  koji ih vodi i sada. Iza kola i kneginje reda se stotinjak ljudi blatnih, odrpanih,  izgladnjelih - žene vode djecu za ruku; našlo ih se koje mole glasno krunicu,  kao da i nije sprovod - ta oni i ne prate mrtvog bana, oni prate svoju tugu i  nevolju. A kad sprovod naiđe na cesti na nove hrpe ljudi koji bježe bez glave od  rata, ne znajući utočišta, žena sa perinama na leđima, kmeti sa ranjenicima  koji se jedva drže na nogama, tada lelek prodre kišnim zrakom: kakva su vremena  došla, Bože milostivi! Jao onima koji ovo dočekaše!
Najednom, na  zaokretu ceste, iz šume ispane osam konjanika. Vidi se, vojnici su od njemačke  vojske, dvojica imadu na sebi šarene, crvene i žute kape. Koplja su im sa  sjekiricom i zastavicom, neobična oblika. Posljednji jaše iza svih plećat,  muških godina čovjek, u krznenoj kapi i sa gvozdenim oklopom na prsima i  ramenima.
- Stoj, pope! - viče  konjanik naletjevši s konjem koji se propinjao nad samo čelo svećenikovo. Stoj,  nećeš dalje! Je li, kneza Frankopana voziš?
Plemić koji je jašio  otraga priteče kolima.
- Rastjerajte bagru!  Neće mi taj pasji skot bugariti za svojim crklim hajdukom!
Lajoš Pekri, kojemu  je ban Frankopan bio razvalio četiri kaštela, pijan je. Prvi je najurio svoga  konja na žene i djecu. Kopljanici nemilosrdno bodu svojim sjekiricama, mačevi  se goli vade; jao i pomagaj! Stubokom se izvrnuo svijet - pakao je provalio sa  svim đavlima na zemlju. Nigda, pa ni kad su Turci robili naše kraje, nije se  dogodilo ovakva šta. Pokapa se kršćanska duša - i ne nekrst, nego kršten čovjek  udara na mrtvaca, razgoni sprovod!
- Dolje lešinu  prokletnikovu! U blato, u gad - da mu mrtve kosti sasiječem, da mu raspem mozak  iz lubanje i izrežem srce gujinsko!
Starac pop, odgurnut  s puta, uzdigao je ruke spram neba. Od užasa ne može izreći ni kletve na ovakvu  sablazan. Kmeti se razbjegli - od ona četiri čovjeka što su stupali uz lijes  jedan je proboden, drugi leži oboren uz cestu, a trećega udaraju nemilice  Pekrijevi ljudi.
Ali je žena u crnom  skupila svu snagu i stala kraj lijesa. Uhvatila je rukom crn rubac za okrajak  i, uzbaciv koprenu, pogledala plemića pogledom koji mu je prošao kroz kosti.
- Tko si ti što  ovako huliš Boga i sve što je ljudsko!?
- A, kneginjo,  banice! - ruga se Pekri sa krvavim očima, pijan i lud od jarosti. - Tko sam ja?  Ja sam onaj Lajoš Pekri komu je tvoj muž razvalio grade, popalio, oteo sve,  izagnao me, osramotio me. Crkao je - crkli ste i vi svi koji ste s njime! Na  kolima vučeš vojskovođu, je li, banice? Nećeš, nećeš, tako mi Sotone! Moja je  lešina - makni se od nje, ili ću i tebe poslati za tim tvojim tatom i  palikućom!
I Pekri je zbilja  digao mač udarivši po kacigi, koja je s lijesa odletjela u blato. Ali mu je, na  drugi zamah sablje, ruka klonula, kljenuta od strahovite pesnice. Dok su  Pekrijevi ljudi ganjali i ubijali tko bi došao pod kopita njihovih konja, iz  iste one šumice otkud je bio banuo Pekri dokasao je na cestu veći odred  konjanika. Ogroman čovjek na konju, opazivši izdaleka što Pekri radi, prikuči se  iza leđa pobješnjeloj pijanici. Šaka, teška poput bata, udari plemića po  nadlaktici. Sablja Pekrijeva padne u blato - plemić okrene konja hripljući od  srdžbe i iznenađenja.
Badava je krenuo  konja da se obori na došljaka - jer došljak je gospodin ban Ivan Karlović,  zapovjednik četa kralja Ferdinanda.
- Pobrat ćeš ti  kosti svoje u blatu, huljo! - viče knez Ivan. - Momci, dršte razbojnike!
Pekrijevi su ljudi  za tren rastjerani i svladani. Pekri podbode konja da bježi.
