Šarko/XVII.


XVII. Starac Luka 

Sutra ujutro djeca nas povedoše k djedu.
Prođosmo tri goleti, jednu goru od druge.
Misliš: kud ćeš kroz to pusto oštro kamenje?, a
kad tamo, na njemu, uvijek uzbrdo, vijugav trag stopala i papaka. I da je mrak, ja bih znao, kud mi je
ići, jer taj trag vonja po čovjeku i po stadu. Hitam
naprijed derući nokte i dahćući s ispruženim jezikom.
Sad vidim da i po tom kamenju niče proljetna trava.
Mahovina je nahukala zelenilom i najgrđe klisure.
Ima visokih litica s brazdama i pukotinama punim
sitna lišća, pa bih rekao, da se na njima otvoriše razgranjene žile, niz koje teče neka zelena krv. Nemir
me hvata, jer osjećam i vonju zečju; sve mi se čini,
da će brzonog uhonja iskočiti najedamput iz rupe
ispod kamena.
Kad me umor svlada, legnem i gledam.
Sad vidim more i s one strane ostrvi. Gorska
kosa, iza koje je sunce sinoć zapalo, uleknula se
još više i, obasjana jutarnjim zrakama sa istoka, nalik je jutros na prugu ružičaste pjene prosute po vodi.
Nebo i more slili se u jedno, pomiješali svoja plavetnila, pa otoci i ostrvca ispod planine kao da nijesu
više od kamenja, no oblaci i oblačići, što se odmaraju
na modrini duboko propalih nebesa.
Moj pogled ide k mome gospodaru, dok se on
penje prema meni, a sunce ga već obasjava.
Diže noge uvijek malko prignut; pomaže se
štapom. Torbu je premetnuo na leđa; prsa razgalio,
da ga vjetrić lakše hladi. Obrazi mu opaljeni od sunca i pokriveni dlakama, što mu sive niču i prilično ga ruže. Njegove su cipele čak i pukle; donji
se rub jedne nogavice istrošio i raskinuo. Da onako
ne gleda i da se onako ne smješka razgovarajući se
s djecom, rekao bih, da je zbilja kakav prosjak...

— Šarko, bolji si ti hodač od mene!
Ja se dižem i jurim naprijed.
Najednom stanem.
Uzak al prilično ravan i zelen dočić pokaza mi se
ispred strmine. Osjetih vonju ovaca, mazgi i ljudi.
Čuh blejanje i cinkanje zvonceta. Zatrčah nizbrdo,
ževkajući. Kad stigoh naniže, uznemirih nekoliko
koza, nagnuh u bijeg nekoliko ovaca, no ja kao da
znadem, kud mi je ići. Ne stadoh, dok se ne nađoh
u sjeni visoke hridine.
Pred torom nije bilo nikoga. Nanjuših odmah
čovjeka i uđoh. I naslon je bio pust. Provukoh se
napolje; krenuh k litici. Otvor nalik na vrata, vodio
je u mrak spilje, iz koje je izbijala vonja po vuni
i mlijeku. Htio sam unutra, kad nešto ugledah.
Nedaleko, u sjeni od hridine, s leđima naslonjenim
na liticu, čovjek je sjedio na kamenu i gledao, kako
ovce pasu po dočiću.
Takvog starca nisam bio još nikada vidio. Svi
mu vlasi na glavi, a rudasti i bijeli kao da nosi kapu
od jagnjetova runa. Brci mu se objesili praveći okvir
zdravim ustima i snažnoj bradi, koja kao da je isklesana iz kamena. Ispod široka čela, duboke oči, što
vide daleko. Mršav je i koštunjav. Pod kožom,
o kost prionulom, modre se debele žile, od kojih one
na slijepoočnicama snažno kucaju. Otkad dokad
sklapa oči. Trepavice mu onda padaju nisko na
obraze, lice mu blijedi, žile pokraj očiju prestaju
kucati, i meni se čini, da se čovjek sav okamenio,
postao dijelom klisure, o koju se naslonio.
Priđoh mu polako; prionuh njuškom na njegovo
koljeno.

