Šarko/XVI.


XVI. Kućica pokraj puta 

Čudan li je bio prvi gospodarev sastanak s bakom
ono dvoje djece!
Stigli smo tek sutradan predveče u kućicu pokraj
ceste i našli u njoj ženu sijedu, suhu, zgrbljenu, no
još žilavu i hitru kao ptica.
Mijesila je brašno u kopanji okrećući leđa vratima.
Kada uđosmo, jedva se malko obazre; ne vidje
zapravo no Anicu.

— Vi ste to, dico! Pa kako je bilo? Koliko ste?

— Dvadeset i dva! — odgovori Marko.

— Uh! U dvoje! Toliko dana!... Sram vas bilo.
Bolje da ste ostali kod kuće i pasli ovce. Hitro!
Spremite te dronjke, pri neg se did vrati. Baš će
večeras iz Dočića. Zapita li vas šta, već znate, kako
vam je odgovorit... Dvadeset i dva dinara! Ma baš
sramota!
Od ljutnje je življe mijesila i mrmljala:

— E, da. Lukina unučad!
Priđoh k njoj. Stadoh joj njušiti noge. Digoh njušku
prema kopanji.

— A šta je pak to? Čiji je?

— Ovoga... — započe Anica.
Starica se bijaše okrenula i zagledala u moga
gospodara.
On je stajao na pragu, s leđima	prema	svjetlosti,
pa nije bilo vidjeti do tamna lika, torbe	o	ramenu	i
štapa u ruci.

— Tko si? Šta ćeš? — reče tvrdo starica nastavljajući svoj rad.
    
Al kad on uđe, i svjetlost mu obasja lice, žena ga
prođe pogledom od glave do nogu, pa digne ruke,
strese tijesto, otre dlanove o pregaču.

— Prostite, gospodine. Nisam vas u ovom mraku
dobro vidila. Mislila sam, da ste ...

— Pa i jesam prosjak.

— O, ne. Ni vi petljar, ni to blago prosjačko
pseto. Vidim ja to odmah.
Vrzla se okolo njega, nudila mu da sjedne, pitala
ga koješta.

— Kloštar u C.! Znam ga, i ako je već i petnaest
godina, što ga nisam vidila. Sićam se časnih sestara.
Madžarice, al dobre žene. Udilile sirotinji. Bilo u
njemu svega i svačesa. A sve za siromahe: za dicu,
pa i za nas prosjake. Pravo sveto gnizdo. Eto, sklonili
ste tu našu siročad, dopratili je čak amo.
Gospodar je gledao naokolo: u oveću kuhinju
s klupicama na ognjištu i u dvije sobe s krevetima, s
ormarima punim zdjelica i sa škrinjama, od kojih je
jedna bila otvorena i natrpana koječim.
A baka je nastavljala:

— Pa još vele, da nema više dobrih ljudi na tom
svitu. O, ima ih, gospodine. Pred deset godina, odmah
posli rata, čule u gradu neke gospoje iz Ingiltere o
našoj nevolji pa natrpale dva tomobila svakim darom
božjim i prošle ovom cestom. Pomogle nas i robom
i novcem. A bit će jedno trideset godina, šta je gori,
kod lugara u O., umro neki sveti čovik. Banuo od
nekuda amo pa razdilija sve svoje; živija kao pustinjak; zaslužija duši raj. Rodbina ga tražila, al smo
mi znali i šutit i krit ga. Virna smo mi čeljad.
Gospodar je još uvijek lutao pogledom naokolo,
a kad se Marko i Anica vratiše preobučeni, on ih u
čudu pogleda:
Gospodine, moramo tako zbog moga Luke.
Vidit ćete, kakav je on čovik. Niti može nit bi zna
šta zaslužit. A ohol u svojoj siromaštini...

— Ne bih rekao, da je to kuća siromaha.

— Uh, gospodine, šta ste to sad kazali? Da nemam
sina u svitu, i da nas se on katkada ne sića, propadosmo već davno. Jednom je na ovom mistu stajala
mala pojata, a ipak se u njoj dobro živilo. Tri su
šćapa išla onda iz nje svake jeseni u svit, u pitanje;
donosila i novaca i hrane. A sada zlo i naopako. Sin
daleko; mi dvoje ostarili; dica još malena, a i nema
tko da ih nauči, kako se ide po svitu. Izmučili se —
eto — sve tamo do vas, a donili mi dvadeset i dva
dinara. O, muko moja!...
I ona je išla sad u kuhinju, sad u sobe: da užge
ovdje vatru, da spremi ondje postelju, da ulije ulje u
svijeću, pa i da donese rukovet suvadi iz dvorišta, a
uvijek govoreći.