- Tu stoj, Lajoše  Pekri, sram te bilo! Jesmo li pogani da kršćanskom čovjeku ne damo pod pokrovom  pokoja? Lijepo bi mi ti vodio vojsku! Osvećuješ se, je li, mrtvom? A znaš li ti  tko je bio ovaj mrtvi? Da se slože svi djedovi tvoji, ne bi bili vrijedni  jednog prsta njegova, jednog daha njegova dok je živim bio.
- Braniš rođaka,  kneže, je li? - posljednja je poruga koju Pekri može dobaciti banu Ivanu.
- Rođaka? Da, Lajoše  Pekri, kad mi je mati bježala od Turaka, rođaci su joj dali zaklonište. Bila je  moja mati njihova roda - i ja se ponosim da u meni ima krvi onih koji su čuvali  klance naše i vodili narod od vremena prastarih kraljeva naših. Sav svijet  znade Frankopane, Lajoše Pekri - Hrvati i Slovinci ih znaju od mora do ovih strana!  Jesi li se ti tukao s Turčinom, jesi li ti držao Liku i Krbavu? Nisam bio uz  ovoga koji je mrtav, drugačije sam mislio nego on; - ali što znaju razbojnici, kao  što si ti, što je mejdan junački! Čast pokojniku - velik je muž bio! Daj mira  mrtvacu; i ako se ne makneš smjesta, otjerat ću te od sebe zanavijek!
Pekri promrmlja  nešto kroz zube, ali se odmah izgubi sa svojom četom, razbitom i posramljenom.  Ivan Karlović sjaše s konja i, podigavši iz blata kacigu pokojnikovu, otare je  rukavom.
- Oprostite,  kneginjo, podivljao je svijet. A ja žalim za pokojnikom kao i vi. Nikad nije  bilo takova junaka med nama!
I ban Ivan, podanik  i vojskovođa kralja Ferdinanda, poklonivši se duboko kneginji Katarini, pomogne  joj do njenog mjesta iza lijesa. Poredali se kneževi konjanici i pop, preplašeni  kmeti našli se opet uz kola sa lešinom. Ali sad jaše uz lijes straža počasna,  konjica Karlovićeva. Knez Ivan stupa u svojim teškim čizmama, podupirući rukom  kneginju, iza lijesa kneza Krste. Tako je, uz šapat pokleklih varošana, ušao  sprovod u Koprivnicu. Odatle je kneginja Katarina otpratila kosti svoga  vjerenika ili muža do Ogulina i Modruša. Na Modruš-gradu našao je knez Krsto,  gonjen nemirom vremena također na svom posljednjem zemskom putu, pokoj groba.

XI.

Dvije su godine  prošle. Građanski rat bjesni dalje - kralj Ferdinand okrunjen je u Budimu.  Zapolja je razbit kod Tokaja, u kraljevstvu je potpuno bezglavlje. Turci su  uzeli Jajce i sad godimice provaljuju u Primorje. - Biskup modruški Nikola  morao je iz Novoga, kuda se je napokon, kao na sigurno mjesto bio preselio  kaptol modruški, bježati pred Turcima na Krk. Gradi se frankopanski, od Modruša  do Trsata, još drže, ali nema ljudi u njima da se priječi prolaz Turaka kroz  doline - Vinodol je opustošen i popaljen, a lani su Turci doprli do istog Grobnika.
Knez Bernardin živi  na Grobniku. Otkad mu je poginuo posljednji sin, i ne živi zapravo više. Starac  je u godinu dana sasvim klonuo - zubi su mu poispadali, noge ga ostavljaju, a  najgore - u glavi mu nije sve u redu. Podjetinjio je sasvim; sjeća se  nesuvislih zgoda svojega života, osobito iz mladosti; htio bi pričati o nečem -  a prelomi se odmah, smiješa imena i događaje; muka je i slušati staroga čovjeka  koji se je sasvim zgrbio, utanjio, skvrčio u se sa svim svojim udima - i ne zna  zašto živi. A ne govori o smrti - spomene se gdjekad svoje matere Izote i  njezine grobnice u franjevačkoj crkvi u Senju, no i to mu tek blisne izmorenim  mozgom. Čita još uvijek mnogo, vid ga nije ostavio; - ono što pročita ne  zapamti savezno. Kraj toga je svadljiv, hirovit, zna biti i starački zloban;  gospođa kneginja Katarina, koja je kod njega na Grobniku, ima sto muka sa  starčićem koji je postao djetetom - i po snazi i po umu. Preživio je Bernardin sve  sinove svoje - na Grobniku su s njim dva unučića, ali ni ti ne nose  frankopansko ime - Stefkovići su, po ocu, mužu pokojne kćeri Bernardinove,  Veronike. Pomrle su i Magdalena, udata za Mađara Pongraca, i Beatrica, žena  Korvinova i kasnije markgrofova; mrtvi su Matija, muž Sofije Heningove, pak  Ferant, koji je bio oženjen s Marom Brankovićkom, i Krsto. Sam je ostao Bernardin  od svoje loze, jer i kad ga baštini sin Ferantov, skrbnik će baštini biti kralj  Ferdinand. Pod tu ucjenu Nijemci puštaju u miru starca; zatočenik na Grobniku i  onako ne smeta nikomu.