Ni da se maknu. Ogleda me ispod oka; prođe
mi dlanom po hrbtu i po leđima; opipa mi bokove.
Ne makoh se ni ja. Osjetih, da me ona ruka važe,
da mi sudi i da me osuđuje. I za prvi mi put bje
krivo, što sam neko ugojeno, razmaženo i tromo
psetance.
Ruka se dignu; ja ostadoh nepomičan.
Legoh i dignuh glavu tek onda, kad moj gospodar
stignu pred starca.
A čudnog li sastanka!

I gospodar je stajao, šutio i gledao u čovjeka, dok
ga starac promatrao ispod oka i — rekao bih —
pipao — ne rukom, kao mene — no pogledom, što
je dugo ispitivao gospodarevo odijelo, štap i torbu,
i zastajkivao na licu i na rukama. U prvi trenutak
starčevo se lice gotovo smrknu, no se doskora na
njemu sve smekša; posmijeh mu niknu na usnama,
neko blago svijetlo zasja mu u očima.
Najedamput progovori:

— Zdrav da jesi, tuco prenevoljni! Kakva ti je
muka dodijala?
Moj se gospodar još čudio liku i licu toga čovjeka,
kad ga starčeve riječi, a — možda — još više starčev
glas i način, baciše u novo čuđenje. Gotovo se
smete. Doskora se i snađe pa odgovori:

A starac se dignu. Uspravi se, dug i mršav, uz
liticu. Lice mu oživi. Priđe gospodaru; gotovo ga
zagrli.

— He! Vidjeh ja odmah, tko je to preda mnom.
Nisi ti koji od tih naših sramotnih petljara. Dao si
skrojiti tucačke haljine, uzeo si štap u ruke, a na pleća uprtnjaču torbu, da prevariš Muja od Udbine
i izbaviš iz tamnice crne druga svoga Mijat Brdarića.
Njegove kretnje bivahu svečanije, glas jači. Pričinjaše mi se, da postaje mlađi, dok mu lik raste uz
onu liticu. Padao je u još veći zanos. Upre pogled
u klisure na vrhu s one strane klanca; dignu ruku i
ispruži prst:

— Eno vidiš onu b’jelu kulu i pred kulom kamenu
avliju. Uz avliju kamena tamnica. Tamnici se penji
na pendžere pa ti viči Mija iz tamnice!
Ne znam, što mu gospodar na to reče: moja se
pažnja svrnu drugamo.
Marko i Anica sjedjeli su nedaleko na travi i
zabavljali se gledajući u starca.

— Ha! Ha! Evo did opet poče.

— Da je tu baka, polila bi ga vodom, pa bi mu
prošlo.

— Mani te ga se, gospodine!
Al oni nisu ni čuli djecu.
Starac je držao gospodara čvrsto za ruku.

— Ima trista godina, što te čekam u ovoj planini
nad tvojim gradom od kamena. Rekoše već davno,
da ne prebolje rane, i da te Ile Smiljanić odneso
seki Anđuši i pokopa pred kulom u Primorju. Rekoše, da više nema ni uskoka u Senju ni Turaka u
ravnim Kotarima. Rekoše i povjerovaše, pa sve se
izrodi i podivlja. Mjesto puške i handžara, štap u
ruku, torbu na leđa i laž na jezik. Junaci se prometnuše u varalice i prosjake. Prokletstvo i sramota!
I starac je još čudnije govorio. Na njemu je sve
treptalo i drhtalo. Spominjao kulu ličkog Mustajbega
i pendžer mlade Abegzade, konja Petra Mrkonjića,
Čavlenu batinu Tale Budaline. Gospodar ga mirio,
ali se starčev zanos još većma raspaljivao.

— Slatki pobratime, skini te tucačke haljine! I
pokaži toke i ječermu. Nek ti vidim mor-čohe čakšire. Više im je srme pod koljenom, no skrleta čohe
nad koljenom!

I on uhvati gospodara za prsa. Htio ga je svlačiti,
pa i raskinuo na njemu haljetak.

— Ne dajte se, gospodine! Kad ga to hvata, valja
s njime grubo, — javi se dječak Marko.
Al prije no se gospodar oštrije opre, starac klone
na kamen. Mirio se sam polagano budeći se iz nekoga sna. Ukoči se iznova uz liticu i reče došljaku
novim glasom i govorom:

— Sidi, čoviče! Kazuj starome Luki, šta je to
s tobom.

