Šarko/VIII.


VIII. Uz majčin odar 

Sam ne znam, što je to sa mnom bilo, i što me
na to natjeralo.
Već sjutradan vjetar utoli; studen popusti. Ptice
ostaviše park pa i čitav kraj.
Naoblačilo se, i sipi topla kišica. Čudnovata tišina
zavlada domom. Sluškinje i u kuhinji idu na prstima;
više šapću no govore. Gospodar gotovo uvijek kod
majke.
Vrata od stana zatvorena, pa se ja ponajviše
skitam sam po bašti. Ne da mi se tjerati prokisle kokoši, ni iskopavati kosti, što sam ih tu i tamo ukopao,
ni obilaziti onu jedinu kravu, koja nam u štali još
ostade. Kao da me netko grdno prestrašio i izlemao.
A jedno predveče, baš ispred kuhinje, pod prozorom sobice, gdje je starica ležala, spopade me najedared »ono«.
Pričini i mi se, e se zemlja uleknula, sposnula,
sravnala s morem. Stabla u parku putuju daleko,
jure na sve strane, odmiču jedno od drugoga. Doskora
su tamne mrlje na ravnini punoj leda i snijega. A
ja sam sâm u toj pustoši, bijedan i nemoćan. U daljini šum i urlanje. Niza strminu valja se i hita
prema meni nešto crno i živo. — I opet se nekako
sjećam nečega, što u životu još nikada ne vidjeh.
To je čopor vukova, gladnih i bijesnih, a vodi ih
Pravučica, ona golema crna zvjerka, od koje sve i
svi strepe... Tama i magla pritisla odasvuda. Nema
više ništa na zemlji no ova kuća iza mene i zvjerad,
što hoće da nas opkole.

I velji me strah spopada.
Htio bih viknuti:

- Gospodaru, bježi. Hitaj i povedi majku. Pravučica ide. Staricu će odnijeti, a vučjad će ti razdrijeti prsa, raznijet će ti srce. Spasi! Spasi!
Htio bih to kriknuti, no drugi neki glas izlazi iz
moga grla: glas otegnut i uvijek isti. Iskonska cvilba
moga roda ječi iz mojih dubina.
I ja nisam mogao svladati ono, što je iz mene
izbijalo.
Moj je cvil bivao još jači i duži.
Najednom bolno zastenjah. Skočih. Otrijeznih se.
Bijaše se otvorio kuhinjski prozor, i drvo me kroza
nj pogodilo baš usred leđa.
A neko je vikao:

- Šuti, skote! Jadna je starica umrla.
    

