Vuci/2


I.

Od rana jutra  zvonila su na koparskim crkvama sva zvona. Sa stolne crkve, stare talijanske  građevine, brujalo je duboko veliko zvono kojemu su se kampanajući odazivali  batovi dvih više ugođenih. Iz kapele na gradskim vratima cinkao je sitan  zvončić, a na njegov drhtav, u vlažnom zimskom jutru preoštar glasić odjekivahu  listom zvona sa tornjeva cijele okolice. Takav je propis crkve - kad mrtvac  prolazi krajem, prati ga svaki hram i hramić Božji svojim glasom na posljednjem  putu do groba. U koparsku stolnu crkvu unijeli su jutros zorom lijes sa smrtnim  ostacima gospođe grofice Apolonije Frankopanke.
Puk nije poznavao  svoje gospodarice; no veličina smrti žene i majke ganula je sva srca. Staro i  mlado čulo je legendu o prevelikoj ljubavi i vjernosti grofičinoj - priča se  ovila oko njenog imena otkad se znalo da je grofica Apolonija, prkoseći svim  zaprekama i volji mogućnika, bila pošla da u tamnici živi sa svojim mužem. Ni  njega, grofa Krste, nije godinama bilo u Kopru - ali još od vremenâ kad se je  ratovalo oko Milja kraj Trsta mnogi se sjećaju prvog cesarskog vojskovođe koji  je po darovnici samoga cesara bio postao i njihov zemaljski gospodin. Apolonija  nije u očima puka bila samo ljubeća žena koja je i isti život svoj žrtvovala za  dobro i pomoć muža svoga, poginuvši u sužanjstvu od bolesti koja ju je dugo  mučila. U mašti puka ona je postala i sveticom i vilom - djeca su slušala priče  starijih kako je divna i bogata žena, sa blagim i prekrasnim licem, imala u  svom srcu žar nadzemaljski, žrtvovavši se do kraja. U Veneciji je mjesecima  boravila uz muža, bolna ali hrabra, dok ju nije bolest prisilila da traži  lijeka u vodama od Abana. Rastanak grofičin s mužem, na kraju tamnovanja u  Torreselli, spominjahu svećenici u svojim propovijedima kao primjer kršćanske  uzornosti u braku. I u Milan je grofica bila pošla za mužem - ali ondje ju je  nemoć tako prikovala uz postelju da joj nisu smjeli ni reći što o muževu bijegu.  Dok se je knez Krsto skitao po gorama da se dokopa pedlja slobodne zemlje,  grofica je u Milanu ležala u sve češćim nesvjesticama. Dogorijevala je - i  ugasnula je poput luči koja je bila dala sve svoje svjetlo. Jednostavna ljudska  nevolja, tuga ljubavi, bolesti i smrti brišu sve granice čina i staleža -  obična pučanka osjećala je u grofici, izmučenoj do smrti i sada mrtvoj, supatnicu  vlastitih jada. Vremena su i onako nevoljna - u najbližoj blizini Kopra  strepili su ljudi od turskih četa, koje su se zalijetale sve dovle odvodeći u  roblje momke i djecu. A i rat, koji je, primirjem između cesara i kralja francuskoga  ili pak između cesara i Sinjorije, bio jenjao, ostavio je teških tragova. Opet  ove zime prijeti nestašica svega - narod je očajan i utječe se utjehi crkve.  Sprovod Apolonije Frankopanske okupio je ljude i žene što se tiskaju oko crkve  i ulaze da u polutami hladnoga jutra, u očigled lešine, isplaču i svoju tugu u  molitvi i da u žalosti svoga gospodara nađu odjek vlastite nevolje.
A i sam sprovod  primamio bi znatiželjnike, sve kad i ne bi o pokojnici tekla ona utješna i  pobožna legenda. U Milanu tijelo je Apolonijino balzamirano solju i preneseno u  Veneciju, otkud ga prate do kapele novigradske, posljednjeg stana grofičina. U  crkvi koparskoj jutros je crna misa; mrtvo se tijelo blagoslivlje prije polaska  u Novigrad, gdje će, u posebnoj grobnici, biti položeno na vječni počinak.  Crkva je puna svijeta, ali se ne čuje ni glaska - crni ogromni katafalk u  sredini pred oltarom zapovijeda opću šutnju i tišinu koja patri času kad se ljudi  posljednji put praštaju s milim mrtvim. Na katafalku je lijes, uzak i gotovo  djetinjski - pokojnica se pred smrt bila sasvim utanjila. Plašt od crne široke  tkanine pokriva lijes, kojemu su na uzglavlje položene crne rukavice i tri  sjajna crna pera – znaci dvorske časti pokojničine. Na sredini lijesa  postavljen je križ sa rubinima, donesen sa lijesom iz Milana, a šest ogromnih  lojanica čuva posljednju stražu.
Puk prilazi  katafalku i, prihvaćajući grančicu lovora, škropi lijes, šapće molitvu. Svako  gibanje stane čim je pred oltarom započela služba crne mise. U crkvi je hladno,  neudobno - žalost pogreba još je pojačana prodirnom vlagom i mutnim svjetlom  zimskoga osvita. Svećenik čita misu na domaćem jeziku - kraj koparski se u crkvi drži čvrsto starog privilegija što su ga mletački  gospodari, gdje god su mogli, izgonili iz crkve u hrvatskim stranama. Pod  križem na lijesu položena je knjiga - knjiga njemačka, onaj isti brevijar što  ga je Apolonija dala štampati u Mlecima. Knjiga ima da govori za nju kod Boga  njemačkim jezikom; ali svećenik zazivlje hrvatski mir pepelu grofičinu. Od puka  nitko i ne misli na to da je ova žena, koju prate na posljednji počinak,  Njemica i da je bila dvorska gospođa cesarova; ona je, svojom tugom i svojom  ljubavlju, njihova. Na molitvu svećenika ozivlje se šapat puka koji izvire iz  skrušena srca. Žene, sa uzdasima i suzama u očima, obraćaju poglede na desnu  stranu oltara, gdje kraj gospode Frankopanâ kleči dijete, Marija Ana, kći  pokojničina. Zlatokosa mala ljepotica i sama kao da je dio priče koja je satkana  o pokojnici - djevojčica je milje i omilje sviju.
Klečeći i moleći,  gospoda Frankopani prate misu. Svita je njihova brojna - eno i iz Mletaka  nekoliko gospode; a sasvim se ističu njemačka odijela rođaka iz grofičine  domovine. Ženeu baršunu, u dubokoj  crnini, odmah iza knezova Frankopanskih, to je gospođa Gjakobina Langova, Hrvatica  Dragišićka. Kad je svećenik uzdigao glas da završi molitvu, Dragišićka je  zajecala glasno. Muškarci se drže tvrđe - no kad sprovod treba opet krenuti iz  crkve, vidi se kako gospodin knez Bernardin mora da rukom takne kneza Krstu,  koji se nije podigao kako je kleknuo na početku crne mise. Povedavši djevojčicu  za ruku, knez Krsto stao je s ocem čelo katafalka, dok su sluge skidali lijes  da ga iznesu pred crkvu na nosiljku sa četiri crnim plaštevima pokrita konja.
Spremanje traje  dugo. Iz crkve izlaze polako ljudi - sad su knezovi bliže puku i svatko može da  ih se nagleda. I Bernardin i Krsto odjeveni su u crni baršun, sa visokim čizmama,  bez ikakva uresa. Bernardin je niži od sina, sa uglatim ramenima, već postar,  ali živo gleda oko sebe. Oko ne miruje ni čas - stari knez prati svaki pokret  slugu; a koji put obraća se i k oltaru, otkud mu prilaze gospoda mletačka i  njemačka. S njima i šapće tiho dok se sa škripom, koja buni svečanost časa, pod  lijes meću skoljke, a sluge se poslovno vrzu od katafalka do crkvenih vrata.
Knez Krsto nije se  ganuo sa svoga mjesta. U polutami crkve ni ne vide mu se, pod napola spuštenim  vjeđama, oči - možda gledaju nekud u mračan kut ili u pod, blatan od čizama  ljudi. Ruku s kapom spustio je uz bok i, ostavši s djetetom osamljen od kruga  koji se je odmakao, kao da je zaboravio na sebe.
Ove sluge, koji s  odveć buke spremaju lijes na skoljke, odnose dio njegova života. Knez nije  čovjek meke ćuti; tvrda ga je ratna služba naučila da se ne iznenađuje nesrećom,  da ne roni suza. No svi vide da se u kneževoj duši vrši teški oproštaj - i sama  dužnost plemićke udvornosti uzmakla je ovaj čas: - nitko ne prilazi čovjeku kojemu  se je dijeliti zavazda s ovakovom ženom. Smrt nije došla naglo - liječnici su  još u Torreselli opominjali Frankopana da će napori sužanjstva i brige za muža  skršiti ono slabo stvorenje; u Milanu bolest nije popustila nikako - živci su  grofičini sasvim rastrojeni, mozak se zapalio, kako rekoše - slabašno tijelo  sušilo se, smanjivalo, rasplinjalo svaki dan. Bure zadnjih mjeseci, noć bijega,  pogibeljno skrivanje u gorama, pa doček doma sa nemilim vijestima o raseljivanju  ljudi, o bježanju ispred Turaka, o dušmanstvu susjeda plemića i vlastitih rođaka  u Brinju i Slunju - sve je to navalilo na dušu Krstinu naglim i mnogostrukim  trzajima. No sve kao da je odsječeno, zaboravljeno, nestalo danas - tu, u  samoći crkve, ne videći i ne ćuteći nikoga oko sebe, knez proživljava sam u  sebi svoj kratki život s njom, ženom srca svoga, život koji je bio njegov i  njezin zajedno, i sad, kad je poginula ona, izginuo je od toga života  najljepši, najbliži dio...
Sjetio se svoga  prvoga sastanka s njom kad ga je Dragišićka upoznala sa udovicom grofa Lodrona.  Udovicom? Ta to bijaše dijete, djetence sa bistrim očima i rukama koje su imale  oblinu i mekost ružine latice. Da, knez se je malo i plašio njene prenježne  ljepote - kad bi mu otac kao mladiću govorio o ženi koju će dovesti u kuću,  nikad nije u njihovim razgovorima bilo ovakve sitne, filigranske prikaze. "Ona  je kao janje" - govorio je Krsto Dragišićki. Ali je janješce brzo ukrotilo  vuka; ratnik se prometnuo u ljubavnika; Krsti se nije dalo s dvora doma, kamo  ga je pozivao otac. Jest, i otac i kardinal, a i cesar, vidjeli su u njihovoj  vezi možda samo dobrodošlu pomoć svojih državničkih računa. Ali Krsto je znao  više od njih - on je čuo tihu riječ kojom mu se Apolonija zavjetovala na jaku i  vječnu ljubav - on je pod svojom jakom pesti čuo drhtati srce ptičice. Rekla mu  je da će svojom voljom biti njegova - i kasnije, kad je poslije sjajne svadbe  sa igrama i svečanostima morao ostaviti mladu i krenuti na ratište, kasnije,  kad je došlo sužanjstvo i nevolja, Krsto je spoznao do kraja koliko je istine  bilo u onoj riječi. Ova sitna ženica bila je njegov drug po srcu, njegov  prijatelj i pomoćnik; ona je, od žene dvorske i navikle svakoj raskoši i udobnosti,  postala ženom ubogara i zarobljenika, da mu se preda sa cijelom strašću svoga  ženstva, sa cijelom žrtvom svoga života. Da, sve do kraja, iza kojega je  vječnost, sve do smrti. Sve što je kneza. stizavalo u životu bilo je oporo,  grubo, nevoljko - udes roda i doma, neprilika s cesarom, spletke s Venecijom,  tamnica i zapuštenje od svih ljudi – tamquam extraneus factus sum fratribus  suis! Život je bio krut i nemilostiv - ona, jedina  ona, bila je njegov tračak sunca, njegovo janješce koje je smio gladiti svojim rukama  a da se ne maša mača, a da ne grči pesti.
Nisu ovi osjećaji  danas navirali u srce knezu ni redom ni u punoj jasnoći - a nije u njima bilo  ni očajne boli. Ali janješce je mrtvo - i sve ono što je bilo lijepo i milo u  životu odnose sada ove sluge na konopcima i letvama. U vlažnom zraku crkve na  dušu se kneževu sliježe neki čudan mir, odaljenost od ljudi, spokoj samoće u  kojem on jedini znade tko je i što je bila ova, njegova žena. U maglušastim  svojim osjećajima on joj je zahvalio za sve dobro i oprostio se s njom - a to  oproštenje nije bila tuga mladosti za izgubljenom srećom, u njem je bilo sve odricanje  muža koji pozna vrijednost života. Sjetio se kako je prior spasovački jednom na  Modruš donio, za potvrdu u nekoj raspri, jednu darovnicu strašnoga Anža Brinjskoga  - i strašni Anž je Brinjski svoje darivanje počimao ovim riječima:
"Mi smišljajući nestanovito stanje svega svita i  poznavajući kratkost života tjelesnoga, u kom jesmo postavljeni, i prihodeći na  pamet pisma svetoga rečenje ko reče David prorok: Človik kako trava, a dni  njega kako cvet poljski tako procvatnut i paki usahnut"

Pred  crkvom, pod kamenim portalom, svećenik je opet zapjevao pogrebni pijev. Riječi  obreda sasvim se pokrivaju sa "rečenjem" Davidovim.