Pet je dana, što mirno, a i veselo, živimo u ovome
klancu.
Sunce ga svega obasjava samo u satove, kada je
najviše na nebu; vjetrovi s mora i sa vrhunca dušu
visoko preko njega; u dubokim rupčagama ima još
vode od minulih uskrsnih kiša i mraza od božićnih
snjegova. Svjež je i tih, a pun trave, koja se sad
tamni u sjeni, sad sja na suncu.
Marko i Anica odlaze i dolaze noseći koješta.
Baka se katkad penje do nas, da štošta prigovori
starcu i da gleda u moga gospodara očima punim
očekivanja i nade, koji kao da se već kvare i pretvaraju u razočaranje i mržnju. Starac i moj gospodar puše isti duhan, jedu iz iste zdjele, noće u istoj
spilji. Cio su dan skupa; govore o koječemu, najviše o uskocima, o Turcima i o Mlečanima.
A ja sam obašao čitav dolac; upoznao sve što po
njemu pase; sprijateljio se s ovnom Galobelom,
s jarcem Čubrilom i s magarcem Sivonjom.
Odmah prvog dana Ćubrilovi me rogovi, Sivonjina
me kopita i Galobelino me tjeme naučiše, da ne smijem vijati jaganjce i jariće, i da pravi pas ne laje,
a ni za što. Bilo je svađe. Sada plandujem s njima
u sjeni hrasta i ne ljutim se, kada zadirkuju u me.
Najljepše je, kad i starac Luka sjedne s mojim
gospodarem između nas.

Ove tri životinje gledaju u gazdu kao i ja u svoga,
A starac najviše voli Galobelu, Tura ruke u gusto
runo ovnovo, gladi mu leđa, miluje ga po njuški.
Počima iznova bulazniti, no ne znaš, da li od zbilje
ili onako, iz šale:

— Tuco moj prenevoljni, pamti dobro ovoga! On
je na planini, što je Ovan nebeski na putu sunčanom.
Kad sam bio ovčar čobanin za života Senjanina
Tadije, dođe mi jednom Kotarac Jovane i odnese
ovna devetaka i dobra jarca od sedam godina. A
Senjanin Tadija oba živa oderao brava pa ih pusti u
jelovo granje. Grana dirne( stoji dreka jarca. Ovan
ćuti i ne pušta glasa. A Tadija družbi govorio: Vidite li, moja braćo draga! Kakova je muka na živini,
još je veća muka u Turaka, kad našega uhvate junaka.
Koji može muke podnijeti, da ošuti kao oderan ovan
kroz planinu? Koji muke otrpit ne može, od mene
mu Bogom prosto bilo! Nek se vrati Senju na Krajinu! Trideset junaka odbjegoše na to svoga vođu.
Ostade Tadiji samo dva druga s kojima on ipak
pobi trideset Udbinjana. A na mome ovnu Galobeli od toga dana srebreno runo, što ga nikad ne
strižem; na mome jarcu Čubrilu crna dlaka i brada,
što uvijek dršće od straha i od srama. Tako ti je
onda bilo,

— A što	je s ovim trećim? —	upita	gospodar
pokazujući na Sivonju.

— E, s njim ti je pak drukčije. Bilo je to mnogo
godina kasnije, kad unučad uskoka oboriše malo pomalo šumu na ovoj planini, da je voze,	ponajviše
kradom, na latinska ostrva.	Željni	zlata, a zazorni
rada i nadničarskoga i junačkoga, posjekoše je i
poharaše; oguliše planinu do samih kostiju, A planina plane gnjevom velikim. Oblaci se digoše kao
bedemi na njezinu bilu; oštar leden dah provali za
prvi put iz	njene nutrine.	Ona	odpuhnu travu,
grmlje pa i zemlju niz obronke u more i razgali svoja
kamena prsa, da je vjetrovi biju i sunce prži. Kad nije više bila sklonište junaka, prohtje joj se potjerati
sa sebe sav taj izrod, koji je još po njoj milio. Gonila ga vjetrom, žegom i glađu, Al se nevaljanci
nečemu dosjetiše, Rekoše: Tome nismo mi krivi.
Ispaštamo grijehe svojih otaca. Što oni silom, to mi
milom. Oni se hranili puškom, sabljom i konjem, mi
ćemo štakom, štapom i,,, Nisu sami znali, na čemu
bi sada mogli jahati po ovome kršju, pa zamoliše
planinu, da im se smiluje i da im pomogne. A ona
rodi i dade im, što je takovima i pristajalo. Jednog
jutra, kad se oni, obučeni u dronjke, sa štakama pod
pazuhom i sa štapima u ruci, spremahu poći u svijet,
u pitanje, prvo magare siđe k njima, da im nosi prosjačke torbe i bisage,