— Gospodine dragi i milostivi, ta ne vidite, di
mi, jadni, živimo? Ni po kršu plugom, ni po cesti
grabljama. Ni sjetve, ni žetve. Ne možeš li šćapom
u svit, živ si zakopan u ovoj kamenoj grobnici.

— Al ipak!

— E, vidim ja odmah, kakav ste vi čovik — navali
ona. Nasitili ste se svita i bogatstva pa volite ovaj
naš mir i ovo naše siromaštvo. Tako je bilo i s onim
pustinjakom... Bog mu dušu primija! Ovdi se on
smiri i posveti. A kako smo ga mi čuvali i krili! Na
dlanu smo ga nosili. Nismo ga izdali ni posli njegove
smrti... Al šta vam ja, luda, sve to brbljem. Bit
će da ste i gladni i žedni.
I ona mu donese koješta.
Ja dobih kost; izađoh s njome napolje.

U kutu dvorišta, odmah uz kuću, Marko i Anica
crpahu iz neke jame vodu i lijevahu je u korito.
Sukali su rukave, razgaljivali prsa pa se umivali i
prali. U crvenim zrakama sunca na zapadu oni mi se
pokazaše zdravi i jedri. Kretnje im živahne. Glas
im jak i zvučan, udešen za daljinu, kao da su i sada
negdje na paši, daleko jedno od drugoga.

— A sva ta muka ni za što. Ima baka pravo —
reče dječak.

— Ti si svemu kriv. Zašto uđosmo u onu kuću.
I ne vidismo ono lipo misto. Zašto mu, barem, na
putu ne pobigosmo?

— Šuti, nesrićo! Da nije tebe bilo, učinih i to.

— E, sadi ...
Gotovo se počupaše. On je gurao; ona ga škropila vodom.

— Da je barem ponija šta sa sobom! Ništa ne uze.
Čak se i presvuka. Doša nam amo go ka prst na ruci — potuži se djevojčica.

— E! E!... Tko zna!

— Šta veliš?

— Priča baka, da je oni pustinjak bija doša amo
bez ičega u torbi; a kad tamo: u njegovu kaputu sve
banka do banke.

— Kako to?

— Pa lako. Sašiveno. Tu, pod postavom. Kad
pipaš, sve šuška.

— Joj!

— A razdilija čovik ljudima mnoge novce. Kad
je umra, sazida lugar u O. kuću. Ostavi mu pustinjak
knjižicu od Banke.

— Kakva Banka?

— Pusti. Ne razumiš ti to.

— A je li i ovi naš tako bogat?

— Ja velim: i bogatiji! Ne vidi li svu onu kuću
i sve ono imanje? I ne ču, šta mu govorila ona žena?
Kako ga se bojala. To ti je niki debeli gazda. Pa ne
vidi, kako ga baka gleda i dočekuje?

— Jest!

— Mudra je ona. Da smo joj doveli u kuću pravog
petljara, bila bi njega odmah potirala, a nas izgrdila,
pa i izmlatila. Znam ja nju. Sad bi htila, da nismo
danas donili u kuću ni onih dvadeset i dva dinara.
Moga si barem šutit. Pa se još hvališ, da već
znaš radit i zasluživat.

On se uvrijedi; htjede je opet gurnuti, kad se
starica pokaza na vratima.

— Ej, dico! Donesite vode za gospodina, a čuvajte
i napojite to pseto.
Al gospodar izađe u dvorište.
Kao da sam tek sada pravo vidio, kako ga put
izmorio, prašina nagrdila, sunce opeklo.
On strese sa sebe prašinu, skine haljetak i kapu,
zasuče rukave i priđe k vodi.
Starica ga šutke gledala. Njezin je pogled milio
po njegovoj košulji od fina tanka platna i zastajao
straga, na šiji, gdje se još blistalo pozlaćeno dugme,
kojim se zakopčava ovratnik, a gospodar ga zaboravi skinuti sa sebe. Ispitivala je potanje kroj njegova
odijela i njegovih cipela. Kad se on opere, pa mu
na onome suncu zasjaše lice, ruke i razgaljeni vrat,
njezin posmjeh postane još slađi, a nekako i lukaviji.