Jer ovo i jest pravo  zatočenje. Ni na Grobniku više nema ljudi - potknežin, jednako star kao i  Bernardin, par za silu oružanih slugu i ostalo samo žene. Muškarce je pojeo  rat; puk je pobjegao i s polja Grobničkoga kad su lani pod Grobnik, haračeći,  upali Turci. Očaj je zahvatio majke - u selima bilo je još nešto staraca i  djece, ali sav je muški svijet ginuo u bojima i kreševima koja su trovala  čitavu zemlju - od mora do međe bosanske, do Drave i još dalje, gdje Erdedi  robe Pekrije, a Pekri Erdede, gdje se do istrage kolju Hrvati s Hrvatima, Ugri s  Ugrima, a Nijemci i s Ugrima i s Hrvatima. Stali se po cestama javljati odrpani  bokci, luđaci i luđakinje kojima se pomiješao mozak od straha, gladi i  zdvojnosti. Tko da brani bijedan, od nerodice i pohare ratne podivljao puk? Kad  su Turci netom bili pod Grobnikom, knez je Bernardin, sjetivši se svojih dana  od bojeva na Krbavi, stavio na se gvozden oklop, opasao mač i htio sa ono par  kmetova što su mu ostali, sa kosama i vilama, provaliti iz kule, odbiti Turke.  A pao je pod samim oklopom od gvožđa! Morali su ga silom odvratiti od lude smrti!  No kad je starac morao zatim kutriti na kuli i gledati s visa kako mu gore  polja pod Grobnikom, sasvim mu se smutio um - odonda je još hirovitiji i  sitničaviji. Nesreća je htjela da je izvan zidina ostala i mlada Luce, kneževo  miljenče, djevojčica od šesnaest godina, unuka pokojnog prastarog kaštalda  crkve, koji hvala Bogu nije ni doživio ove strahote. Luce je bila pošla da  potraži svoju kozu. Turci su je uhvatili u gromačama, osramotili i izranili,  iskrvavili i ostavili polumrtvu. Kad se je djevojka probudila iz besvijesti i  ljudi je našli i doveli u kulu, um je siroti bio pomračen. Grčila se, pjena joj  izlazila na usta - kričala u užasnim hropcima da je đavao u njoj. Svijet je  lako vjerovao da ima opsjednutih od đavla; a Luce je, od djeda kaštalda, negda  morala bila uhvatiti par hebrejskih i grčkih riječi - i te je riječi neprestano  opetovala u svojim napadima. Na užas kneginje Katarine glas o opsjednutoj stao  se širiti tako da su nesretnicu Lucu odbijali svi ljudi - nečastivi je u njoj i,  dok ne izađe iz nje, prokleta je od Boga i izopćena od ljudi!
Sam je pop Martin  napokon popustio praznovjerju svijeta. Jutros su Lucu odvukli u crkvu, svezali  i pop Martin je, pri gorućoj svijeći, nad nesretnicom čitao molitve. Imao je  pop stare, rukom pisane liste iz davnih vremena sa kletvama kojima se izgoni  vrag iz čovjeka. Kneginja nije htjela pustiti kneza Bernardina da prisustvuje  zaklinjanju, ali se knezu više ne može dokazati ništa. Dva je sata stajao u  hladnoj crkvi šapćući nešto pokatkad kroz svoja sasvim bezuba usta. I kneginju  je potresao prizor. Luce se, preplašena tamjanom, svijećama i visokim glasom  popovim, grčila kao nikad - krvava joj je pjena izlazila na usta, cijelo se  tijelo trzalo, lice požutjelo, kao da je od davnog mrtvika.
Uz popa stoji sa  visokim križem dječačić u crvenoj roketici, kaštald pali tamjan, crkva ozvanja  od vapaja ljudi. Pop čita, i sam sa strahom, čudnovate riječi obreda, kojih gdjekad  ni ne shvaća - zazivlje sveca za kojega nikad prije nije čuo.