— A ti ga paseš i timariš — reče gospodar,

— Samo je Galobela moj. Sivonja je moje žene;
Čubrilo je moga sina,

— Imaš i sina?

— Jeste — odgovori starac, i njegovo se lice tako
smrknu, da gospodar naglo proguta svoje novo
pitanje.

Jutros rano starca nije bilo u spilji.
Naslon i tor prazni. Stado izvedeno.
Dočić tih i još u sjeni. Čubrilo brsti s kozama u
šibljičju; Sivonja pase sam u smrečaku. Starca nigdje
vidjeti.
Htio gospodar da ga potražimo, kada čusmo glas
frule.
Gore, na proplanku, starkelja je vodio Galobelu
i ovce na visočinu. Ovan je dizao visoko glavu; stado
je za njim grtalo ne mareći za pašu: viđalo se odmah,
da im je do nešto drugo. A glas sviralin piskutao sve
glasniji u jutarnjoj tišini. Spočetka jednolik i nejasan, stade se kidati u zvukove, nalik na mlaz mutne
vode, što se naglo bistri i prosipa na kamenje u sve
krupnije kaplje. I što su više čovjek i stado odmicali uza strminu, nama se pričinjalo, da one ovce rastu, dok se starkelja stvara pred njima u ljudeskaru, Sunce granu, razli crvenastu svjetlost po leđima ovaca, obasja Galobeline rogove, pozlati starcu
sviralu i okruni mu vlasi nekim blistavim kolutom.
Kada čovjek i ovce prođoše strminu, pa se stado
prebaci preko njena gornjeg ruba, da ga nestane na
visoravni, bilo nam je, kao da gledamo, gdje se i
litice stvaraju u krda, i sve se penje i hita za pastirom, da se — bliješteći se — rastopi i zaroni u sunce,
koje je isticalo zaslijepljujući nas svjetlošću.
I gotovo smo čitavi dan slušali negdje nad nama
svirku i bleku.
Ja sam htio onamo, ali me gospodar držao uza se.

— Šarko, za nas je Sivonja i Čubrilo. Pred nama
bi danas ponor zinuo na svakoj stopi starkeljinoj.

Ono predveče, kada djeca donesoše večeru, dječak
Marko reče momu gospodaru:

— Gospodine, sad će vas netom zavolit i naša
baka.

— Ispeć će vam sutra kolače — nadoda vragoljasto Anica.

— Pa šta se to desilo? — upita djed.

— Ne smimo ni beknut. Al bi nas stara!
No djeca ipak kazaše.
Dojurio »tomobil« i stao pred kućicom pokraj
ceste. Izašao iz njega gospodin: još mlad čovjek,
okrugle glave, crnih vlasi i brčića, a živahnih, sitnih,
malko kosih očiju. »Evo me, kumo! Gdje je?« javio
se i ušao u kuću. »Kod dida, doktore. Daleko gore
u dočiću. Zdrav i veseo. Dobar čovik među dobrim
ljudima.« Baka je na to potjerala oboje djece iz
kuće, al su ona ipak koješta i čula i vidjela. Starica
je govorila doktoru, kako je došljaku ovdje dobro.
Svi ga vole; ona ga pak čuva kao kaplju rose na
dlanu. Eh, kad ne bi bila tako siromašna! Kad bi
imala čime, da štošta kupuje i da ga bolje hrani!