"A dni njega  kako cvet poljski tako procvatnut i paki usahnut" - -
Cvijet je poljski  procvao i usahnuo, njegova je ljubav uginula na mrazu života. Na hladnom zraku  siječanjskoga jutra knez se, stojeći gologlav iza lijesa, stresao iz svojih  misli.
... Ona je mrtva; i  on je sam, sam sa svojim nevoljama, sa onim krutim i teškim življenjem u kojem  je jedino janješce i njemu znalo tepati... Odnose mu taj bijedni komadić  života... i ostaje samo hlad i tvrdoća.
Knez krene okom,  kano da se je začudio što je oko njega toliko njemačke i venecijanske gospode -  i što pred crkvom u redu stoji šarena vojska, njegovi ljudi sa kranjskih i istarskih  imanja. I otac je tuj... i ovo dijete što stupa uza nj. I puk je tuj - sad ćemo  u kaštel novigradski, na pokop, i onda - - onda, kneže, na konja! Opet u borbu,  u klanje za sam život!
Knez digne glavu i,  pustivši ruku male Ane Marije, zakorači čvrsto.

II.

Pred crkvicom sv.  Roka, na putu između Bakarca i Drivenika, posjedali su na kamenitoj ogradi sami  starci. Dvanaest je ljudi, sve stariji od starijega. Koščata lica i ruke, nagrešpane  od rada, ni ne miču se - skup je šutljiv; svatko mirno čeka kad će ga bribirski  plovan Jurko pozvati da svojim glasom dâ odobrenje. Nit se jede nit se pije,  premda su svi u blagdanskim odorama od prugastog zelenog velura, sa košuljama  od tvrdog bijelog platna, koje su široko otvorene na rutavim prsima, i pod pustenim  šeširima širokoga primorskoga kroja. Gospodin knez Bernardin hoće da završi  staru raspru o međama između Bribira na jednoj i Hreljina s Bakarcem na drugoj strani,  pa je po svom kaštelanu, Jurju Hromčiću hreljinskom, sazvao "dobre ljude"  da sporazumno urede granice pašnjaka i vinograda, nestalne od vremena kad je kralj  Matijaš bio oteo Bribir Frankopanima i poklonio svomu službeniku Maroju  Žunjeviću Dubrovčaninu, kapitanu senjskom. Bribirci su ostali u vlasti  Žunjevićâ dugo; još g. 1490. Mikula Žunjević, nasljednik Marojev, nazivao se  ponosno "gospodin Bribira, podanik svitlog kralja Matijaša". Poslije  smrti kraljeve knez Bernardin nije časio časa i silom istjerao Žunjeviće sa  svoje očevine, makar su Dubrovčani nastojali da se kod kralja Vladislava II.  zametne za Žunjeviće pravda s Bernardinom radi Bribira. Žunjevići su, po uzoru  Frankopana i vladajući se kao gospodari Bribira, raspoklanjali mnoge livade i  vinograde što samostanima, što inim svojim službenicima. Pa kad je Bernardin  Frankopan došao opet u posjed Bribira, ostalo je dosta zapletenih stvari o  međama, naročito glede pašnjakâ na hreljinskoj visoravni, kud su i Hreljani i  Bribirci tjerali svoju stoku preko ljeta. Bakarac, kao hreljinska luka, spada  skupa s Hreljinom, pak su i bakarački starci imali riječ kad se određuju nove i  stalne međe. Zato je i sazvan skup "dobrih ljudi" kod sv. Roka da tu,  u miru i ne blizu svojim selima, rasprave i urede stare sporove. Prošlih se  dana mjerilo na planini i udarili križevi, sad će da se napiše povelja o  međama. Pred crkvom prisustvuju vijeću dva potknežina Frankopanova, kastelan  Hromčić, pop Jurko, plovan bribirski i kanonik Mikula, koji - pošto je morao  bježati s Modruša s kaptolom - biva na Hreljinu i tamo vrši službu župničku.  Pred crkvu je iznesen stol na kom pop Jurko na "harti bumbažini"  popisuje svjedočanstva staraca i zaključke koji su stvoreni. Kad bude posao  gotov, prepisat će se razvod na "hartu pergaminu" i predložiti na  potpis knezu Bernardinu, gospodaru Bribira, Hreljina i Bakarca.
Starci, na upite  popa i kanonika, izriču svoje pristajanje. Jedva je komu manje od osamdeset; za  Martina Blaževića iz Bakarca i ne zna se koliko mu je - neki tvrde da mu ima  preko stotina. No još je bistar - žmirka i ne vidi dobro, iz čeljusti ispali mu  svi zubi, samo jedna sasvim pocrnjela škrba viri na desnoj strani gornje usnice;  mljaskajući jezikom o tu jedinu škrbu, Martin govori malo nejasno, ali sasvim  razumno. Raspra o međama u isti mah je i povijest godina koje su prošle - starci  se dobro sjećaju kako je bilo pod Žunjevićima i što sada traži za sebe Hreljin  ili Bribir. Oni znaju važnost svoga stanka - što se utanači danas, potvrdit će  knez kao zakon koji ostaje trajan i zaštićen ne samo silom kneževskom nego i  pristankom "dobrih ljudi", kojima je dano da vijećaju ne samo o granicama  nego i o krivicama ljudi. Pučki je sud ozbiljan; istom gdjekad, kad tko od "mlađih"  - a to su oni oko sedamdesete - uzdigne glas, treba posredovanja obih župnika.  Posao napreduje dobro, već je riješen i Črni Kal, o kom je bilo teško naći pravicu,  i sad plovan Jurko čita sa svoje harte kakav je oblik dao zaključku.
"Va vrime kneza  Bernardina, krčkoga, modruškoga, senjskoga i pročaja, na dan sv. Jurja, da  idesmo i da smesmo govor i svet ljubljen kako prijatelji i susjedi bližnji,  pojti na meje i kunfini gledati za volju mirna žitija meju sobom i našim  poslidim dati obraz na znanje da bi se i oni v ko vrime neshovali no ljubili..."
Pop se žuri sa  svojim sastavkom jer je podne blizu, a rečeno je da će oko podneva k sv. Roku  sam knez Krsto da pozdravi ljude i pregleda, u ime očevo, pučku odluku. Sa bakarske  strane već se vidi barka kneževa - platneni ju zastor štiti od sunca i to je  siguran znak da barka nije ribarska, nego vlasteoska. Bakarski je zaliv još  jedini komadić mora gdje slobodno prolaze domaće lađice - jer i sami ribari,  koji voze tunu, u Kvarneru i Kanalu nisu sigurni od mletačke pretrage.  Dalmatinsku su obalu Mlečani uzeli sasvim i more uz nju; ovdje gore još se može  malo gusariti i kriomčariti protiv njihove volje, jer se i mletačke brodice,  koje krstare kao straža, preplaše bure. Bakarski je zaliv još sasvim slobodan -  preko uskog ulaza ne ufa se ni stijeg sv. Marka ako nisu Mleci u očitom ratu s  Frankopanima.
Kneževa je barka već  pod Gavranićem, gdje će pristati uz ribarski stan. Starci se odmaraju, stanak  je zaključen - čeka se samo na to da plovan Jurko dovrši pismo koje će  pročitati knez. Za crkvom je spremljen lagvić vina i sir s kruhom da se,  poslije posla, proslavi sporazumak i mir. Ali još nije potknežin Jive ni nabio  bačvicu kad se sa staze koja vodi s brijega, od Drivenika, začula vika. Čopor  dječurlije trči uzagrepce niz stazu i lomata rukama kričeći u strahu.
Plovan Jurko ostavi  pero, starci naćuliše uši; ali se isprva nije razabiralo pravo što djeca hoće.
- Ča je, ča je, po  Boga svetoga!
Jedan momčić,  krupniji i jači, preteče ostalu djecu i, upavši među starce, lane kao u ludilu:
- Bribir gori!
Cijeli se stanak  smuti. Djeca, navrvjevši, opetuju u strahu i krici:
- Bribir gori!
Ništa drugo ne  znaju. Gore, s Križišća, vidi se dim - od Bribira do Belgrada mora da gore kuće.  Na kneza Krstu nije više čekati; starci dali se na noge; i tko može, vere se  obronkom uz gromaču, po kvrgavom putu od crvene zemlje. Prostor pred crkvom  ostane prazan; kanonik i župnik potekoše s ostalima. Požar je u ovom žarkom  ljetu strašna pogibelj; ako - ne daj Bog! - zapraši malo topla burica, suho će  grmlje primiti oganj i raznijeti ga, Bog opčuvaj kuda.
Jedino je starac  Martin zaostao. Noge ga više ne služe, ne može s drugima. Sio je na kamen kraj  puta i zagledao se preda se. Starac je mutno slutio otkud požar - doživio je  više tih strahota. Ali nije zaplakao - nit je tužba nit kletva ispala iza onog  njegova jedinog škrbavog zuba. Starac je skinuo šešir i u žezi podneva  prekrižio se motajući krunicu, koju je vazda nosio sa sobom.
Tako ga nađu ljudi  kneževi što su s Hreljina doveli konje za kneza i kneževe ljude koji dolaze iz  Bakra.
- Bribir gori! -  prošaptao je starac i pokazao na brijeg. Konjanici, koji su već sa Hreljina  bili opazili požar, trče u susret knezu da mu jave - i začas je mimo starca preletjelo  petoro ljudi na konjima. Kopita udaraju iskrom o kamen; brz je knez Krsto!
S vrha obronka knez  gleda požar. Ne, to nije slučajna nesreća - dim se ne vidi samo na jednom  mjestu ili nablizu - gori kraj crkve pod Belgradom i opet niže vinogradima, pa  i uz brijeg je zapaljena šumica.
- Turci su, Bog ih  ubio! - zavikne knez i okrene se kaštelanu Hromčiću.
- Kud su smjeli do  Bribira, tako vam vjere Božje! Hromčić ne shvaća ni sam. Istina, ni Bribir ni  Ledenice nemaju praha, i straža je u njima slaba, nekoliko ljudi - ali Turci su  morali proći Modruš, Otočac, Senj - kud li su se proverali!
- Platit će mi to  paša! - krikne knez i bez daha stane davati naloge. - Iz Drivenika, iz Hreljina,  odmah na noge svi! Tko nema oružja, uzmi sjekiru ili kosu. U Bakar i na Trsat  da smjesta ide ulak.
- Moje gori! Moje  gori! - vapiju dva od "dobrih ljudi" upoznavši mjesto požara iz  daljine.
- A gdje ćemo vas  naći, gospodine kneže? - zapita Hromčić, koji će na Hreljin po pomoć.
- Ondje gdje gori!
I ne pazeći ni na  koga, knez podbode konja, a ona četiri čovjeka što su s njim udare za njim.
U čitavoj dolini  Vinodola susreće ih plač i lelek. Strašno je bilo. Turska je četa od nekih  pedeset ljudi iznikla jutros, Bog bi znao otkud. Prati ih čovjek na mazgi, poturica,  koji pozna kraj. Ljudi su se digli, oprli; no čim ćeš, goloruk? Praha nema ni u  kulama; sa Badnja su dva stražara poginula. Pljačkali su, otjerali stoku,  odnijeli žitka - tražili su zlato, naušnice, oplijenili belgradsku crkvu i  zapalili je. Zažgali su tri kuće pod Bribirom, vinograd popa Martina, vinograd  Mohorićev, popalili šumu, u kojoj ih je i nestalo. U kući pod Bribirom  izgorjelo je dijete - još se sad osjeća oduran miris sažganih vlasi.
- I ljudi su odveli  sobom - četiri pastira od Belgrada. Stari Janković ubio je jednoga njihovoga -  svega su ga izmrcvarili - leži tamo kraj zidića.
A požar se širio.  Ljudi su od nagle nesreće izgubili glavu. Nije bilo ni vode da se gasi - a suha  su trava i drač primali vatru, koja doduše nije nigdje plamtjela, ali se  tinjajući širila neprestano. Knez je, na konju, bez prestanka hitao amo-tamo -  zapovjedio je da se siječe drač, tjerao sve mlađe ljude da se prihvate makar  kakva oružja, a žene da u brentama nose vodu. Opaljen i sam, crn od znoja,  letio je poljem hripteći od bijesa.
Kraj napola  izgorjele niske kuće stajale su žene s plaščanicama i naricale luđačkim riječima.  Jedna se je od njih tresla u očajnom grču i otimala ostalima.
- Uzeli su mi sina!  Uzeli mi sina-a!
I kao mahnita bacila  se pod konja kneževa. Užas je ljudi bio još strašniji od nesreće same - i usred  toga svijeta koji je bježao, rušio se po kamenju sa zamotima odijela i vrećama  hrane, knezu se činilo strahotnije nego u pravoj bici, gdje nema žena, nema  djece. Ljudi više nemaju vjere ni u koga, ostavljeni su sami svojoj nesreći i  proklinju život svoj. Ni tu, u dolu Vina, u kraju koji je Bog blagoslovio, ne  možeš da ostaneš, da imaš svoj dom - bježi, idi u svijet, budi prosjak i  prokletnik kad te zaštititi nema tko!