- Glava njihova,  čelo Ilijino, oči Izajije, usta Davidova - mir njihov da bude vsegda i vsim  rabom Božjim! Sveti Sisine, obuzdaj tvojim strahom vraga, da slišešć ime tvoje  ne imet oblasti duh zali!
Pop se zanio u  drevnu molitvu i, u očigled đavola napasnika, kričao i sam s luđakinjom. A  sjetivši se iz svoga djetinjstva kletava o vukodlaku, upleo bi i njih u  zaklinjanja koja je čitao s lista.
- Iziđi iz ovog  groba, đavle pakleni, dili se odmah u pusto misto, di orač ne ore ni sijač ne  sije!
Miješajući kletve,  pop je napokon visoko podigao škropilo i tri puta zavapio prijeteći iza glasa:
- Zaklinjem te,  nečisti duše, zaprešćaju ti, ulože, vraže, duše zali! -
Gospođa kneginja ne  uzmože podnijeti - odvukla je na silu iz crkve kneza Bernardina. Vani je bar  zrak i svjetlost.
Popločanu terasu  kule miluje zimsko sunce. Nema ni ćuha vjetra - bit će dan topao, prem su skoro  Sisveti.
Knez Bernardin stoji  uz ogradu i gleda Polje - široko je, veličajno i sad kad na njem nit rudari  rude kopaju, nit orač brazde ore, nit se loza zeleni, nit mandula cvate. Što  misli knez?
Sate je uz njega  ovako gospođa Katarina. Gore, u gradu, ima slika Beatrice Frankopanke od  talijanskoga slikara; dao ju je načiniti Bernardin kad mu je kći polazila za  markgrofa Jurja. Kneginja Katarina vidjela je i zavoljela tu sliku - i svoju je  nošnju uredila sasvim prema odori koju ima Beatrica. Ruho kao da je više od duvne  nego od svjetske plemkinje - visoka bijela peča sa dva široka uglačana krila i  crna, sasvim uska odjeća, zatvorena do vrh vrata. Tako se oblači i kneginja  Katarina već dvije godine - a sad ima i onaj isti mirni, umni izražaj patnje na  licu i u očima kao što je na slici Beatricinoj. Bila je žena najvećeg muža  svoga vremena - a nikad se vrata bračne sobe nisu zatvorila za njima, nikad je  nije zagrljaj plamene žudnje sjedinio s onim koga je toliko ljubila. Ta i  poznavala ga je jedva - a vjenčanje samo bio je tek bolesni san. Vjerenica je  vjenčana u smrti; udovica dok ni ženom nije bila! Katarina nosi svoju crninu i  tugu sa smirenjem vjere i strpljenjem mučenice za koju nema života na zemlji -  žrtvovala se je do kraja da bude uz ovoga starca, oca svojega Krste, i da  polagano umire s njim. Jer kakav je i život ovo? Ova Luce, koja je poludjela od  rata, ovaj poharani kraj, ovi ljudi što se lome u vječitom strahu i vječitoj  bijedi? Grobnik je groblje; kao što je groblje i pusti Modruš, što ga čuva mrtav  ban - - -
Na terasi sjedi,  pravije leži, u dugoljastoj pletenoj naslonjači, ohmeštrica Lucija. Ima joj  preko devedeset - oglušila je potpuno, vid ju je ostavio, skvrčila se i ona, kljenuta  je: ne može na noge. Njoj, koja je u djetinjskim danima uzgajala Bernardina,  kao da je suđeno da preživi i starca, kako je on preživio sve svoje. Između  starca i starice, koji su izgubili i pravo sjećanje na život, kneginja Katarina  poput duvne milosrdnice samo još plaho čuva nit vanjskoga življenja - ustaje  se, jede i spava po nekom redu; ali da nema ovo dvoje unučadi od Stefkovića,  što se sad igraju na rubu terase, nikad ne bi grad odjeknuo ni od smijeha ni od  jasne riječi. Kneginja moli, stara Lucija kunja cijeli dan, knez bunca nesavezno  o svem i svačem - Grobnik je groblje živih.
Bernardin, kao da je  smislio nešto osobito, okrene se kneginji. Oči mu se zacakle od neke sretne  zlobe kojom je često objavljivao svoje nesklapne misli.
- Pop Martin čita iz  stare pisane knjige. Sad su štampane - knjige. A ja imam jednu staru pisanu.  Pop Ivan je pisao. Iz Vrbnika. I napisao je pod evanđelje: pisec bi hotel piti!  Pisec bi hotel piti!
Bezubi starčić  uzvrpolji se u drhtavom, mljaskavom smijehu. I odmah odgega do Lucije. - Ona je  sasvim gluha, ali Bernardin najradije njoj u uho viče svojim sipljivim glasom.