»Koliko je do dočića?« upita on. »Dugo. A strmo i
sam kamen.« Gospodin izađe, zagleda se u oblake,
što se već dva dana dižu iz mora, i stade govoriti
s mladićem, koji je bio ostao u onim kolima. »Bojim
se nevremena pa se moram žuriti. Ne recite mu još
ni riječi, a ja ću doskora opet amo. Sad je sve lako.«
Onda segnu u džep. Baka se prignu; gotovo kleknu.
Primala je banke, ljubila gospodinu ruku: »Slatki,
mili, udili štogod i meni!« On je tucne po ramenu:
»Samo mi ga čuvaj!« pa uđe u kola; odjuri kao
strijela.
Tako je pričao Marko. Moj se gospodar smiješkao; starkeljino se lice sve većma smrkavalo.

— Peti jarica! Gadura!... A kazuj: kako je onaj
čovjek doznao za nas?
Dječak je oklijevao. Starac se gotovo propne:

— Govori!
I dječak reče, da je baka dva dama prije pješačila u obližnju luku. Po onome, što je zatim sa sobom
donijela, rekao bi, da se odanle vozila u varošicu,
iz koje je došljak amo stignuo.

— Hu, sramote!

— Ne ljutite se — reče gospodar. Onaj je čovjek
moj prijatelj.
U starca je sve kipjelo.

— Marko. Noćit ćeš s Anicom ovdje. Stoku u tor.
Udari li kiša, potjeraj u spilje.
Onda namignu gospodaru; krenu, prvi, prema
moru.
Išli smo teško nizbrdo.
Hvatao se mrak. Gusti oblaci dizali se pred nama
iz mora, krilili prema planini. Sijevalo i grmjelo.
Prve kaplje kiše padahu već oko nas.
Starac je znao put, a njegove oči kao da vide i
u mraku. Samo su ga koljena svako toliko izdavala,
pa bi stao opirući se o štap. Onda se okretao prema
gospodaru, prihvatao još jačim glasom svoje prekinuto govorenje.

— Jest, jednom su sužnjevi krojili sebi tucačke
haljine i išli po svijetu, da zbijaju dugovanje: sve
krajcaru po krajcaru ili dukat po dukat. A tko to
tebe zasužnji? Tko te to pusti iz tamnice? Što pak
ti tražiš od ljudi? U ovom kraju? Reci: zasužnji li
te Bog ili Đavao? Upade li u kakvu jamu, ili sazida
li sam sebi tamnicu svoju? Što je ono, čega kod tebe
nema, a nadaš se ovdje isprositi?
Gospodar nije odgovorao. Starkelja je hitao naprijed, da iznova zapne i stane:

— Druga su jednom bila vremena! I drugi ljudi!
Onda je tamnica bila barem prava tamnica. Imala je
zidove, pendžer i vrata. I ne bijaše građena za žene,
no za junake. Znalo se, šta je i kakva je. U dubini
trista pendezeta, u širini trista i četiri. Kad ti zima
dođe, pobace ti grudu snijega; a kada ti žarko ljeto
dođe, pobace ti po kiticu cvijeća. Po tome si mogao
prebrojit godine... A ti sam ne znaš, u što si zapao.
A nikad i nikuda iz svoje tamnice, pa potucao se po
čitavu svijetu.
Starac se gotovo ljutio. Vikao još jače u vjetru,
što je prilazio noseći sve gušće kapi kiše. Viđalo se
već svijetlo na prozorčiću kuće pokraj ceste, kad on
sjedne na kamen.

— Ode Ivo Senjanin u tucake, al je znao, i kud
će, i kako će. Tamnica u kamenoj kuli Muja od
Udbine, a Mijat Brdarić još živ i zdrav na dnu njezinu. A šta bi ti? Kamo srtaš? Koga tražiš? Ho'š li
i ti kao onaj pustinjak u O.? Banuo od nekuda amo,
da traži i provaljuju kule od oblaka po našoj planini.
I ništa ne uradi. Umre i bez čuperka magle u šaki.
U vjetru i kiši hodao je iznova govoreći još
glasnije. Bilo ga je teško razumjeti, jer mu vjetar
kidao govor, rasipao riječi. Onako visok i mršav,
ogrnut kabanicom, što je lepršala, bio je nalik na
avetinju. Kad bi munja sjevnula, viđao sam mu lice
blijedo od ljutnje.

