Sveta Rožalija/Dio treći/12
XII. Rožaliji, kad pozdravi divu Samoću, Ljubav svrhu puta prikaže, lipotu mista i cvitnjaka nebeskoga.

"Jao, puta mučna k ovoj divi!" rekoh.
"Hodit nenaučna ne stignem daleko.
Ali jerbo želim pozdravit Samoću,
što god Bog da," velim, "putovati hoću."
Ter po strmu brigu i kamenju idem,
po trnju, po snigu, po jamah k njoj pridem.
Divi se poklonim; ona pogled mili
kaže mi i s onim srce k sebi sili.
Progovorim: "Zdravo, divo uzdisana,
svetih gora slavo, sad mi srićno znana!
Dojdoh se poklonit tebi, volju moju
pod oblast priklonit i pod volju tvoju.
I ja sam obrala sriću tvoje družbe
i srcem se dala u stan svete službe."
Zagrli me i reče: "Sestro, srce moje!
Srce - što ćeš veće? - sad jest stanje tvoje.
Da si amo zašla, čestito to tebi!
Srića te je našla, u dvor zove k sebi.
Neću ti govorit višje; srićna hodi,
Ljubav će otvorit vrata, kud put vodi."
Ljubav istom strilom svojom me se taknu,
a ja za čas s tilom k gradu se primaknu,
i kroz tisna vrata kad s Ljubavjom projdo,
u grad vas od zlata čudeći se dojdo.
Temelj slavnog grada jest kamenje drago,
koje sve nadvlada svita ovog blago.
Srebru cine nije nit svitlog poštenja,
zlata svitlost gdi je i zvizde kamenja:
od dijaspra zidovi, od bisera vrata,
a gizdavi krovi i tle jest od zlata.
Kakvo to jest misto, znat morete lasno,
gdi se s nogom isto tlači zlato jasno.
Posrid grada teče vode žive rika,
rika slađa veće od meda i mlika.
Pokraj briga, kako rajska rika hodi,
svaki misec svako stablo voćem plodi -
stablo od života; nit pristupit smije
od smrti strahota, život vični gdi je,
nit sunce zapade, da prikrati dana;
što jest mrak, ne znade srića svitlog stana.
Dan se vični bili nit oblačna koga
žalost kad rascvili, srca su vedroga.
A cvitnjak je milo i radosno misto,
od raskošja dilo i veselje isto.
Tu se pramalitje rajsko uvik mladi
nit venut zna cvitje, koje se prisadi,
nego po naravi našeg suncokreta
k višnjem od ljubavi suncu se okreta:
mučene ružice, đurđic tihi i mili,
ponizne ljubice, neoskvrnjen lili;
drvce božje mirno i suncokret srićni,
sunce slideć virno, njem u svemu slični;
rožmarin trpeći, u vrime studeno
ufanje uzdržeći živo i zeleno;
tulipan pobožan, gori usta dižući,
kako jest uzmožan k Bogu uzdišući;
vesele iskrice od ljubavi, koje
svite se i lice dižu u nebo svoje;
vinci od metika, kojih u po zime
zelena bi dika stalna svako vrime;
svake karanfili vrsti i lipote,
kakve jesu bili na zemlji dobrote.
Mučim gledeć, samo rekoh: "Srićna stana!
Koja vodi amo, srićna desna strana!"

Sveta Rožalija