Knez pohiti u šumu.  Ne mareći za opasnost, on i njegova četiri konjanika udare smjerom kuda su -  kako govore ljudi - morali otići Turci. Ali zgaženo se grmlje širi daleko,  navala je turska bila jutros rano; sad su oni negdje već u gudurama pod  Fužinama ili još dalje. Ni potjera, koja je podvečer spremljena kad je došla pomoć  sa Hreljina, iz Bakra i iz Drivenika, nije pomogla. Svećenici su dohitali  odasvud, fratri tješili narod. Ali požar još nije prestajao - i kroz oduran  miris sažganih ljudskih vlasi, kroz dim koji je u sparnoj ljetnoj noći vonjao  na vunu i ulje još se uvijek čuo mahnit krik žene kojoj više nije bilo pomoći.
- Uzeli su mi sina!  Uzeli su mi sina!
Bijedna  luđakinja-mati nije znala više ništa drugo. Ponavljala je svoju jadikovku na  užas ljudi, koji su okamenjeni gledali svoje, od ognja pocrnjele, napola srušene  domove i upirali oči prema nebu ožarenom od vatre.
- Sud je svita  došal! Sud svita! - šaptao je stogodišnji starac, koji se je cijeli dan vukao  od sv. Roka do svoga Bribira moleći podjednako krunicu i ne shvatajući pravo otkud  ta strahota glada i požara, pljačke i sužanjstva, koje nije bilo u njegovoj  mladosti.

III.

Istoga dana kad je  gorio Bribir na trsatskom gradu bio je stanak gospode. Prema dogovoru, kako je  bilo urečeno prošloga mjeseca na Bernardinovu gradu Steničnjaku, na Trsat je  stigla ovoga dana jaka četa bana Petra Berislavića sa samim gospodinom banom na  čelu. Dvije stotine ratnika nije imalo ni mjesta na Trsatu, pa su se vojnici  utaborili u selima od Drage do Martinjšćice na utjehu puka, koji je sada vidio  kolika je sila vojske u domaće gospode. U sam grad ujahalo je tek nekoliko konjanika,  a s njima i gospoda ban Petar, knez Ivan Karlović od roda Kurjakovića  Krbavskih, Ivan Kožulić od Ostrovice i Juraj plemić od Mrsinja grada. Kod kneza  Bernardina sakupljeni su svi osim kneza Karlovića Krbavskog - on se je tobož  nešto zadržao kod fratara. Svi prisutni znadu da je to izlika - između  Bernardina i Ivana Karlovića treba da se prekine staro neprijateljstvo i izvrši  pomirenje. Zato je i došao na Trsat ban Petar - a da ne prežure stvar, oni će  se najprije posavjetovati za se. Jer knez Ivan još je vazdan nepovjerljiv;  jutros ga je trebalo dugo nagovarati da svoju konjicu, koja doduše nije veoma  brojna, ostavi van gradskih zidina. Kod fratara je Jožefić i taj će već učiniti  svoje da se knez Ivan smiri i pomiri.
Ban je Petar živahan  kao uvijek. Ni neprilike banstva ni napori vojevanja s Turcima nisu mogli  pomutiti njegove vedrine i pouzdanja. Rodom Trogiranin, Berislavić je kao mlad  svećenik ostavio mletačko zemljište i brojne, u sadašnjoj mletačkoj Dalmaciji  moćne, rođake da služi kralja Vladislava ugarskoga. Papin je nuncij u Budimu brzo  upoznao vrijednost čovjeka koji nije nikad mogao zaboraviti da je u Dalmaciji  bila kolijevka hrvatskog kraljevstva i zato nije htio ostati pod Mlecima, makar  je zarana bilo jasno da će brzo dospjeti do visokih crkvenih časti. Petar  Berislavić bio je svećenik uzorna života - ne posjedujući osim svojih crkvenih  dohodaka nikakva imanja, nije se ni htio ni mogao zaraziti onim grešnim i za  sve javne posle, za svu državnu korist nemarnim životom o kojem je Lav X. sa  dvora ugarskoga dobivao nemile izvještaje. Ali za papu ne bi vrijedila samo ta  odlika gospodina biskupa vesprimskoga, koji je sad hrvatski ban. U Rimu se, od  Pija II, nije napustila misao da bi prva potreba kršćanstva bila sloga svih  kršćanskih vladara, koja bi stavila zid turskoj najezdi. Vatikanski diplomate,  s jedne strane zaneseni svim ljepotama umjetnosti koja cvate u miru, a s druge  strane posmatrajući zajednicu i univerzalnost crkve glavnim temeljem svega  života prosvijetljenog svijeta, osjećali su pogibao od turskih navala mnogo  jasnije od polunaobraženih careva na prijestoljima zapada. Osmanlije nisu  rušili samo kraljevstva nego su udarali na onu prosvjetu, onu umjetnost, onaj  život u višoj sferi koji je od papa činio zaštitnike umnika, pjesnika, slikara  i kipara. A još gore - Osmanlije su otimali ne samo zemlje nego i duše  kršćanskom stadu. Rim se je smatrao izravnim zaštitnikom Bosne i Hercegovine,  susretajući ondje sumnjivo i neprijateljski domaću vjeru, koja se bila raširila  među velmožama. Pade Hercegovina, pade Bosna- Ostojićâ nestade, a Kosača pobježe pod zaštitu Venecije. Ono što je od  bosanske vlastele ostalo na rođenoj grudi odvrglo se od kršćanstva. Bilo je i  par plemića koji su se - primivši Muhamedovu vjeru - i opet povratili u krilo  crkve, pak bježali iz Bosne; za njih se je Rim zauzimao kod kralja ugarskoga da  dobiju imanja i imetka. Ali mjesto križarske vojne, o kojoj je snovala sveta  apostolska stolica, ratovanje s Osmanlijama pretvaralo se sve više u polagano  priznavanje turske moći, pri čem Turci nisu uspijevali samo oružjem nego i  državničkom mudrošću. Venecija se nagađala sa Carigradom, vazali su plaćali danke,  kraljevi ugarski sklapali s Turcima primirja. Osmanska je vlast bunila  kršćanske kmete da će ih osloboditi kmetstva kad ona osvoji zemlju; u redovima  osmanskih vođa stali se javljati ljudi podrijetla "šćavonskoga",  Dalmatinci i Bošnjaci koji su dopirali do visokih časti. Mnogi Talijani nisu se  stidili služiti u turskoj vojsci kao topnici; na međama vlastela se pregovarala  s pašama - Turčin nije više neprijatelj vjere koga treba uništiti pod svaku  cijenu, nego je turska država ratujuća sila, poput svake ine. O navali na Vrhbosnu,  kako je snovana pod kraljem Matijom, sinom Sibinjanin Janka, nije bilo više ni  govora. U sporu s papom Venecija se ne boji šurovati s Turcima - u pogibelji  nije samo kršćanstvo nego i Italija, Rim. Nije doduše nitko još sasvim ozbiljno  uzimao prijetnju sultanovu da će udariti džamije u Budimu, Beču i Rimu - ali na  istočnoj obali mora Jadranskoga doista se sve više, sve bliže osjeća snaga  turska. Cesar Karlo, nasljednik Maksimilijanov, odgojen u strogoj školi  Ferdinanda katoličkog u Španiji, kano gorljiv vjernik razumije težnje papine;  no sasvim je inako na dvoru ugarskom. Svađe velikaških porodica, razdor velikog  i malog plemstva, raspre oko nastupa Habsburgovaca na prijestolje ugarsko,  stvorili su u zemlji takvu opću slabost da za obranu od pogibelji, što ju je nazirao  papa, nije bilo ni shvaćanja a kamoli oduševljenja. Gospoda ugarska kolju se  među sobom i prenu se načas samo onda kad dođu glasi kao što je onaj o padu  Šapca ili o Turcima u Severinu. Pravi je zid, prava tvrđava dolje, u Hrvatskoj  i Slavoniji. Ali očaj osamljenih i na posljednje ostatke satrvenih Hrvata slabo  nalazi odziva u Budimu i u Stolnom Biogradu. U Njemačkoj razgrijala se popovska  buna; no za tu stvar je Rim imao spretnih teologa i vještih pobijača. Na ovoj strani,  gdje su prodirali Turci, svetoj stolici nije trebalo ni dogmatičara ni  apologetičara crkve - valjalo je naći ljude, barem čovjeka koji bi sa odanošću  vjeri i crkvi, kao svećenik, imao ujedno i sva svojstva vojskovođe - ovdje je valjalo  ratovati mačem, ne riječju.
Takav je čovjek bio  Petar Berislavić, biskup vesprimski. Davno je već odložio biskupsko odijelo -  otkad je pod Dubicom hametom porazio Turke i svojom pobjedom zadivio kršćanski svijet, njegovo mjesto nije kod oltara ni  na propovjedaonici. Papa mu je, za hvalu i čast, poslao mač i kapu - i taj mač,  sjajno urešen, Petar Berislavić nije više skidao. Kralj Vladislav vjeruje mu i pouzdaje  se u dostojanstvenika koji nikad ništa ne traži za sebe. Ne pije, ne rasiplje  novce, ne bi prosudio krivično ni da se radi o najvećoj vlastitoj koristi -  posred onih svadljivaca, otimača, pijanica i kockara što ih je Vladislav gledao  oko sebe, blagi i slabi kralj upravo se osjeća preporođenim kad bi mogao  slušati Berislavića i pomagati mu. Ali to se može teško. O vještini vojničkoj Petra  Berislavića nema spora, njegovi su zaštitnici u Rimu i na cesarskom dvoru znani  - no tko da savlada Tomu Bakača, tko da se snađe u vječitim bunama gospode  ugarske? Petar Berislavić je već ljeta ban hrvatski, a iz Budima mu bacaju  klipove pod noge gdje mogu.
I sad je stigao  ravno s dvora. Vedar je, pouzdan, siguran u svojim odlukama, mlad u svom  zanosu, a čist ko zlato. Bilo je dosta nevolje i na oktavalnim sudima banovim  radi parnica koje su razdvajale velikaše kraljevske; no banu Petru nitko nije  mogao spočitnuti pristranosti. Riječi njegove nisu samo umne i pravedne nego i  vrijedne, stoje ko da su u kamen urezane. Ne plete tajnih niti, ne zavlači, ne  koleba - u tri godine banovanja dobio je zbilja pomoći od pape i cesara,  iznudio dohotke za uzdržavanje banske vojske, snabdio kraljevske gradove kojima  zapovijeda kao ban i ukrotio samovolju kapetanâ. A nije ni koristi svađati se s  njim; što ban kaže, primaju svi, "više je otac nego ban svojoj zemlji".  Poslušat će ga i danas knez Bernardin i knez Ivan. Jer sad nema ni kralja  Vladislava; na prijestolu je mlađahni Ljudevit,, i ako se gospoda hrvatska na stanku ne dogovore, zima može proći kako tako, ali  na ljeto neće Turci čekati - ne spreme li se hrvatska vlastela zajedno, bit će  propast i nevolja velika.
- Pitate me, gospodo  - govori Petar Berislavić - što nosim iz Budima? Da pravo kažem, ako mi sami  sebi ne pomognemo, uzalud ćemo čekati dok se oni u Budimu opamete. Piju i  luduju. Poslije objeda ne možeš naći trijezna čovjeka. Kralj je bistro dijete,  no što ću od djeteta? Biju se oko njega kao gavrani - svaki nateže na svoju  stranu. Pokojni Maksimilijan htio je da mu bude skrbnikom - Ugri neće ni  skrbništva ni gospodstva od stranca. Većina je velikaša još uvijek za onaj  rakuški zaključak čovjek tuđega jezika ne može nikad doći na kraljevsko prijestolje. Ali na  dvoru Nijemci su sad jači jer su se s Batorom složili protiv Zapolje i  Verbecija. Bator je pobijedio kod izbora; palatin je on, a nije Zapolja - no  gdje su krajnje niti toga svega, Bog zna! Markulab Brandenburški tobož odgaja  mladoga kralja; a samo ga kvari i uči svom vlastitom lakoumlju. Pod Vladislavom  (Bog mu dao duši lako, bio je dobar čovjek) već su bili rastepli sve do  posljednjeg zlatnika. Još kad je Vladislav živio, posuđivali su za dvor vino od  kanonika; ama sad ima dana da nemaju čim večeru skuhati. Posuđuju na forinte od  nuncija. Bio je u Budimu nekakvi pop mudrac iz Njemačke, suh i zelen, ali je  pravo kazao da ne može dugo trajati ta slava. Samo igre i zabave - mlađi  luduju, a starci se kockaju i opijaju. Reže jedni na druge. Sakmariju su se  rugali da je krojački sin, ama ni Salkaj nije bolji. Sad vlada Toma Bakač -  njega poznate. Nema gospodina Karlovića, možemo govoriti. Kardinal ostrogonski  nema mjere u svom nasilju i pohlepi. Priča se da je Bakač bio kriv što su se  pobunili oni vojnici i kmeti križari, sabrani da idu na Turke. Sinjorija je  Bakača napravila kardinalom ostrogonskim - a sad misli da će ga napraviti i  papom. Zapolja i Bakač zavadit će se jednoga dana do krvi - u Budimu su sa  tvrđe već i pucali na Zapolju. Sabori su ratišta - malo je plemstvo bijesno na  velikaše, velikaši jedan na drugoga. Starac Perenji leži bolestan, na dvoru se  koče Nijemci, po zemlji prijete Nijemcima Ugri. Za nas im je bilo glavno da  mene skinu s banstva - naprtio mi Bakač kod kralja štošta. Za taj put smo  pobijedili - to jest, ja sam se izmirio s kardinalom ostrogonskim.