Stignusmo. Starkelja gurne o vrata i prvi uđe.
Starica je spremala nešto na stolu, uz svjetlost
vatre na ognjištu. Kad ga ugleda, sva se namršti.

— O! — kriknu kiselo. Zar ostavi dicu samu?
On je ni ne ču.

— Fuj, nesrićo! Izdala si gosta.
Ona iskrivi lice.

— Gosta? ... Zar onog petljara? Hajde, bolan!
Htjela je mahnuti prezirno rukom, kad ugleda i
mog gospodara. Ne dovrši kretnju; izraz joj se lica
naglo promijeni. Da nešto slatko reče, kad je starac
pretekne.

— Za koliko si ga banaka prodala onom čovjeku?
Reci!
No se ona odmah snađe. Udari u smijeh.

— Ha! Ha! Jadni moj Luka!... Nije naš
gost ni momak, koji odbignu kasarnu, ni kakav
švercer, pa da ga prodam vinanci ili žandaru. Mani,
stari! Siđite, gospodine! Ha, ha... čuda božjega
s njim!
I starica se okrenu, da vuče klupicu i nešto
donese.
Luka se ne preda. U njemu još jače uskipi.

— Ne lisici! Amo Judin novac! Čuješ li?
Ali se moj gospodar umiješa:

— Ni ja Hrist, ni ona Juda. Uredit ću sve to
sâm, kad se onaj moj prijatelj amo vrati.

— Dočekat ćeš ga dakle ovdje?

— A zašto ne bi?
Starkelja se zagleda gospodaru u lice; zamisli se
časak pa sjedne mašući glavom.
A ona na to:

— Ha, vidiš, stari! Opet si se prenaglija. Opet
imam ja pravo. Ne mislim ja zlo, nego baš ti o ovom
čoviku. Ako sam šta i uradila, eto gle, sve je kao
da sam se s njim dogovorila. Zna stara Luce, što
čoviku treba.

— Ne prti se u tuđe poslove!
    
I svađa bi bila iznova planula, da moj gospodar
ne vidje nešto o zidu prema sebi pa onu stvar i
skinu, metnu je na sto ispred starca.

— Tako, gospodine! Sad će netom smekšati. Deder, Luka! Zategni pa razmahni gudalom i zapivaj.
Nek te čuje.
I stara se poče hvaliti, kako je njezin Luka posljednji guslar u tome kraju. Koliko bi on zaslužio,
kad bi htio poći u svijet, u pitanje, s guslama u ruci!
Eh, ne bi onda trebalo, da ona jadna prima po koji
darak od prijatelja ljudi, koje gosti u toj siromašnoj
kući.

— Pustite sada to! — govorio joj gospodar.
Luka kao da ne čuje. Zagledao se šutke u onu
dugovratu kutiju sa strunama, što vonjaju po konjskoj dlaki. Rekao bih, sluša, kako vani kiša pljušti,
i vjetar huči daleko u noći.
A stara okolo gospodara:

— Znam ja sada koješta. Teško čoviku, kad je
sam na svitu, bez žene i bez majke, a ljute ga guje
već ujele. Dozlogrdi život. Bižiš, di nima zloće, da
ti koja dobra ruka rane vida i postelju stere.
Ona mu se ulagivala, a meni se činilo da vidim
opet vučicu s jagnjetovim runom u ustima. Čudio sam
se, što je gospodar ne gura od sebe. Već sam htio
zarežati na nju kao i one noći uz postelju gospodarevu, kad se gusle javiše, i starac zapjeva.
Iz one kutije plač djeteta ili njiska ždrebeta: sam
ne znam, šta li.,. no što starac pjevajući priča, sve
bolje razumijem.
Uskok pišti u zelenoj travi, obasut ranama. Pobratim je uz njega. Možeš li mi rane preboliti! Da
ti tražim lagane likare, da ti gradim mekane meleme? Da te nosim mome bilu dvoru. Mati moja da ti
rane vida, ljuba moja da stere postelju, seja moja
da te vodom poji.
U žutoj drvenoj kutiji netko grca i plače, a Luka diže vjeđe, gleda gospodaru u oči, maše tužno glavom i pjeva glasom čovjeka na umoru:

— Aja, bogme, dragi pobratime! Tuđa majka
rane povriđuje. Tuđa ljuba bregovito stere. Tuđa
seja gorkom vodom poji.
Još je htio nešto reći, kad ga baka prekinu:

— Umukni! Šta smućuješ čovika ludorijam. Naša
si način, da ga tiraš odavle. Pravo reče Dujo, da
bacim jednom u vatru to tvoje trulo škrabetalo...
Luka se trže. Krv mu udre u lice. Dignu se, gotov
da nešto uradi, kad ga ovog puta ja prekinuh.
Zarežah, skočih; navalih na vrata lajući ljutito, iz
svega grla!

— Šarko!
Al ja sam već osjećao, kakav je onaj, koji je u
mraku prilazio.

— Gospodaru! Starče! Prevucite mandal! Poduprite gredom! Ne dajte mu da uđe!
Nisu me razumijevali. Htjeli me povući natrag,
kad se vrata oprezno otvoriše. Studen mokar vjetar
haknu mi u njušku; noga me udari u prsa. Padoh
na leđa pokraj gospodara, koji me čvrsto prihvati.
Ostah sav zgrčen drhćući od bijesa.
I sad netom vidjeh, tko me bijaše onako ražestio.
Prokisao i blatan odrpanac, s torbom na leđima
i s nekom štakom u ruci, stajaše pred nama. Sve je
na njemu bilo sivo kao u pauka; sve tamno osim
očiju i brade, što me sjećahu na jarca Čubrila.
Došljak prođe pogledom sve nas.

— Aha! Dobra večer. Eto, ni moji me više ne
prepoznaju.
Starica ciknu. Poleti i zagrli ga:

— Dujo! Sine!
On je tucne po leđima.

— Idi. Mokar sam. A gle staroga! Stogodišnja
suva drenovina. Zanijemio od čuda. Ol rajt!... A
tko je pak ovaj?

— Pusti, Dujo. Hodi! Da te pri svega osušim — reče starica pa ga povuče u obližnju sobu, zatvori
za sobom vrata.
Starkelja se spusti na klupu, nasloni se o zid,
ukoči se kao i onda, kad ga prvi put vidjeh u dočiću,
Duboka čama pa teška tuga sjedoše mu na lice, prožeše ga svega. Uzalud ga gospodar koješta pitao
kušajući da ga prene i razvedri. U obližnjoj sobi čuo
se razgovor i šaptanje. Spominjao se i moj gospodar.
Starica se sad smijala, sad gotovo plakala; nešto je
micala i otvarala. Prođe dva puta kuhinjom noseći
vodu i odijelo.

— He, ljudi! Vidit ćete vi sad njega.
I zbilja, kad ga opet ugledasmo, a on preobučen,
očešljan. Brada mu obrijana. Prsten na ruci; cigara
u ustima. Samo je njegov vonj ostao onaj prijašnji,
a lice, osobito oči, sjećalo i sad na Čubrila.

— Luka! Šta veliš? — upita ponosno starica noseći sinu hranu.
Starac dignu oči; omjeri preobučenog od glave do
pete.

— Pa ipak nije i sad drugo no ... petljar!
Dujo se lecnu. Kozji izražaj njegova lica prometnu se u nešto vučje. Turi ruke u džepove; izvuče
snopiće banknotâ, hrpice zvekćućeg novca. Baci sve
na sto i raskolači na oca oči.

— Ja ... petljar? Luda stara glavo! Gle! Sve
zdrava valuta.

— Oh, Bože! Divote! — sklapala starica ruke
topeći se od sreće,

— Gospodine, recite mu vi, što je sve to. On
ništa ne razumije. I sad mu je glava kod nekih uskoka
i hajduka.
Otac povuče k sebi ruke, kao da se gadi onog
novca.

— A kako si to zaslužio?
~ Krvavo, bogme! Krvavo! Dok si ti svirao u
frulu ovnu Galobeli i pjevao djeci uz gusle, ja sam
prevaljivao čak i okean, pješačio po blatu, magli i kiši. Kucao na sva vrata. Primao milostinju, al i
batine. Branio se od pasa, zločinaca i redara.