- Znaš kako su se  zvale ovakove vještice prije? Sad je Luce luda. Juresnice su se zvale,  juresnice!
Starac je kričao  sasvim u uho Luciji, koja ga je jedva vidjela kraj sebe, a čula ga nije nikako.  I pošto nije opazio ni tračka razumijevanja na njenom, od starosti sasvim  prebrazdanom licu, povikao je što je mogao jače, još jednom:
- Ju-re-sni-ce!
Tako je svaki dan. I  ne prođe časak, knez zove k sebi kćer: kneginju nazivlje svojom kćerju i, makar  ju neprestano bocka i ne daje joj počinka od hira, ne može ni trenutka biti bez  nje; jedva dočeka da joj istrese što od svojih doživljaja, koji se ukrštavaju,  bježe, zapliću, postaju polumaštom.
- Dvije su bile  Jalže, da znaš, kćeri. Jedna Jalža koja je pošla za Celjskoga. I druga, kći  Martinova - ne, nije, kći Beatricina. Prvu je otrovao Celjski, a drugu su otrovali  kad je još sasvim mala bila.
Udes Elizabete  Frankopanke, koju je muž, grof Celjski, otrovao radi Veronike Desinićke, i rana  smrt Jelisave, kćeri Beatricine i Korvinove, koju je Bernardin nekoć snovao  napraviti kraljicom ugarskom, često su dolazili na pamet starcu. Radi Jelisave  Celjske bio je planuo rat između Frankopana i Celjskih; za malu kćer hercega Ivaniša  nije se pravo znalo od česa je umrla. Bernardin je, podjetinjivši, maštao mnogo  o otrovima, spletkama, dvorskim poklonima i slavama. I sad je stao pričati  kneginji Katarini kako je kao dvorski paž jedini on znao poljubiti ruku  kraljici, kad su bili u Napulju da ju dovedu. Ali se odmah zameo i, bez ikakve  veze, uzdigao pest i opet, sa bezrazložnim smijehom, zlobno prijeteći, mljasnuo  u lice kneginji:
- Avunculus noster - -
A kad kneginja nije  razumjela što hoće, Bernardin se rasrdio.
- Avunculus noster, duka od Ferrare! - -
I pošao je do djece  zaboravivši da je uopće i nešto htio reći.
Ništa, ništa nije  ostalo od "muža neukrotive hrabrosti i smionosti", od čovjeka  najvećeg uma i najsvjetskijeg odgoja među velikašima hrvatskim. Bernardin više  i ne pita što se događa u kraljevstvu - i sina Krste sjeti se rijetko,  zaboravljajući pače i to kako i po čem je na Grobniku s njim gospođa Katarina.
Prišao je k djeci i  promatra kako se igraju. Misli li uopće nešto? Pažljivo prati dječju igru.
Dva se dječačića,  dvije zlatne glavice rumenih obraščića, ne brinu ni za koga. Niti znadu niti  slute da su jedini oni živi ovdje, dok oko njihove mladosti i njihove radosti  lutaju sjene. Uhvatili se u kolo, hopsaju i pjevaju:

Miš mi je polje popasel, popasel,
Jojeh meni, jojeh meni,
Što budem žel!
  
Djeca su pjevala  kiticu za kiticom dugu pjesmu o maci koja je pojela mišiće. Pak je došla lasica  s lasićima, pak vuko s vučićima, pak medo s medićima. Najednom se knez uhvati s  djecom u kolo.
- Hadi, kćeri, hodil  - zvao je kneginju.
Poskakujući klecavim  nogama, knez je doveo djecu do samog ruba kule. Uzdigavši drhtavu ruku, stao je  među djecu i, hopsajući, u bezubom smijehu, starac je kćeri pokazao polje  Grobničko. Garišta su još sura od požara turskog - u zimskom suncu, pust se  kraj čini beskonačnim, zamrlim do krajnje mede zemlje.
- Miš mi je polje  popasel, popasel!
Knez je pjevao  hriptavim, prepuklim glasom, potancujući nožicama, koje su bile iskrivljene,  grbave od starosti.
Kneginju prođe smrtni  trnac. Razumjela je. Iza jutrošnjeg zaklinjanja luđakinje u crkvi, iza razora  što ga je donio rat, ovo bijaše preužasno. Silni knez Bernardin, u blesastom  grohotu djeteta, plesao je sam nad propašću svoga roda i imanja!
Dva mjeseca kasnije  razveseljen je bečki dvor viješću da je i "stari vuk" mrtav.

Vuci