- Izmirio s Tomom  Bakačem? - zgraža se knez Bernardin. - Ti, bane, koga je Bakač, kao i mene,  tužio i papi i Mlecima i Bogu i vragu!
- Izmirio. Da budem  prav, moram reći i to da Blagaji imadu krivo u svojoj parnici protiv kardinala.  Neka mu dakle bude. Ja se ne držim banstva; ali za nas je prvo da spasavamo  sebe i svoje. Od pape ne dolaze samo obećanja; poslano je opeta dvije hiljade  dukata, praha, solitra, soli i par topova. Cesar Karlo mi piše kao sinu i moli  me da uzdržim banstvo. On ima Španiju, a Španija ima zlato. Pričaju se čudesa o  tom - preko mora, s druge strane Oceana, našli su zemlju Indiju, u kojoj se  zlato kopa kao kamen kod nas. Pustimo mi sad Ugre po strani - tko zna dokle će  ovo i moći trajati kod njih? Tamo svaki za sebe živi i na svoju korist pazi.  Ali ni kod nas ljudi ne shvaćaju što nam treba. Dobio sam ovlast da pobirem  ratnu daću; a sad mi kralj piše da ja nemam pravo pobirati od gričkih purgera -  i za pavline u Lepoglavi. Odavle su me tužili u Budim! Odavle! Ugri su raspustili svoju  vojsku; ne plaćaju, pa misle da ćemo i mi tako. Nasadaši se rastepli jer nisu dobili  plaće - kad sultan dođe pod Budim, vidjet će Ugri što je značilo pustiti šajke  sa Dunava. Ja ću Jajce držati - inače ćemo mi stradati prvi.
- A donji kraji? -  pita Kožulić, koji je bio ostao bez doma.
- U Skradinu je zlo.  Skradinjani su se, čujem, već pogodili s Turcima.
- Bila je i meni  došla voda do grla - promrmlja muklo knez Bernardin. - Nije mi bilo lako, ali  sam morao reći još kralju Vladislavu da mi neće preostati nego da selim ili da  pašu bosanskoga u miru pustim.
- Eto, kneže. Knez  Ivan misli da se damo pod Mletke - njegova mati Dora i Blagaji već su se morali  otkupljivati od Turaka, a i vama je teško. Nemaju ljudi vjere. Treba priskočiti  svagdje i odmah. A prvo je da zaboravimo što je bilo. Brate Bernardine, evo ti  ruke - da zovemo Karlovića!
Bernardin nije bio  nepripravan na taj poziv. Ali prijepor između knezova krbavskih i frankopanskih  nije od jučer - uz koju su stranu bili otac Bernardinov Stjepan i sam Bernardin,  ta je strana imala protivnike u Kurjakovićima. Mlečani su uzeli Frankopanima  Krk, Karlovići su uvijek uz Veneciju; Krsto je vojevao za cesara, Karlović se  pridružio Bakaču i priženio kardinalovu sestru. I sad Bernardin spominje ovo  rođaštvo Karlovića s Bakačima.
- Mani rođake,  Bernardine - govori ban. - Ta nisu li Perenji tvoja rodbina po majci Izoti? A Juraj Brandenburški, a herceg Ivaniš? Bilo je svašta među vama. A kad je do  rođaštva, zar nije Dora Karlovićka od tvoje krvi? Pustimo svađe - Alibegović ne čeka.
Alibegović je  sandžak turski na međi bosanskoj.
Knez Juraj Mrsinjski  mlad je i ne pača se u razgovor. Ali sad je stupio pred Bernardina.
- Gospodine kneže,  kule naše padaju od izdaje. Narod bježi - do ljeta nećemo imati o što da se  svađamo! Skupimo se uz bana Petra - past će i Modruš i Senj ako budemo kao Ugri.  Sjetite se kud je lutao Ivan Krčki i Anž Brinjski - hoćete li da sin vaš svrši  tako?
- Obrekao sam na  Steničnjaku - odgovara polako knez Bernardin. - Neka je vjera, bane Petre! Bog  te pomogao!
Odmah su poručili po  Karlovića. Knez Ivan uđe bez pratnje. Golema je ljudeskara - sa rukama koje se  kano lopate spuštaju niz širok trup, sav u gvožđu. Kurjakovići ili, kako su se  sad po ocu Karlu zvali, Karlovići čuvali su najugroženiju među prema Turcima;  neprestana pljačkanja i opsade gradova rastjeraše sve njihove podanike. Držali  su tek po koju napola srušenu tvrdinju, sa par posljednjih vojnika-kmetova koji  svoga gospodara od nevolje prate od nemila do nedraga. Knez Ivan gotovo i nema  ništa svoga osim gvožđa na sebi - on je poverissimo,  kako zapisa mletački izvjestilac. Frankopanovo se imanje proteglo u mirniji,  napučeniji, plodniji kraj, na sjever i zapad do Ozlja i do kranjskih strana -  na negdašnjoj zemlji kneza Ivana nije više bilo nit čovjeka da ore, nit trgovca  da mitnicu plati, nit stražara da granicu čuva. Od nevolja zadnjih godina knez  se Ivan ukrutio sasvim, podivljao, ne vjeruje nikomu. Teško mu je prići da se  izmiri s Bernardinom; ali ban Petar brzo pogađa u čem će se njih dvojica  složiti najprije. Čim su se mučke pozdravili i pružili si ruke, Berislavić  pozove Kožulića da pročita napisanu osnovu kako bi se razdijelila vojska, prah  i oružje po donjim stranama. Zakratko gospoda sjede kraj stola, kao da i nije  bilo spora od davnine - i Bernardin i Ivan su ratnici koji se nadmeću u svojim  razumnim i vještim savjetima. Kad je riječ o bojovanju, slože se mahom.
Na tornju  franjevačke crkve oglasio se zvon. Vrijeme je večernje i nitko se u prvi tren  ne čudi što fratri zvone. Ali Bernardin stavi ruku na uho - ne, to nije zvonilo  na blagoslov - to cinka čudnovato, kao od straha.
- Kod fratara zvone  na uzbunu!
Berislavić se gane i  susretne pogled Bernardinov. Ta nije moguće da netko snuje izdaju? Ali  Bernardin je već stao u stranu i upro živo oči u kneza Ivana, s rukom na maču.  A i knez Ivan ustaje - glomazna mu ruka dršće. Prastara je svađa obih koljena  oživjela u trenutačnoj sumnji.
- Što je, za volju  Božju! - pita ban Petar Jožefića, koji se je pojavio na vratima.
- Bribir gori! Turci  su popalili Belgrad!
Ban Petar udari  šakom o stol.
- Nisam li kazao,  gospodo! Ni jednoga časa ne valja gubiti!
Za pola sata čete su  pripremljene i dana zapovijed. Knez Ivan će sa banom Petrom pod Otočac - Krsto  i Bernardin treba da se nađu u Ogulinu, sa onim vojnicima koje mogu sakupiti.
Zvono još uvijek  cinka na uzbunu kad ban Petar s knezom Ivanom, gospodinom Mrsinjskim i  Kožulićem silaze sa Trsata niz Dragu. Vijest o novoj opasnosti učvrstila je  danas vjeru - knez Bernardin gleda s trsatskih vrata radosno vojsku koja će  ostati na okupu i biti još pojačana njegovom.
Nije ni slutio da je  ovo bio njegov zadnji razgovor s banom. Ista ova zvona ozvanjala su, nakon  mjesec dana, no ne na uzbunu, nego na žalost. Petar Berislavić poginuo je od turske  zasjede kraj Otočca.- I Bog nas  ostavlja! - plakao je puk tužeći za onim koji je bio "više otac nego ban  zemlji".

IV.

- Nikakva sila ne  može razoriti ono što je sazdano od samog Boga! - govorio je, razmahnuvši ruke  i pokazujući Rim, drugog dana kolovoza g. 1523. biskup Šime Kozičić knezu Krsti  Frankopanu na najvišoj terasi tvrđe Sant Angelo.  Knez je Krsto dobio dopuštenje da kao znani ratnik razgleda utvrdu - pregledao  je kruništa i topove i sad se spušta s biskupom niz utvrdu.
Već četiri mjeseca  boravi knez u Rimu. Njegova Svetost, Hadrijan VI, pozvao je pismom prošloga  prosinca oca Bernardina neka dođe u Rim i dogovori se o teškoćama kršćanstva u  hrvatskom kraju onako kao što je Bernardin, kano poslanik kraljevstva  hrvatskoga, govorio pred sabranim njemačkim državnim knezovima na saboru u  Nürnbergu prošaste godine., Krsto je, sa biskupom Šimom, gost kardinala Campeggia, papinog poslanika u  Budimu; kardinal je doduše odsutan po poslima u njemačkom carstvu i u Ugarskoj,  ali za Krstu se brine i prati ga gospodin barun Ivan Burgio, od pape imenovani  naročiti civilni poklisar za ugarske i hrvatske stvari. Barun Burgio jedan je  od najumnijih diplomata Svete stolice; namijenjena mu je zadaća da pod svaku  cijenu sjedini kralja, velikaše i plemstvo ugarsko i hrvatsko te se može  ostvariti davna osnova Pija II. i Lava X. o općem pohodu na Turke. Turska se  sila nije više zadovoljavala provalama sa strane Drinopolja i preko hrvatskih pograničnih  kula - događaji oko Rhodosa i pojava turskih brodova na samoj obali južne Italije uznemirili su Rim kao  nikad. Gospodin Burgio sav je zauzet za namisao papinu, a, što vrijedi još  više, dobro pozna prilike na budimskom dvoru i u tužnim hrvatskim stranama. U  Rimu je početkom godine harala kuga i sad još ima pošasti dosta, no Burgio je  ipak dospio upoznati kneza s rimskom vlastelom i s najvišim crkvenim  dostojanstvenicima. Za koji dan kneza će u svečanoj audijenciji primiti papa.
Sjaj rimskog Uskrsa  zapanjio je kneza Krstu još više nego čudesna slika grada u kojem su se do  živih uspomena rimljanske moći nizale građevine papa, jedine na svijetu. Bogatstvo  obreda, ogromno dvorjanstvo crkvenog vrhovnog poglavara, čete izvrsnih i sjajno  odjevenih stražara i vojnika, golemost crkvenih riznica - sve to doima se kneza  to više što je otac Bernardin iz Nürnberga lani bio ponio nemile dojmove. Na  saboru državni su knezovi slušali Bernardinove oracije tek na pola uha - u  svetom carstvu se već mnogo osjeća raskol radi pitanja vjere. Novi ljudi nemaju  mnogo smisla za hrvatska pričanja o zajedničkom ratu kršćana na Islam; - njegov  rođak, nadbiskup salcburški, omražen je kod mnogih, koji samo čekaju na to da  bi, po zahtjevima reformatorâ, oteli najbogatiju nadbiskupiju, koja Mateja Langa  čini gotovo vladarom. Obećavalo se knezu Bernardinu koješta - ali se rasprave  zavlačile tako te je otac, i onako klonuo, dospio i na kraj svojih teško  sakupljenih novaca za put. Mjeseci su prošli od toga; od šiljanja vojnika,  pušaka i municije nema ni govora - čini se pače da se ni unuci Maksimilijanovi  nisu pravo nagodili o svojoj baštini te ne znaš da li da se obratiš Karlu ili Ferdinandu  kad treba izložiti koje nevolje tište hrvatske i slovinske strane.
U Rimu knez je Krsto  odahnuo. Primili su ga zaista kneževski; papa želi da Krsto potanko pismeno  objasni osnovu Frankopanâ o obrani Hrvatske. Neprilika je samo u tom što u Rimu  još nije izginula sumnja da su Frankopani do zgode spremni ići i s Turcima kad  se radi o Krku i Senju. Bernardin je Senj opsjedao, rušio svojim lumbardama  crkve - navalio baš u čas kad su Turci bili pritisli. Papa Hadrijan VI. strog  je, puno stroži od svojih predšasnika, koji su voljeli raskoš i umjetnine.  Krsto treba da opravda i sebe i oca; a neće da se samo brani, nego i da  dokazuje frankopansko pravo na Senj. Ovo posljednje nije milo Burgiju - uvijek  taj Senj, taj kamen smutnje između kralja ugarskoga i Frankopanâ! Sastavljanje  spomenice za papu oteglo se - danas treba da se spis odobri; a biskup Šime  odmah će se pobrinuti da se i štampa.
Vrativši se sa  Anđeoske tvrđe, biskup i knez rade u sjenici vrta palače Campeggiove, u kojoj  su gosti. Divan je iz vrta pogled na Rim; grad, u kojem Krsto sada ne sluti  nemira i bespravlja što se događaju u vrijeme papinskog interregnuma,  sam je po sebi utjeha za "siromahe koji se moleći potporu potucaju  svijetom", kako bi Krsto znao reći za sebe i za oca. Do sjenice idu  gospodin barun Burgio i kardinal nadbiskup od Gaëte, Toma Da Vio, koji je  poslan da čuje konačno uređenu spomenicu. Knez ju čita jasnim glasom; latinski  njegov jezik nije baš uzoran, ali je zato spis pisan od srca.