— Sramota!

— E da. Trpiti, gutati uvredu, prignuti šiju za te
je sramota; al noćiti u kući građenoj teško skucanim
novcem prosjakovim časno je i pošteno ... je li, stari?

— Ja noćujem u docu, kod svojih ovaca. Ne
trebam ni kuće ni novca.

— Al ih trebam ja, i moja djeca, i moja majka.

— Tako, sine! — javi se starica.

— A što sam htio, sad i imam. Prodat ćemo ovdje
sve i preselit se s one strane planine, u grad između
šume i ravnice.
Starac izbulji oči, dignu visoko obrve.

— Čemu? Zašto?

— Sad hoću drugčije i drugdje. Dosta sam
ovako zaradio.

— Zaradio? ... Opljačkao! Ponizio si sebe i prevario druge. Otvori vrata i baci taj gad u vjetar, niza
cestu. Spasit ćeš dušu svoju... Veliš: hoću drukčije!
A čemu, kad je okolo tebe planina, da po njoj paseš
svoju stoku; i pod tobom more, da po njemu ploviš
i loviš; i za tobom šuma, da je i gojiš i siječeš? ...
Veliš: hoću drugdje! A zašto, nesretniče, kad se ovdje
rodi i ti, i otac tvoj, i djedovi tvoji? Utaman ti prsten,
i zlatan lanac, i gradsko odijelo: ne izbrisa nikad
više prosjačkog žiga sa svoga čela,

— Hu! Hu! — razgoropadi se starica,

— Znam već kupca. Kuću će susjed u L.; stoku
lugar u O.

— Stoka je moja! — planu starac. Pasem je još od
vremena Tadije Senjanina. Kad je ono Komnen barjaktare ...

— Ha, eto! Opet uskoci. O jadna stara glavo! — prekinu ga sin pa se okrenu prema gospodaru.

— Gospodine, sigurno je i vama i previše dodijao
tim svojim ludorijama. Al se odmah vidi, da ste dobar
i strpljiv čovjek. Nek vas sve ovo ne začudi i ne prestraši. Sve će se urediti, a vama će tek sada biti kod
nas dobro. Ol rajt!
Starac se nije bio još smirio:

— Pa što ćeš ti sa mnom i s djecom?

— Djeca će s ocem i s bakom. A ti ćeš s nama.
ali ... s guslama!

— S guslama?

— Jest. Dok mi djeca narastu, i dok ti noge još
nešto vrijede, ići ćeš s njima po svijetu i pjevati o
uskocima i hajducima, Nek mi se djeca nauče radu.
i neka ti naši slavni preci barem nešto donesu jednom
svome praunuku. Ol rajt! ... Ne bi ni ti htio lijenčariti u našem novom domu ... Šta velite, gospodine?
Tko da ne posegne rukom u džep, kada — na sajmu,
ili na proštenju, pa i u nedjelju popodne ispred crkve — ugleda takvog starca guslara i čuje o borbama u
davna vremena? He, onda će i stari Luka znati,
čemu je još živ ... Te mi se gusle vrzaju već dugo
po glavi.
I on pruži ruku, da ih uzme ili pogladi. Luka ih
naglo dignu, pritisnu ih o prsa.

— Ne diraj! — viknu. Ne kaljaj i njih! Kad si
slao novac, da se njime lakše prehranimo i da zidamo
ovu kućicu, ja sam vjerovao ženi i mislio, da
sve manje prosjačiš i sve više pošteno zaslužuješ.
Al mi se sada gadi tvoj kruh i tvoja kuća. I svila
hi mi u njoj vonjala po prnjama i po dronjcima.
Nema mi više ovdje mjesta. A u moje ovce i u moje
gusle i ne gledaj!
Gusle su za moga Marka. Naučit ću ga ja, što
će i kako će jednom s njima. Prije ili kasnije...

— Nikada! Gle, radije ovako!
I starac ih dignu visoko pa lupnu njima o tle.
Obiđe ono rasuto komade; pohita k vratima.
Nestane ga u noć.

017