Sveta Rožalija/Dio drugi/15
XV. Zabava vrimena u ljubavi i uzdisanje Rožalije.

Nitko sad se neće između vas čudit,
niti da mi teče dugo vrime, sudit.
Kad sunce ističe, ljubav moju budi
i slatko potiče, da se ne utrudi.
Probudena, novi život, velim, sveti
ja hoću dan ovi, Isuse, početi.
Kad žarko i vruće na podne uziđe,
srce mi goruće višje k Bogu iđe;
kad u večer zajde, da mi Isus sviti,
da ga srce najde, k njemu svu noć hiti,
ter se suprot noći od života tužim,
jer mi nije moći da se š njime združim.
Srce mi zacvili i od želje sane:
ah, da se zabili zora, da mi svane!
O kad mi istečeš, sunce i dan srićni,
koji zapast nećeš, jerbo si dan vični!
Tugujem u tmini brez svitlosti tvoje:
o Isuse, sini, ti si sunce moje,
da te vidim, ljubim, da s tobom pribivam,
da te ne izgubim, da te uvik uživam.
Kada vitar puše, mislim: "O da hitri
uzdisi od duše lete kao vitri!"
Kada kiša pada, velim: "Suze puste,
gdi ste?" - jošter rada da su višje guste.
Velim, kad niz brdo led rastopljen teče:
"Što se u plač tvrdo srce razić neće?"
Velim: "Linu mene što na zemlji veže?
Nut, ruke zelene hrast u vrh proteže!"
Kad je lito, kako srce gorit neće?
Kada žarko tako sunce žeže i peče,
zovem vrime svako litno i goruće,
jer rajsko jednako sunce mi je vruće.
Kad je jesen rodna, iziskujem dila,
jesu li ugodna Bogu, čista, zrila.
Ne znam što je zima, kad me oganj grije:
koga ljubav ima, zime u zimi nije.
A kada prolitje zemlji studen svuče,
da ju u novo cvitje i zelen obuče,
želna tilo svući i život umrli
cvilim uzdišući u raj neumrli.
Ah, u cvitnjak ovi, pokoj duša srićnih
sad me Ljubav zovi, - cvitnjak želni, vični!
Tako služim Bogu, zabavljam se s time,
vas život zvat mogu od ljubavi vrime.

Sveta Rožalija