"Govor kneza  Krištofora de Frangepanibus, kneza krčkog, senjskog i modruškog, pontifeksu  maksimusu Hadrijanu VI." čeno je naime  da će knez svoje djelo pročitati u audijenciji kao govor, a onda predati  pismeno. Govor počimlje sa izražajem radosti radi izbora novoga pape. "Kad  bi se sve želje i sva veselja kršćanskoga svijeta promatrali ujedinjeni u  jedno, zaista bi najveći bio u njima udio Hrvata, jer oni stanuju u onom kraju  koji se tim više uzdaje u Tebe, najdostojnijega namjesnika Kristovoga, što je  veći strah njihov od najnečovječnijeg nasilnika koji im prijeti." Ta i sam  papa je "u kalendama mjeseca decembra oca kratkim pismom opomenuo neka smiono i hrabro suzbija navale turske u zemlji i neka se više nada u hrabrost maloga  broja svojih negoli da se plaši mnoštva dušmanskih četa". Papa je pisao da  će sa svih strana sabirati novac za vojsku, a to je "našu hrabrost i naše  sile tako ojačalo da nikoje, makar kako veliko, poduzeće ne bi moglo oslabiti  ili slomiti vedre snage hrvatske". Otac se Bernardin nije radi bolesti  mogao odazvati pozivu papinu da dođe u Rim, ne dopušta mu starost dobi i  nezgoda dalekog putovanja. Putovanje je samo odgođeno, pa čim se otac bude  osjećao bolje, poći će sam da se baci pred noge papi. "No prije svega želi  da po meni, svom sinu, što brže obori one klevete koje su se, kako je čuo, trudili  raširiti kod Tebe."
Nadbiskup od Gaëte  ustavi kneza Krstu na ovom mjestu.
- Gospodin barun  spomenuo mi je - razlaže Krsto - da ne treba suviše govoriti o kleveti. Ali mi  dobro znamo, još od sabora lateranskog - potvrdit će ovdje prisutni prečasni gospodin biskup modruški - da je iz  Ugarske, reći ćemo ravno, od pokojnoga kardinala ostrogonskog, pisano i tvrđeno  da smo se mirili sa sandžakom bosanskim i htjeli ga pustiti mimo naših imanja.  I da smo bili u savezu s Turcima kad smo udarili na Senj!
Knez čita dalje bez  obzira na prosvjede:
"Ne smije  ostati ni trunka sumnje o tom da bi moj otac bio sklopio savez s dušmanima - on  koji bi radije žrtvovao sebe, svoju djecu, svoje imanje i svoj dom negoli da  izda neprijatelju čitavu kršćansku zemlju. A ne smije se sumnjati da bi on,  koji je nasilje moćnih odbijao od posjeda i dvorova svojih pradjedova, kršio  mir od požude za tuđim dobrom.
Jer Bernardin, o  sveti oče, diči se takvim djedovima te s pravom drži da ne zaostaje ni za kim  po plemstvu, poštenju, po pravičnosti i pobožnosti. Od svojih djetinjskih dana  svoj je život uredio tako da kod njegove djece neće moći nitko ne opaziti  plemenštinu i dobre običaje, kako se pristoji plemićki odgojenoj obitelji.  Zadovoljan sa svojtom, nije nikomu nanosio sile, ali je, koliko je mogao,  odbijao zadano zlo. No tko bi mogao podnijeti kad mu je na prevarni način kralj  Matija zauzeo knežiju senjsku, koju je pleme Frankopanâ već prije 300 godina novcem  steklo i u miru i po pravdi uživalo?"
- Senjani su sami, u  davno vrijeme, kad su još prvi djedovi naši bili na Krku, izabrali Vida krčkoga  svojim podestatom i zavjerili mu se vječnom pokornošću! - tumači knez i nastavlja  sve uzrujanije:
"Matiju je  privukao povoljan položaj mjesta i, kad je planuo nevjerojatnom požudom za  nekoliko od Mlečana zapovijedanih otoka i htio oružjem oteti ono što mu je bilo  po pravu zabranjeno, dogovarao se je sa pradjedom moga oca Bernardina da mu  ovaj za kratko vrijeme prepusti Senj na upotrebu dok osvoji otoke. A kad je naš  pradjed kasnije tražio Senj natrag, bile su sve molbe uzalud; pače ni  nasljednici Matijini nikako se nisu dali sklonuti da ga predadu. I zato je  Bernardin na kraj kraja držao da mora oružjem za sebe predobiti ono što nije mogao  steći prijateljskim načinom, a gledao je pod nepravičnom vlašću. I tako je  upotrijebio priliku kad nitko nije očekivao rata od Frankopana i napao na Senj."
- Tako je, gospodo,  i nikako drugačije. Za potvrdu evo i prijepis bule kraljevske od Bele, kralja  ugarskoga iz godine 1260 - 1260! Senj je naš - i ako nam ga otimlje kršćanin, kršćanin je za nas jednak Turčinu!
"Pa tko je -  čitao je knez dalje, uzbuđen mnogo više nego se je svidjelo gospodi, poslanoj  od pape - tko je, zaklinjem Te, sveti oče, povrijedio mir? Da li onaj koji pod  hinjenim izlikama prijateljstva po nepravdi drži Senj u svojoj vlasti ili onaj  koji traži natrag ono što je dao u povjerenju? Treba po istini za navalnika i  krivca držati onoga koji je prekršio sporazum. Jer kako se smije pravedno  krivnjom okriviti onaj koji mačem u ruci zahtijeva ono što ne može postignuti  na stazi pravice i okreće oružje protiv onoga koji se je posjeda domogao  krađom?"
Dalje se je Krsto  branio od prigovora što je otac navalio na Senj baš u doba kad je bio zavladao  najveći strah od Turaka. Krsto je slobodno priznavao da je Bernardin upotrijebio  zgodnu priliku "kad je neprijatelj nepripravan ili zaposlen". Burgio  se nije začudio argumentu - velikaši su i u Rimu izigravali bezobzirce jedni  druge, a u Ugarskoj su i kraljevi često manje imali straha od Turaka negoli od  vlastitih velmoža. Ali se kod podsjedanja Senja dogodilo nešto što vrijeđa  crkvu. Jedna od lumbarda bila je pala na crkvu i zapalila krov. To je svetogrđe!  Krsto je u govoru tumačio događaj. Nije istina da je frankopanska vojska  topovima gađala crkvu, nego je senjska lumbarda prsnula sama od sebe kraj  skladišta sumpora blizu crkve i odatle je nastao požar. Nema dakle povrede  mira, nema sakrilegija - Bernardin uopće ne bi bio ni vodio rata da nije Matija  pomutio prijateljstvo. Matija je posijao sjeme mržnje, od koje sada trpe  njegovi nasljednici. "Ako je itko dao povod zločinstvu, bio je onaj koji  je zločinstvo započeo. Matija je posijao rat, a njegovi nasljednici vodili su  ga i iscrpli strpljenje i skromnost Frankopanâ - kraljevi su ljudi prevjerili  vjerom, učinili štetu, zapalili crkvu; oni su zločinci i bogohulci. Jer zar bi  Frankopani razarali ovaj isti grad što su ga sami ukrasili negda, zar bi  razorili ognjem crkvu koju je podigao njihov vlastiti pradjed i u njoj su  toliki spomenici i grobovi frankopanski!"
- Odveć je, odveć,  gospodine kneže! - Burgio je sumnjivo kimao glavom. - Kako ćemo na tom putu  izvršiti ono što sveti otac hoće, kako ćemo sjediniti kralja i vas i vaše?
Krsto podigne glavu  s listova i pruži ih biskupu Kozičiću.
- Na onom putu o kom  su mi govorili u Veneciji i u Nürnbergu, na onom putu kojim vas misle zavesti  neki - nikad! Nikad! Što se hoće od nas? Da damo život i imanje. Dat ćemo. Ali  nikad, ni dovijeka, neće Frankopani snositi mirno da im je od kršćana otet  Senj. Senj je krvava rana, barune, moja rana!
Oba papina čovjeka  pogledaše se - njima je bilo poznato više nego knezu Krsti. Iz Budima nisu  dolazile samo klevete protiv Frankopanâ - dvor je smatrao, a tako i njemačka i  narodna stranka, da je Senj glavna točka kraljevske moći u Primorju. Raspra je  svršena, Senj je kraljev. Papa to zna, a želio bi da se ne govori mnogo o tom;  uvrijediti Krstu Frankopana znači lišiti se najjačeg čovjeka od boja u Ugarskoj  i u Hrvatskoj; uz Pavla Tomorija on je jedini.
- Svršavajmo,  svršavajmo - moli Burgio. Svršetak čita biskup Šime; kneza je Krstu uzbudio  govor o Senju.
"Neću da  ostanem pri ovom slučaju više, sveti oče,te se ne bi činilo da se ne pouzdajem  u ovako dobru stvar, naročito zato što se iz slijedećega može dobro razabrati  pobožnost i vjera Frankopanâ. Zavidnici Frankopanâ spočitaju nama da smo  sklopili savez s Turcima i mir iskupili dankom. Širiti takove glasine o  Frankopanima jednako je sramotno kako je nepravedno vjerovati u njih. Jer ova  je obitelj dokazala mnoga i velika svjedočanstva svoje pobožnosti i vjernosti.  Ima već sedamdeset godina od onoga vremena otkad su Turci došli u Carigrad,  što neprestano vode rat s tim najnečovječnijim narodom i vazda su držali za  svoju pravu i trajnu slavu da svoja imena daju za taj rat, da se bore za vjeru kršćansku,  da pogibaju za Krista. A nisu Turke tjerali toliko obrambenim zidinama i topovima  koliko su nasipom vlastitih tjelesa branili dušmaninu pristup. I pošto su kroz  toliko godina držali slavnim i lijepim da svoj život davaju za zaštitu općeg  dobra, mora se uzeti da ni sad neće odstupiti od toga, kad ih upravo Ti sam  pozivlješ na obranu kršćanskog imena i uzdržanje vjere koju je Isukrst posvetio  svojom krvlju. I makar su od dušmanina njima ponuđeni najčasniji uvjeti mira i  najbogatiji darovi, ne smije se iz toga zaključiti ona činjenica. Jer bili  uvjeti makar kako časni, a darovi makar kako bogati, vazda su kod Frankopana  više vrijedili i vazda će više vrijediti: razum, vjera i opći spas kršćana negoli  ista brda zlata i srebra. Oni će ili muški se boreći dušmane u bijeg natjerati  ili, ako budu silom savladani, radovati se da u hrabrom boju umru za Krista. Po  istini, presveti oče - morat ćeš da razmisliš u sebi do kakve odluke stvari  dospijevaju, kakav nas boj čeka s nečovječnom bestijom! Pred vratima već stoji  dušmanin, ovjenčan pobjedničkim trofejama dvaju osvojenih, nikad prije  nepobijeđenih gradova, Taurina i Roda i pokle je ta dva grada, koji su u istinu  bili kule zaštitnice, oteo kršćanima, misli već u duhu na čitavu Evropu i drži da  će mu biti sve povoljno i lako, pošto se pouzdaje u svoje oružje, muževe,  riznice, u vrednoću i slogu. Ali, iako je inače većina tih stvari jednaka,  kršćani su ipak daleko pred njim, i po hrabrosti i smionosti vojnika i po  vojničkom redu. Dakako, nesloga sve okreće na zlo. Međusobno hvataju se mača  kršćani i slabe svoje sile međusobno mržnjom i uništavanjem; naprotiv napora dušmanskoga  ostavljaju sve bez obrane i na pljačku; a dušmanin, znajući da su daleko  knezovi koji mu se mogu oprijeti, pritište žestokim ratom same ulaze u Italiju:  i to Hrvatsku, Ugarsku i Dalmaciju. Puni polja vojnicima, odgoni ljude i stoku kao  plijen, razara topovima tvrdinje. A mi, malo nas na broju, ali pouzdavajući se  u položaj i utvrdu mjesta, idemo protiv dušmanina, primamo ga svojim tjelesima,  opiremo mu se smiono, priječimo mu prilaz i nije nam žao da upotrijebimo sve  što može hrabrost malog broja ljudi. Ali smo već slabi, jer nemamo ljudi, koje  su zarobili i odveli, i trpimo nestašicu svih stvari - s vana nas tuku vojnici  i strojevi, u kući nas kolje glad!"
Jedna nada ostaje,  što se, u očajnom položaju, sprema zaštita od pape. Ali se knez boji da će "naš  zator biti samo predigra propasti Italije i ostalih zemalja".
