Job (Šarić)/Glava 23.
1 Nato reče Job: 

2 Tako je i danas tužba moja kao prkos: teško tišti ruka njegova uzdisanje moje. 

3 O kad bih znao, gdje bih ga našao, da stupim pred njegov sud! 

4 Iznio bih pred njega stvar svoju, puna dokaza bila bi mi usta. 

5 Želio bih znati riječi, što bi mi ih odgovorio; htio bih saznati, što bi mi rekao. 

6 Bi li se u veliko; moći svojoj prepirao s menom? Ne, on bi pripazio na me. 

7 Tamo bi se pravednik mogao prepirati s njim, pred sucem svojim oslobodio bih se zauvijek. 

8 Ali pođem li prema istoku: "nema ga tamo; pođem li prema zapadu, ne vidim ga. 

9 Radi li na sjeveru, ne nahodim ga; okrene li prema jugu, ne mogu za voljeti. 

10 Ali on zna put moj; kad bi me prokušao, izašao bih kao zlato. 

11 Koraka se njegova držala čvrsto noga moja; puta sam se njegova držao i nijesam skrenuo nikada. 

12 Od zapovijedi usta njegovih nijesam odstupao nikada; riječi usta njegovih čuvao sam u grudima svojim. 

13 Uvijek je sebi jednak, tko će ga odvratiti; što duša njegova zaželi, ono učini! 

14 On će dovršiti i moju sudbinu, i toga još ima u njega mnogo. 

15 Zato se ustrašim pred licem njegovim; i kad pomislim na to, strah me je od njega. 

16 Bog je srce moje plašljivim učinio; Svemoćni me je u strah utjerao. 

17 Zbog tmine ne osjećam se uništen, niti jer je mrak obavio lice moje. 

Job (Šarić)