Nisam se nikome nametao i bio sam tako tih i
miran, da se na me nije niko obazirao, pa sam se
mogao slobodno šuljati po svim hodnicima.
Krio sam se najviše u kutovima hodnika na prvom
katu.
Sluškinje su nešto radile u jednoj sobi. Neprestano su u nju koješta vukle i nosile, a šuteći ili
šapćući. Obađoh dvorište, park i štalu, sve u ludoj
nadi da ću sresti gospodara. Zadržah se dugo na
terasi, odakle se vide prozori sobe, u kojoj On spava.
Bilo je već kasno, a nitko me te večeri nije tražio,
da me povede k mojem ležaju u drvenoj kućici
pokraj praonice. Pođoh onamo sam. Ne bih znao reći,
koliko sam ondje drijemao ili bdio, kad izađoh iz
kućice. Čuvši da se u kući više ništa ne miče, ne
odoljeh želji popeti se gore da nanjušim — ma gdje
bilo — trag gospodarev.
U hodniku sve tiho. Tiho ali svijetlije no ikada.
Vrata su one sobe sada širom otvorena. Zidovi svi
pokriti crnim zavjesima. Nasred sobe odar okružen dvostrukim redom svijeća, vijencima i kitama cvijeća,
A na odru — mršavo, dugo i u crno obučeno —
mrtvo tijelo staričino. Neka žena kleči odmah pokraj
vrata; gleda, kako svijeće gore, miče usnicama i otkad
se dokad križa.
Ja sam osjećao, da mi ovdje nema mjesta, i da
bi me ona žena mogla odmah napasti. Htio sam drugamo, kad nešto vidjeh pa legoh u sjeni, u udubini
hodničkog prozora, a baš prema odru.
Jest, nisam se varao.
One dvije zelenkastosvijetle tačke pod odrom bijahu otvorene oči naše mačke, meni uvijek mrske
Garavuše,
I bijes poče buditi se iznova u me.
Pa kako to, da je ta zlobna, nevjerna zvjerka
sada baš ondje? Jeli se kradom uvukla, ili ju je ona
žena pustila? Garavuša se doklatila odnekuda u park
pa u kuhinju, a ja sam se u ovoj kući i rodio. Ona
krade, uhađa i zlobi; ja toga ne radim. Starica ju je
rijetko viđala i nije voljela tuđinku i pakosnicu. A
mene? Kao da sam njene krvi. Praštala mi sve, kad
sam bio ludo štene i još obijesno psetance. Dolazila
u dvorište, da driješi konop na mome vratu veleći
mi: Poveretto! I dala je prenijeti moju kućicu
iz dvorišta ispred štale u topli hodnik ispred praonice, I našla je sagić, na kome sam zimi smio čitav
dan ležati pokraj peći u njenu stanu, I dizala se
katkad čak i obnoć da me nečim pokrije, I puštala
je, da joj svakog jutra dođem k postelji i da je
pozdravim, I u oči svoje smrti, onako uzeta i nijema,
iz svoga naslonjača, pokazivala je prstom na me pitajući time, jesu li me nahranili, i je li za me uvijek
čiste vode u zdjelici ispred vrata, A gle sada? Garavuša je u toj sobi; leži, nehajna i sita, pod njenim
odrom, a ja se ovdje krijem, spreman da me svaki
čas ugledaju i grubo potjera ju. Vjernost — kao prosjak i nametnik — pred vratima, a nevjera čak i pod
smrtnim odrom!

Srdžba me spopadala« Grlo mi se nadimalo.
Htio sam baš planuti! kad čuh lagano hodanje.
Gospodar je prilazio.

Žena se kroz vratašca povuče u obližnju sobicu,
a On uđe.
Doskora je stajao između dviju svijeća, uz glavu
pokojničinu.
Gledao je dugo, tih i nepomičan, u ono lice, bijelo kao mramor, ali i spokojno kao da starica
slatko spava noseći na vrhu usana jedva primjetljiv
posmjeh. Svijeće su blijedo gorjele. Cvijeće i lišće
okolo odra gubilo je svoju boju. Sve se nekako kočilo i vuklo u se u onoj tišini, samo se pod odrom
življe krijesile dvije zlobne zelenkaste zjene.
Al gospodareve oči počeše se cakliti i sve jače
progovarati.
I vidjeh, gdje dva mlaza svjetlosti padaju iz njih
na odar. Teku sve življe, da se razliju po svoj onoj
bjelini pa da poplave čitavo tijelo pokojničino postajući još svjetliji, dok se i ne prometnu u modrikaste blistave zrake. A lice staričino kao da se od
toga hitro mijenja. Njezin san ne popušta, al je postao lakši. Maknuo se iz bezdane dubine, dignuo se
s mračnog dna neke duboke mrzle vode pod ledenu
koru na površini.
Ne znam, što gospodareve oči govore, al osjećam,
da njihova moć raste, i sve se čini, da bi starica
čula i razumjela, kad bi On sada i ustima progovorio.
Oin se pomakao nešto bliže; žilice su mu na licu
bolno zatitrale; problijedio je kao i ona ma odru. I
njegove se usne počeše micati.
Ne bih rekao, da riječi i izgovara. Plamenovi
dviju svijeća pokraj njegovih ustiju me trepeću.
Usnice se miču, al usta se ne otvaraju, a njegovo
omršavljelo grlo ostaje kao ukočeno u bolnom grču.