"Radi toga  treba nastojati da se najvećom snagom i svim sredstvima navala dušmanska slomi  u uskim klancima Hrvatske i da se ondje oslabi njegov bijes te ne bi odanle  probio sa spremnom vojskom i odmah poplavio sva polja i krajeve. Jer ako upane  u Italiju, neće ga nikad nitko moći iskorijeniti ni istjerati nikakvim topovima  i strojevima. Ne bih htio, sveti oče, da ovo shvatiš drugačije nego je od mene  rečeno i da ne misliš da se ja brinem više za stvar moje domovine negoli za  opće koristi. Jer uistinu, Hrvatska ne može biti satrta da se u isti mah ne  slomi i Italija, kao što ni Italiji ne može prijetiti nesreća dok je naša  domovina nenačeta. Ali, morat ćeš reći: sredstvo da se stvori zaštita i učini  najpotrebnije jest u tom da se sakupi novac za vojnike i da se vojnicima  isplaćuju novci. To će učvrstiti narode, to će sabrati vojsku, to će proizvesti  vatreni mar. Bez novaca nema svjeta, nema brze pomoći. To je ono što kršćanske zemlje,  puci i narodi od tebe traže i zahtijevaju. A mene na kraj kraja tješi jedino  nada, ako valja da mrijem u očaju: i umrijet ću spominjući se moga koljena,  spominjući se vjernosti, spominjući se moga Spasitelja Isukrsta. I ovo hoću da  za sve ostavim kano svjedočanstvo da sam ja, vičan vladati, radije htio hrabro  poginuti negoli služiti u robovanju!"
Biskup nije čitao  posljednje riječi sam. Krsto mu je prišao bliže i uzvišenim glasom pojačavao  zadnji svoj poziv. Na koncu govora Frankopani mole papu da ih primi u svoju zaštitu  i skrbništvo, predajući mu i posvećujući "ujedno s nama samima, slobodnom  voljom, u vlasnost našu djecu i naše imanje".
- Njegova Svetost -  prozbori nadbiskup Da Vio, umiren posljednjim stavkama govora - primit će vašu  kneževsku presvijetlost u četvrtak. Izvolite poslušati običaje ceremonije.
Nadbiskup je tumačio  knezu gdje će biti primljen i kako će prići papi. Svečanost je određena u  velikom obliku, prisustvovat će četiri kardinala.
- U Veneciji je moj  otac dužda Grimana pozdravio hrvatski i u hrvatskom ruhu. Mislim kod Njegove  Svetosti učiniti isto.
Tako je i utvrđeno.  U razgovoru sveti otac će se sigurno dotaći i pojedinosti; za taj slučaj knez  je Krsto pripravio Burgiju nekoliko bilježaka - bile su to upute koje je  Bernardin dao na put u Rim sinu. "Sveti oče - tako je preko sina govorio  Bernardin - grofovi, baruni, plemići i puk kraljevstva hrvatskoga obratili su  se na mog gospodina i oca i kazali: Ti kao najstariji i među nama najmoćniji i  kod vladara najpoznatiji i najslavniji zauzet ćeš se za našu kuću žarko kod  našeg najsvetijeg gospodara, pape, i kod svete apostolske stolice, i kod kršćanskih  vladara i kraljeva. Pričaj im o bijedi i nesreći, o tjeskobama i razbojima,  kaži kako nas Turci muče bez prestanka; i kako su upali u našu zemlju i odvlače  sve u okrutno sužanjstvo, i kako smo svi mi od svih ostavljeni, te smo  prisiljeni da ostavimo dušmaninu na volju naše kuće i da se kao prosjaci  potucamo u tuđini ili da sa Turcima sklopimo savez i budemo njihovi sluge, ako  nam Tvoja Svetost uskrati zaštitu i pomoć. Za svjedočanstvo neka služi trud  kojim se je trudio moj gospodin otac na državnom saboru u Nürnbergu, na kojemu su  savjetnici svetoga cesarstva obećali zaštitu i pomoć; ali ta obećanja nisu  imala nikakva uspjeha. I tako se dogodilo da su Turci podigli veću vojsku  konjanika i postavili u šumama i na skrovitim, šumom zaraštenim mjestima  pješake. Nikakva riječ ne dostaje da se oriše kako jadno i bezbrojnim smrtnim  kaznama propadaju naši i sve što je naše, pod okrutnim jarmom i okrutnim nasiljem  turskim. U Hrvatskoj se, sveti oče, može vidjeti gdje se djeca kolju pred očima  roditelja, muževi pred očima žena, gdje se supruge obeščašćuju, djevice siluju,  sveta mjesta i svećenici oskvrnjuju. Sve se to, sveti oče, vidi u Hrvatskoj.
Item. Sveti oče! Hrvatska je predziđe iliti dver kršćanstva, a naročito  pograničnih pokrajina Koruške, Kranjske, Štajerske, Istre, Friulanske i Italije.  Ako bi - što sačuvaj Bog! - bila zauzeta, one gore spomenute muke prijete i  međašnim zemljama i put će do njih Turcima biti sasvim otvoren. Jer, kad oni  imadu Hrvatsku, ne treba im više prelaziti ni rijekâ ni gorâ ni morâ i od toga prijeti  veća opasnost negoli nedavno od gubitka koje su kršćani pretrpjeli u Taurinumu,  Rodu i Beogradu.
Item. Sveti oče! Hrvatska se za ovaj čas može držati i braniti sa 2000  konjanika i 1000 pješaka iz same zemlje, dok Bog drugačije ne odredi i Tvoja se  Svetost ne pobrine da se budu vojnici držali na putu i u pripravi u čitavom  ugarskom kraljevstvu. Čete se mogu iz hrvatskih luka u Ankonu u barkama  prebaciti tijekom dana i noći, za obranu Italije i svih.
Item. Sveti oče! Tvoja je Svetost i Sv. apostolska stolica udostojala nas,  siromašne Hrvate - nadam se da neće biti uskraćeno - svoje zaštite, da poda  primjer ostalim kršćanskim vladarima i kraljevima. Ako se to ne dogodi, tužit  ćemo se pred Bogom. Jer ono što se još nije dogodilo niti jednom kraljevstvu:  opiremo se bez potpore kršćanskih vladara već gotovo više nego sedamdeset godina  moći turskoj sve do dana današnjega, ma koliko bile neznatne naše sile. Ali  dalje bez potpore ne možemo - jer nama nedostaje svega, a samo vjernost i dobra  nada učinile su da smo se održali. Sada je i ovomu kraj. Nama se, sveti oče, ne  može spočitavati da nismo, po svojim silama, učinili sve. Svjedoci su vrijeme i  naša djela.
Item. Sveti oče! Od mojega povratka u Hrvatsku će prema odluci Tvoje Svetosti  i Sv. apostolske stolice odvisiti ili očajanje (od čega nas Bog čuvaj!) ili  nada Hrvata."

Kad su se biskup Kozičić i knez Krsto praštali s Rimom, nosili su sa sobom "nadu Hrvata".  Krstin je govor saslušan kod primanja najpažljivije; kasnije su odobreni i svi  prijedlozi na listićima Bernardinovim. Kršćanstvo i svijet se moraju braniti "u  hrvatskim klancima"; papa odmah daje zlata, poslat će i vojske i praha.
Samo je jedno smelo  kneza. Hadrijan VI. nije zdrav - da ne bude i sad onako kako je bilo s  Berislavićem; Hadrijan ne troši sve dukate u srebrne zdjele i mramorne spomenike,  ali tko će doći poslije njega - Colonne, Medici? Italija je sva razrovana. Kud  ćemo se još potucati da molimo pomoć?

V.

U nedjelju duhovsku  iste ove godine 1523. na biskupskom je gradu u Salcburgu svečani objed. Šurjak  nadbiskupa i kardinala Mateja Langa, gospodin grof Krištofor Frankopan, gost je  u dvoru i njemu u čast sakupio je nadbiskup najodličnije društvo. Ipak to nije  više ono bučno čašćenje od nekad, sa glazbenicima i glumcima i plesačima, kojih  se je grof Krištofor sjećao iz doba svoje svadbe sa sestrom kardinalovom. Stol  je bogat i prebogat - nadbiskupija salcburška nosi ogroman dohodak, nadbiskup  je državni knez i neograničeni vladalac u svom kraju. Po sobama njegovim još se  uvijek koče prekrasne starinske slike, srebrni i zlatni tanjuri i kipići golih  antiknih bogova i boginja, radi kojih je bilo prigovora - osobito radi one  Venere s Kupidonom koja je sasvim neskromno pokazivala svoje draži baš nad  uzglavljem gospodina nadbiskupa u njegovoj spavaćoj sobi. Stijene su dvorane  obložene teškim brokatom grimizne boje, sa modrim svodom, po kojem se redaju  izvezene zlatne zvjezdice. Svaki je stolac, svaka škrinja i svaka peć  znamenitost - kardinal Lang nije ni sad, kad je iza dvadeset godina dvorske i  državne službe zasio na stolicu najvećeg crkvenog dostojanstvenika svetoga  cesarstva, zaboravio svojih starih navada i svoje strasti za sve što je lijepo,  ukusno i sjajno. No sad više nije kancelar, iako se zna da u svakoj važnijoj  stvari cesar Karlo, a još više cesarov brat, infant španjolski i nadvojvoda  austrijski, pitaju za savjet njega, prokušanog savjetnika svoga djeda, cesara  Maksimilijana. Tako je i društvo kod objeda gotovo jedino svećeničko: priori  samostana salcburških, doktori teologije i ljudi s crvenim pojasima.  A ni sam kardinal, sav u grimizu, nije više onako vedar kao nekad; na licu mu  se nanizale bore, malo je udebljao, brčići su mu posijedili, samo mu je oko  živo i jastrepsko kao u mladosti.
Grof Krištofor došao  je u Salcburg na poziv kardinalov. Lodronska rodbina hoće da se Ana Marija, kći  pokojne grofice Apolonije, odgaja kod njih. A treba urediti i neke baštinske stvari.  Krsto je, polazeći u Salcburg, bio odlučio da učini Lodronima po volji. Sam je,  prebija se svijetom; a djevojčica raste, treba odgoja, treba ženske i rođačke  skrbi. Dijete se rascvalo, slika je i prilika majčina - poočimu nije lako da se  rastane s tom malom koja je još jedina veza njegova s prošlošću i jedina  uspomena na Apoloniju, janješce njegovo. Ali kud će s Anom Marijom? Otac je  star i svaki dan nemoćniji; u gradima, gdje stražu straži otac, nema  sigurnosti; a stara Lucija, koja hoće da odgaja malu, oglušila je, oslijepila napola  i podjetinjila sasvim. Starica ne može imati na brizi dijete, a otac Bernardin  i onako želi da se Krsto oženi - ne smije loza ostati bez potomka! Kao skrbnik djeteta,  Krsto se pobrinuo da se točno odredi i osigura baština male; za djevojčicu je  zbilja bolje da odraste dalje od krvava razbojišta, u koje se svaki dan sve  više pretvara "opustošena i ožalošćena hrvatska zemlja".
Ali je knez dobro  znao da ta stvar sama ne bi bila navela njegova šuru da ga pozove. U pismu o  tim baštinskim stvarima i o mirazu djevojčice nadbiskup je vlastitom rukom  dodao postscriptum neka Krsto  "svakako" dođe. Do danas - a Krsto je s Evanjelistom već treći dan  ovdje - nije bilo kad za kakav ini razgovor. Nagoda sa Lodronima završena je u  subotu - a na dan Duhova nadbiskup je čitavo jutro zabavljen crkvenom  ceremonijom. Nego Krsto ne gubi svoje vrijeme. Pregledao je s Evanjelistom sav  grad - a Evanjelist je našao pače kod franjevaca ljudi koji su polazili sve do  Kranjske. Po svom običaju, Evanjelist se sprijateljio i njuškao da može  obavijestiti kneza kakve su prilike u gradu i što se događa u cesarstvu i  ovdje, na najjačem udarcu novog crkvenog pokreta. Nadbiskup nije sa građanima  na dobroj nozi; štoviše, prošlih je devet godina dolazilo i do pravih oružanih  sukoba s nadbiskupijom. Leonhard, predšasnik Matejev, bio je velik nasilnik;  ali ni Matej Lang nije mogao izići na kraj sa rogobornim građanima koji su se ustručavali  plaćati terete nadbiskupije. "Biskup i grad, upravo kao kod nas u Zagrebu",  rekao je Evanjelist. No ovdje je znalo biti i gore - Evanjelist je čuo kako je nadbiskup  jednom k sebi uzvao gradske oce na pomirbenu večeru i poslije večere dao ih  okovati i u cičoj zimi, na saonicama, noću, otpremiti u raštatsku tamnicu. A ni  narod u gorama nije pouzdan - nova se vjera širi, seljaci se hvataju biblije i  ne priznaju crkovnjakâ.
Kod objeda na Duhove  nema ni jednog građanina i ne govori se o tim rasprama. Nadbiskupu, koji je  začudo šutljiv, nije danas pravo što se ni uz puni stol ne može izbjeći razgovor  o reformaciji, koja je razdijelila redove svećeničke. Evanjelist je čuo da je  Matej Lang, došavši na nadbiskupsku stolicu, u samostanima bio našao prava  legla raskola. Nešto ih je raščistio - no eto i sad, poslije obilna objeda, ne  govori se ni o čem osim o pothvatu monaha Lutera, koji se je podigao na  poglavice crkvene. Mnijenja su podijeljena - nadbiskup ne taji da bi bila potrebna  reforma u smislu evanđeoskijeg reda kod svećenstva; ali nije, veli, srž spora u  pitanju crkve. Preko volje, a sve više zalazeći u uzbuđen govor, bivši cesarov kancelar  govori kao čovjek kojemu je dano da odlučuje u toj stvari. Ispričao se svom  presvijetlom šuri i rođaku "što mora da sluša ove razgovore", ali  vidi koliko grofa Krstu zanimaju njegove prepirke s priorom od sv. Petra, koji  je začudo na strani buntovnika.