— Dico, pustite gospodina na miru. Dočekat će
sâm dida.
Gospodar sjedne na zidić uza cestu i zagleda se
preda se.
Sunce je — golemo i crveno — zapadalo polagano
za dalekom planinskom kosom. Duboko pod nama,
sve tamo do sunca, more nalik na jezero. Veliko
ostrvo već se crnjelo u sjeni, dok je nekoliko
ostrvceta dizalo pod našom planinom svoje gole i
još rasvijetljene vrhove iz vode crvene kao krv.
Duboka je šutnja ležala na moru, na otocima i na
kopnu. Ja sam uzalud lovio nosom kakav ćuh vjetra
ili kakav miris. Sve je mirovalo i šutjelo, samo su
večernje boje titrale nad vodom, treptale po ostrvcima, gasile se i plamsale u oblacima i po gorskim
vrhovima prelijevajući se i progovarajući jezikom,
što ga nisam mogao razumjeti.
Ali gospodar kao da još nešto vidi i koješta čuje
Napeo je i vid i sluh. Rekao bih, da se sili, kako bi izašao iz sebe, dignuo se nad tom vodom, zašao u
tu igru svjetlosti i boja.
Sunce je sada crven polukrug: vatra, što se sve
hitrije gasi, pa napokon iskra što još jednom zasvjetluca i naglo trne.
Vjetar dunu s mora; dalek, prigušen šum vode
dopre do nas.
U kućici sinu svjetlo; ču se staričin glas:

— Dođite na počinak! Osta Luka i noćas
s ovcama.

Kad se probudih, gospodar je tvrdo spavao na
nisku krevetu.
Mjesečeve su zrake prodirale kroz prozorčić, što
gleda prema planini, i padale na prag otvorenih
vrata naše sobe. Čuh komešanje miševa onamo preko,
u kuhinji, i hrkanje Markovo negdje kraj kopanje,
ali niti pisnuh niti se makoh, jer već davno znadem,
kako se moram vladati, dok ljudi u kući spavaju.
Doskora dječak umukne; žamori u kuhinji gotovo
sasvim prestadoše.
Vidjeh, da je sve mirno i tiho, i da bih mogao opet
zaspati. Ostadoh ipak budan, ležeći na jednoj nogavici gospodarevih gaća, s njuškom na prednjim
šapama i buljeći u prag osvijetljen mjesečinom.
Gledao sam, kako se ono svijetlo miče polagano
nastranu i razlijeva se kao mlijeko po crnu trošnu
podu. I gospodarev je haljetak bio skliznuo na pod,
pa se mjesečina došulja polako na nj, da ondje i
legne, kao da bi i ona htjela usnuti na nečem meku.
I ako sam bio još umoran, nešto mi nije dalo
zaspati.
Mislio sam na razgovor ono dvoje djece kraj
bunara i na način, kako je starica promatrala gospodara, dok se on predveče prao. Ne znam, ni zašto ni
kako, ali kao da vidim neki potok, a kraj njega staru vučicu i dvoje vučadi, čekaju, e se jagnje makne s
vode, pa da nasrnu. A ono bezbrižno gaca, pije i kupa
se ... niti šta vidi, niti što sluti... Svaki put kad ga
voda poškropi, vuna na njemu jače zablista, dlake
mu se stvaraju u žice od zlata... Gle! najedamput
je jagnje golo, živo odrto i krvavo, a vučica juri s
vučićima uz brijeg noseći u ustima zlatno runo.
Sigurno me san hvata; nešto sanjam...
Trgoh se. Naćulih uši.
Neko se šulja k vratima.
Ne znam, da l' bih zalajao.
Al, gle!
Mjesečina je obasjala na pragu bakino lice.
Starica gleda u sobu; sluša, kako gospodar u snu
diše. Pruža vrat; oči joj sjaju kao dvije žeravice; na
usnama joj opet niče onaj slatki, lukavi posmjeh.
Prignula se i spružila ruku prema gospodareva
haljetku; povukla ga polako k sebi. Tura ruke u
džepove, ogledava šavove, opipava podstavu. Kao
da ispituje i sluhom, da l' u njemu što šušti.
Lisičji joj posmjeh trne na ustima, al joj male oči
još jače svjetlucaju, opet nešto traže.
Koraknula je oprezno naprijed, postavila ruku na
donji kraj jedne nogavice gospodarevih gaća.
U taj me čas ugleda.
U prvi tren ne zna, što bi. Gleda me onako prignuta, gotovo klečeći na podu, i počima polagano
vući gaće, na kojima ležim.
No se meni i njene oči, i izraz lica, kojim bi me
htjela umiriti i sklonuti da se maknem, sve manje
sviđaju.
Zarežah.
Ona trgnu natrag, nestade je u polumraku s one
strane praga.
Njena je kretnja bila kao u mačke, pa me nešto
nagnu da skočim i jurnem za njom.

Potjerah je lajući u kuhinju.

— Šarko!
Gospodar je sjedio na postelji.
Ja skočih k njemu.
Drhtao sam od ljutnje; umiljavao mu se; lizao mu
ruke.
Uzalud sam se mučio da mu kažem, što je sve bilo,
dok me on — gotovo spavajući — gladio, a kuća je
opet ronila u prijašnju tišinu.

016