Al ja ipak čujem; a kao da čak i vidim svaku
riječ, što mu pada iz ustiju.
I ome vele:

»Majko moja, oprosti!

»Oprosti djetetu, što je ležalo kao breme u utrobi
tvojoj i pilo krv iz žila tvojih i izmučilo te bolima
u časove porođaja,

»Oprosti mladiću, koji te odbježe kidajući niti
tvoje ljubavi, bacajući u zaborav sve blago dječjih
uspomena i kaljajući blatom darove ruku tvojih.

»Oprosti čovjeku, koji te skloni... ali kao bjegunicu; i nahrani te... ali kao prosjakinju; i ponije
te,,. ali kao nametnicu,

»I ti ne nađe kod njih ni prave okrijepe ni pravog
mira,

»Ti nikad utješena!

»Ti uv'jek ražalošćena!«

... Svijeće su sada gorjele malne tamnim plamenom, Cvijeće je na odru ležalo kao da je već davno
uvelo, a zelene oči ispod pokojničinog odra krijesile
6e pune pakosna veselja. Sve je izgledalo rastuženo
ili zlurado, samo je onaj blagi posmjeh na staričinim
ustima ostajao nepromijenjen.
A gospodar je nastavljao:

»Majko moja, prosti!

»Bijaše me opila snaga, uznijela taština.

»Mislio sam, da sam narastao visoko iznad tebe.

»Mislio sam, da te mogu odbaciti, pa i pogaziti
kao ljupinu, iz koje sam bio izašao isisavši u njoj
sve sokove.

»Mislio sam, da je život učinio mene ocem tvojim,
a sada vidim na svakoj crti lica tvojega i osjećam u
svakoj žilici tijela i duše svoje, da sam još uvijek
dijete tvoje, a ostaješ za vazda majkom mojom,

»Ti, koju život ponizi!

»Ti, koju Samrt uzvisi!«

... Kandila su opet zasjala. Osjeća se svježina i
miris cvijeća. One se zelene oči ispod odra suzile u dvije jedva vidljive tačke, što kao da tonu u mrak;
a posmjeh na staričinim usnama spustio se i u uglove
ustiju, zahvatio i rubove oštre mršave bradice.
A gospodarev nijemi govor postaje topliji.

»Majko moja, prosti!

»Na planini bolovâ, nad morem suzâ, stajao je
grad tvoj, a ja ga nisam viđao. Stajao je bijel držeći
uvijek otvorena vrata — tvojim pticama bjegunicama
za sklonište; i ne gaseći nikada fenjera na svojoj
kuli — brodolomcima tvoje krvi za spasenje.

»O majko, ne pamtim tvoje prve riječi uz moju
kolijevku, ali ću se uvijek sjećati one posljednje
pjesme duše tvoje iz već gotovo mrtvog tijela tvoga.
I onako će sve biti. Procvast će bosiljak i mažurana
na planini nad morem.

»Jer me ti nauči svojim životom, zašto se mora
trpjeti, a svojom smrću, u čemu je radost naša.

»Ti dio Bola svemirskog!

»Ti sliko Majke Vječne!«

... Blistave i titrave gorjele su sada svijeće. Vonja
se cvijeća dizala iz svih latica i čašaka. Mrtvačka
se soba mijenjala u kutić proljetnog vrta, obasjanog
suncem, razveseljenog jutarnjim zrakom. Zelene se
zjene pod odrom sasvim ugasiše, i Garavuša izađe
puzeći iz sobe; pobjegnu u donji hodnik.
Gospodar se prignu; poljubi ono mramorno čelo,
one mrtve, sklopljene vjeđe.
I njegovo je lice bilo u onaj čas, u svakoj svojoj
crti, nalik na lice pokojničino.

008