- Dobro - govori  nadbiskup - razumijem potrebu da popravimo što je loše. Neka puk ima bolje  primjere - ja sam sâm izdao strogi edikt u kojem je, dragi priore, bilo  sadržano sve što tražite vi. No nije se lako boriti s manama ljudskim. A oni  što ustaju na obranu čistoće i snage vjere, što hoće oni? Hoće propast crkve.  Govorio sam sa Melanchtonom da li on razumije kuda vode njegovi puti. K nemiru  i buni. Rekao sam mu: vi lutorani hoćete da mi uzmaknemo i pođemo za vama; to  ne može biti. Drugi je put da se vi pokorite nama; toga vi nećete. Treća je  mogućnost da se nagodimo - ali neprijateljstva su takva da nitko ne bi držao  sporazuma. Što ostaje dakle? Da se borimo. Svaka strana nastojat će da satre onu  drugu - i to se sad radi. A ne radi se oružjem duhovnim. Mogu pristaše razmetnoga  monaha govoriti što mu drago - iza njihovih misli o crkvi stoji nešta drugo. Njima  je do toga da svjetski knezovi otmu vlast i imanje crkvi - da se slomi ona  snaga koja najjače drži sveto cesarstvo rimsko. Nismo li imali pokušaja da na  prijestol cesarâ dođe Francuz? A nije tek to. Luter buni puk - odmetnik crkve  neće se žacati da izazove pobunu seljakâ, samo da padne ovaj moj grad, makar u  čije šake. Radije sa srpom i kmetom nego sa mnom! Znadem ja što se šuška u  gorama - ali još nismo došli dotle da meni prijete ljudi koji će doći u  kožnatim gaćama i sa srpima i kolcima!
U nadbiskupovim se  surim očima zacaklila ona ista gospodujuća volja koja je kroz dvadeset godina  upravljala cesarstvom i cesarom. On, sin neznatne porodice, uspeo se ni od česa  do državnoga kneza - jedina je crkva dopuštala i pomagala takve uspone. I sad  on, koji zna da je jedino na ovoj stazi mogao prodrijeti njegov duh i um, on da  sred svoga stola i dopusti govoriti o tom kako bi crkveni knezovi imali ostati  bez imanja i moći, bez sjaja i uvaženja, oslonjeni samo na svoj pastirski štap i  na svoju asketsku haljinu. Nikad! Nikad!
- Iz mržnje onih  koji su s pravom poniženi diže se sva ta buna. Prezreni monah, zamazani  pučanin, paganus hoće da se digne na  nas. Da je kakav otmjen duh, kakav gospodar i gospodin uma i snage iznio sve te  prigovore, neka bi bilo! Mogli bismo razgovarati, popuštati, nagađati se. Ali s  Luterom - nikad, pa bio sto puta doktor! Neka kmet buni kmeta - mi ćemo ih  držati na uzdi!
Razgovor je načas  zalazio i na samo teološko polje - Krsto nije puno shvaćao što reformacija  hoće. Pop je u Hrvatskoj bio bliz puku; knežev Jožefić je prepukli siromak i  kao biskup. Ali je knez shvatio da se nadbiskup ne osjeća više onako jak kao  negda; čuva svoju stolicu, svoja imanja, svoju čast i svoj grad, ali sigurno i zadršće  koji put. U razgovoru knez spomene kako je u subotu pred mrak jedva prošao kraj  Salcahe - bila je neka svađa, tučnjava, što li. Jedan je čovjek bačen u vodu.
- Evo, to je, opet  isto! Građani! Građani! - klikće nadbiskup. - Dižu se na mene, a među sobom se  kolju, da se svaka subota i nedjelja završi krvavim glavama. Kalfe se tuku s  đacima, dvorjani s građanima, a od ovih svaka ulica ima svoga vođu. Kramari!  Sitničari! Tko od njih vidi što se događa u svijetu?
Kad su se rastali  gosti, nadbiskup je, oživjevši, nastavljao pred knezom svoju filipiku. Prešao  je dalje „iz svoga gnijezda" i bacao poglede na čitavu Evropu. U njem se  probudio državnik, pak je gotovo i nehotice došao na ono što je - Krsto to  dobro osjeća tokom razgovora - zapravo i imao da kaže svome svaku, kojega nije  bio pozvao k sebi samo radi male Ane Marije.
- Ne vide ljudi o  čem se radi. Gdje možemo mi ovdje, u srcu Evrope, u srži svetoga carstva, da  tratimo vrijeme zadjevicama monahâ koji su nikli iz plebsa? Tko će čuvati zemlju?  Turska je sila na domaku. Francuz vreba. Kako se branite vi? Što rade Ugri?  Drže nekakve svoje sabore od kojih se nikad niti jedan pametan zaključak nije  izvršio. Pada grad za gradom, a gospoda ugarska razbijaju si glavu s tim da li  njihov kralj može biti netko tko nije rođen u njihovu toru ili ne zna njihova  divljeg idioma! A od čega je živio Vladislav? Od milosti naše. Od čega živi  Ljudevit? Neću da zlo govorim o rođaku cesarovu - no, grofe i rođače moj, vi  dobro znate što se zbiva u Budimu. Pedalj po pedalj raspada se zemlja, ruši se  bedem koji bi nas imao braniti od Islama. Tko će ga sagraditi iznova, tko  snabdjeti vojnikom i topom? Gospoda ugarska? Ta ni vojske više nema kraljevstvo;  a sad čujem da je jedini koji još kod njih nešto o ratu zna samostanac! Pogledajte pisma od vas - gradačko vijeće i viceregent ljubljanski dobivaju  svaki dan molbe da je skrajni čas i da se velikaši s granice nude u službu Njegove  Prejasnosti nadvojvode Ferdinanda. Znam što ste kazali pred svetim ocem, da se  Hrvatska može držati sa 2000 konjanika; no da li ih imate? A istina jeste, kad se  otvore klanci vaši, doći će do gusta i nama. Ali toga neće biti, ne smije. Mi  smo tu i znamo što treba. Ne tajim vam ničesa, grofe i rođače. Vaša  presvijetlost znade što sam radio za živa Maksimilijana. Kad su Mleci, šarajući  s Turčinom, htjeli da podbiju naše zemlje u Friulima i Lombardiji, ja sam  svojim rukama okrunio Maksimilijana za cesara rimskoga, ja sam nagovorio papu  da udari interdiktom Mlečane. Kakvo pak to pravo izmisliše Ugri sada? Ja sam  sklapao ugovore sa kraljem Vladislavom; moje je djelo da je cesar imenovan  tutorom kraljevstva ugarskoga, moj je trud da smo Ugarsku povezali ženidbama o  nas. Ja sam vjenčao prejasnoga nadvojvodu s kraljevnom Anom - i riječi vam  moje, neka se dižu Ugri koliko hoće - ono što je na pismu potvrđeno, ono što je  brakom posvećeno neće uzmaći. Moje je djelo da danas Ugarska čeka vlast  habsburšku - i tako će biti!
Nadbiskup se ušetao  dvoranom i pričao Krsti, kao da hoće olakšati dušu, sve teškoće toga  "djela svoga života". Samo jako carstvo može da spasi kršćanstvo i Evropu  - ako hoćemo da ostanemo ljudi i živimo kao ljudi, moramo pregorjeti  sitničavost velikaša ugarskih, koji ne vide što rade. Kraljevstvo se ugarsko  raspada - Njegova Prejasnost primila je nasljedne zemlje u potpunu vlast.  Habsburg će biti kralj češki, a po tom i kralj ugarski i hrvatski. Neka zna  knez Krsto - kraljica Marija umnija je od svoga muža, koji je dijete i pravi  sin svoga slabića oca. Ugri mrze Nijemce, ne daju poreza; ali ondje gdje treba  čuvati granicu prepuštaju sve Nijemcima. Tko zapovijeda u Kranjskoj i  Štajerskoj, tko pomaže Karloviće, Tumpiće, pak i Frankopane? Vojnik koga šalje nadvojvoda.  Kralj je rođak nadvojvodin; teško je dakle poslušati odmah poziv da se u donjim  stranama ispod vlasti kraljevske sasvim uzmu kule i gradi kojima zapovijeda ban  - ali te se kule ne mogu održati bez pomoći omraženih Nijemaca. Što bi bilo da  je Hrvatska upućena samo na potporu iz Budima? Eto, Karlovići su morali ići u mletačku  službu i knez Ivan ima od Sinjorije 4000 dukata na godinu. Mogu se stvari u  Ugarskoj razvijati kako hoće, no konac je siguran - samo habsburška kuća može obraniti  zemlju od Turaka.
- Veli se da su  velikaši jaki. A što je? Ne možeš naći tri porodice koje se ne bi klale među  sobom. Cesarska vlast ima da sjedini ljude - i cesarska sila.
Matej je Lang gledao  daleko u budućnost. Zauzet svojom mišlju, govorio je Krsti otvoreno, ne tajeći  ničesa.
- A vi dolje - vi  Frankopani, svi se gložite i međusobno i sa susjedima svojim. Berislavić nas je  izvješćivao da se mirite s Karlovićem - Karlović je sada ban i, mjesto da ste s  njim, čujem da ste opet u ratu.
- Karlović je kriv,  uzoriti gospodine i svače. Kad je Vojković, izdajica, predao Turcima Skradin,  knez cetinski zaplijenio je njegov grad. A Karlović nije znao ništa drugo nego  da svoju bansku vojsku uperi na Frankopana Cetinskoga. Otac i ja nismo dobri s  Cetinskima, no banska vojska nije skupljena da robi nas, nego da odbija Turke!
- Dobro, no što  dokazuje i to? Dokazuje da su vaše misli razrožne, vaše osnove rascjepkane, vaš  duh sićušan. Govorim vam, kneže, kako vam nikad govorio nisam. U donjim krajima  vlast prelazi i onako u ruke nadvojvode. Valja se prikloniti onomu koji je  kadar pomoći - nadvojvoda je brat cesarov i za njim stoji čitava Češka, čitava  snaga carstva rimskoga, od Ljubljane do obale Nizozemske i do kraja Španije.  Hrvatska će najprije primiti našu pomoć jer ju najviše treba - i tu, kneže, vi ćete  voditi kolo! Frankopani neka nam utiru pute - s nama oni će do starog sjaja  uzdignuti svoje koljeno; bez nas ili protiv nas oni će pasti, kao što će pasti  i kraljevstvo ugarsko. Dolje, kod vas je ključ svega onoga što sam pripremao  godinama. Pozivljem vas otvoreno, rođački, bez sakrite misli - vi znate što vam  je vrijedio Senj, što sakrivio Matija -
- Ni Fridrik III.  nije bio bolji djedovima mojim - ni Salmi ni Dietrichsteini ne prilaze k nama  da se savjetuju s nama, nego rade za se, na svoju ruku. Sam cesar Maksimilijan  ostao je dužnik naš -
- Kneže, kneže - kud  naglite? Znam da ste i meni mnogo zamjerali. Ne događaju se sve stvari onako  kako je nama za volju. Treba služiti velikoj, jasnoj misli - imao sam i ja dane  nezahvalnosti. Kad je umirao pokojni cesar Maksimilijan, moj prijatelj, uzdisao  je za mnom, ali ni mene nisu pustili do njegova kreveta! Sve će biti  popravljeno, kneže. Svaki čas čekam...
Nadbiskup priđe k  vratima i pozove. Tko je imao ući? Krsto ne pogađa.
Na vratima se ukaže  Krsti davno poznato lice - njegov drug iz sužanjstva u Torreselli, Bernardo  Ričan, pristupa knezu i srdačno se rukuje i ljubi u obraze s njim. Davni se  prijatelji našli - i knez u prvom iznenađenju ni ne misli na to što bi mogao  značiti iznenadni sastanak sa Ričanom.
- Kneže,  predstavljam vam cesarskoga kapetana i vrhovnog zapovjednika u Kranjskoj i  Štajerskoj, gospodina Ričana!
To je dakle smisao  poziva i puta u Salcburg! Kad je, iza dužeg savjetovanja, knez navečer ušao u  svoje sobe, našao je Evanjelista, koji ga je čekao, budan i znaličan.
- Ričan je imenovan  vrhovnim kapetanom u Ljubljani. Sjutra da me pustiš samoga i pripremi pero.  Ostat ćemo ovdje do srijede.
U srijedu je s njima  iz Salcburga pošao i Ričan - knez i kapetan razgovarali su vrlo srdačno i  Evanjelist je pogodio da je u Salcburgu moralo nestati mnogo od onoga  nepovjerenja što su ga Bernardin i Krsto imali prema kardinalu Langu. "Opet  ćemo s Nijemcima", mislio je u sebi Evanjelist jašući iza Ričana i kneza.  "Samo da ne bude kao ono u Veneciji, kad su za Ričana platili mjenice, a  kneza držali dalje u Torreselli."

VI.

Pred crkvom Svetoga  Križa u Križevcima, kojoj su vrata širom otvorena, postavljena su na popločenom  predvorju dva široka hrastova stola sa nabrzo zabitim klupama. Nitko ne sjedi  kraj stolova - i prostor je, uza samu crkvu, prazan, makar je na stolu  postavljen pisaći pribor, urezana guščja pera, papir i ogromne šalice s pijeskom.  Veći je stol pokrit zelenim suknom sa izvezenim grbom kraljevine - znak da se  ovdje ima držati spravišće ili stanak staleža i redova hrvatskih i slavonskih  što ga je za posljednju nedjelju kolovoza g. 1524. sazvao gospodin ban Ivan  Karlović. Već su dva dana prošla, a ne saboruje se - gradski katane svako jutro  pokrivaju stol zelenim suknom i opet o podne spremaju sag. Ban Ivan stigao je  već pred tri dana u Križevce, ali kažu da je bolestan; leži kod pavlina, kojima  je samostan gore više od župne crkve. Malo je plemstvo nestrpljivo - saborovati  znači i gostiti se dan na dan, a križevački pečenjari, licitari i krčmari lako  će isprazniti i onako nepune džepove kosturaša sa Kalnika i okolice koji su po  svom pravu došli na sabor, makar i ne znadu pravo o čem će se raditi. To jest,  u zadnja dva dana to već zna svatko - iako se gospoda velikaši pa ni plemićka vlastela  nisu mnogo miješala s ovim manjim plemstvom, ipak se jasno vidi da su se prije  vijećanja, u očekivanju spravišća, razdijelila dva tabora. Više je plemstvo  dovelo velike pratnje - bez vojnika i pristaša ne bi nitko dolazio na sabor.  Gospodin knez Krsto Frankopan i Šime Erdedi, biskup zagrebački, dopremili su sa  sobom gotovo malu vojsku i utaborili se na istočnoj strani crkve; sasvim odijeljeno,  na protivnoj strani, ukonačili se i raširili gospoda Svetački, Kaštelanovići i  oba Pekrija iz Gušćerovca. Iz jednog i iz drugog tabora prilaze do malih  plemića, koji su se najviše smjestili oko potleušica kraj kapele sv. Florijana,  ljudi i govore im svaki za svoju stranku. Jer zna se - lanjski se sabor u  Križevcima nije svršio mirno; gospodin Ivan Tahi sa svojim pristašama opro se  je zaključcima sabora, a kad su se plemićke čete rastajale, došlo je na cesti u  Vrbovec bome i do šaka. Tahovci su bijesni jer slovinska gospoda ne priznaju banom  Ivana Taha, koji je imenovan od kralja Ljudevita, ali se zapravo ni ne ufa u  zemlju u kojoj je ban bez banstva. Vlada zemljom ban Ivan Karlović - no smutnja  je tolika da se mali plemići ni ne razaznaju. Vide da je jača sila na strani  Frankopana, koji je protiv Taha, i znadu da je lani gospodin knez krbavski lako  suzbio otpor gospode Kaštelanovića i Pekrija. Ali Tahovci ne daju ratnog  poreza, ne daju dimnice - a to je veliki argumenat kod mnogih da se priključe  stranci nepriznatoga bana. Nego danas je nezadovoljstvo općenito - svi se  pitaju zašto se čeka i zašto ban Karlović ne otvara sabora što ga je sazvao  sam. Boji li se?
Desno uz portal  crkve stoji osamljeni, ali ne predaleko od svoje oružane pratnje, gospodin knez  Krsto Frankopan i uz njega Ivan plemić Kobasić od Brekovice. I oni su od prekjučer  u Križevcima. S njima su danas i dva nova lica - samo neki znadu da je jutros  stigao u Križevce, na putu od Senja, gospodin barun Burgio, civilni poklisar  papin na budimskom dvoru; a s njim i biskup senjski, Frane Jožefić, gospodin u  ovim stranama malo poznat, ali ništa manje sumnjiv gospodi Pakračkima, Ivanu i  Lajošu Pekriju, koje je Ivan Tahi tu nedavno upozorio da se čuvaju "spletkarskog  popa koji je najbolji sluga Frankopanov".
Biskup Jožefić  tumači uzrujano knezu Krsti zašto je upotrijebio ovu priliku i sa gospodinom  Burgiom otišao iz Senja.
- Idu mi na život.  Nisam siguran prijeći ona tri koraka od biskupije do crkve. Senj je pakao.  Kraljevski su ljudi naumili da me zatru. Imam biskupiju, a nemam stada - Kružić  mi je poručio da će me okovati ako se podufam na Krasno ili u Otočac. Otkad  ste, kneže, Njegovoj Svetosti papi u Rimu objasnili čiji je Senj, reže na me  kao zvijeri. Huckaju na me ljude, tužakaju me u Rimu, bune puk. Obranili su Klis,  pa sad Kružić i Orlovčić hoće da se igraju gospodara. Građanska ih bagra sluša  - trgovci su prodajni! A sad se osilio Kružić - vlastelin je, dobio je od  kralja Breznicu od baštine hercega Iločkoga. Tko će se s njim! Istina, spasio  je Klis.  Mostarski se sandžak bio digao pod grad - a Trogirani, po savjetu Mletaka, nisu  ni prstom makli. Na moru stoji Mlečanin Da Canale s galijama, ali te su čuvale  samo Split, a sandžaku je Canale slao darove da umilostivi bega Begovića. KIišani  su morali ocat piti mjesto vode da izdrže glad i žeđu - kao Isukrst, Gospodin  naš, na križu. Došla je pomoć od pape - budi za to hvala gospodinu Burgiu. Kružić  je primio 1500 pješaka i 60 konjanika, ukrcao ih za Klis i išao noću da ne  doznadu Mlečani. Klis je oslobođen. Dotle je sve dobro. Ali što sad Kružić?  Složio se s Orlovčićem - kao da su njih dva knezovi Klisa i Senja. Pozvali u  senjski kaštel plemiće Križanića i Stipčića i potpisali pred njima nekakav  ugovor "za ljubav i bratinstvo ko je među njima". Ako Gospodin Bog bude  suditi među njima ter bi umrli bez ostanka jedan ili drugi, da on "ki bi  od njih živ ostal, da je on ered i ostanak njegov, da on može uživati i  radovati svako njegovo imanje i plemenšćinu i vsako ino blago, gibuće i  negibuće, vičnim zakonom i njega ostanak za njim".
Burgio, kojemu je  Jožefić već na putu bio dosadio pričama o Senju, mahne rukom.
- Ne, ne, gospodine  barune, nije to mala stvar. Čujem da Kružić hoće kod bana Karlovića i kod  kralja ishoditi potvrdu toga ugovora. Tako je bilo počelo i sa Žunjevićima -  valjda i Kružić sanja o Senju, pa o Vinodolu! Građani su mi u Senju uskratili  sve dohotke biskupije - oni su kraljevi ljudi, što ih se tiče Jožefić, sluga  frankopanski! Puntali su žene, djeca su mi se dolazila rugati pod prozore.  Morao sam prokleti grad da me ne napadnu u samoj crkvi - nisam im dao zvona ni  pogreba! Jesam li ili nisam biskup! Idem u Budim, kazat ću kralju što u Senju  rade njegovi ljudi. Dok se Senj ne vrati onima kojima po Bogu i pravu spada, ni  crkva nema u njem zaštite!
Barunu se nije  sviđao razgovor - ratoborni biskup ne spada u one crkvene poglavice kakve Rim  treba u Hrvatskoj u ovaj čas. Burgio je htio da vidi što će zaključiti sabor -  odluka je važna jer se radi o tom da se spreme sile za zimu. Turci ne miruju;  novi papa Klement, koji je zamijenio pokojnoga Hadrijana VI, već je ranije nosio  naslov "zaštitnika kraljevstva ugarskog" i ozbiljno se starao da taj  naslov opravda. Burgio ima nalog da pomaže složiti hrvatsku gospodu, a u Budimu  da skloni kralja na što skoriju veliku vojnu.
- Ne može ovako  ostati, presvijetli gospodine kneže - govori Burgio knezu Krsti prekinuvši  Jožefićev bijes. - Pođite k banu - sabor se mora otvoriti.
- Nije dobro da idem  ja, gospodine barune. Karlović je očajan radi pada Ostrovice- prigovarali su mu sa kraljeva dvora, a i iz Rima. Hodite vi k njemu - vašu će  riječ poslušati najprije.
Zaista je bilo tako.  Ivan Karlović mučio se je dvije godine da kako-tako uredi odnošaje u  kraljevstvu. Ričan ga je podupirao, sa hrvatskom gospodom, pa i s Frankopanima,  s biskupom zagrebačkim izlazio je na kraj. Ratnik, čovjek gvožđa i mača,  Karlović je sudio mnogo puta prenaglo, mnogo puta rabio svoje banske čete i za to  da dade osjetiti svoju vlast više plemstvu nego Turcima. Ali je njegova skrb za  pogranične tvrdinje pomogla mnogo. Na kraljevu dvoru nisu voljeli  "divljega čovjeka" koji je "kao medvjed" ulazio na dvorske  gozbe, igre i lovove. Karlović nije bio ni spretan ni nespor - držao se jednoga  pravila: kao ban treba da imam moć. Za to mu je potrebno imanje, a imanje su mu  uzeli Turci. Ono što još drži držat će do zadnjeg daha, a pošto cijeni samo vojničku  pomoć i novac koji se daje za vojsku, vrijede mu Mlečani i nadvojvoda Ferdinand  sto puta više nego kralj i dvor budimski. Dvor je bana nemilo uvrijedio imenovavši  Taha subanom. Tahi je miljenik kraljice Marije, vjeran pristaša njemačke  stranke na dvoru, a banstvo je primio zato da privede kraju mnoge svoje parnice  radi imanja u Hrvatskoj i da se naužije priorije vranske, koja mnogo nosi.  Karlović se bori protiv Taha i u toj borbi pomažu ga Frankopani i Erdedi. A za  uzvrat, i kraljevski kapitani i ljudi nadvojvodini pomažu samo ondje gdje  prijeti opasnost gornjim stranama, na Uni. Za Ostrovicu nije dano pomoći ništa  - i sad kad je pao posljednji grad knezova Krbavskih ban Ivan još se je morao  prati i pred papom i pred kraljem da nije grada pustio od nemara. Prigovori su  ga razbjesnili - Tahi iskorišćuje protiv njega pad Ostrovice! Ričan je po svom pouzdaniku  Ivanu Kobasiću brekovičkom nagovorio Karlovića da sazove sabor jer je to  prijeka potreba za obranu zemlje; ali kad je ban Karlović pred sabor bio doznao  da kralj Ljudevit ili, bolje, kraljica Marija neće svrgnuti bana Taha, a  nadvojvoda "da se u to ne pača", Ivan Karlović se zatvorio kod  pavlina, obolio i zbilja legao od srdžbe.
Burgio prizove  Kobasića i oni odu da pozovu bana. Ne sastane li se sabor, neće se pogotovu  znati tko je poglavar zemlje - rasap je i onako strašan, ovo valja zapriječiti  pod svaku cijenu.
Ostavši sam s  Jožefićem, knez Krsto se sklone pod zid crkve i reče biskupu tiše:
- Gospodine biskupe,  govorili ste odviše pred Burgiom i Kobasićem. Mi idemo skupa, ama oni ne  trebaju znati sve naše stvari. Kobasić je doušnik Ričanov. Ne zaboravljam na  Senj, neću prostiti Kružiću - no komu da govorim sada? U tri zadnja mjeseca  osam su me puta robili Turci - idu do Skrada i Dubovca. Otac mi se sklonio u Ogulin  - u Modrušu ni bivati ne može.
- A nadvojvoda? Zar  vam Ričan nije obećao vratiti Senj?
- Šutimo, biskupe.  Nadvojvoda obećava gradove kraljeve, kralj cesarove - ako Senja ne uzmem sam,  nitko mi ga neće dati!
Jožefić se začudi.  Mislio je u Senju da je veza između Ričana i Krste jača - iz Mletaka je čuo da  je Krsto sasvim u službi cesarskoj. Iz izmorenog lica kneževa nije se moglo  ovaj čas razabrati koliko je istine u tom. Jožefić, prognan iz Senja, zamislio  se mračno u kneževe riječi.
Međutim je nizbrdicom  od pavlinskog samostana kretala povorka koja je uzbunila oba, rastavljena krila  sabora. Plemići nagrnuše pred crkvu - na poljani ostadoše samo barila, iz kojih  se točilo piće, i vatre pečenjara. Sabor će početi - sve je utihnulo.
Pred crkvu stupa ban  Ivan u pratnji biskupa Šime Erdedija, protonotara Hencefija, baruna Burgia i  još dva-tri plemića, sred kojih su sluge nosili drvenu, izrezbarenu škrinju,  očito spise banove. Bilo je rečeno da na saboru neće biti suđenja - zato je  knez Krsto sumnjivo pogledao škrinju - zar Karlović doista neće da bude više banom  i predaje svoje parničke spise saboru?
Ban Ivan hoda  polagano i teško. Čelo mu je, kad skine kapu od crnoga baršuna, namršteno, oči  sumorne. Sjeo je za hrastov stol kao da pada odsječena klada. Protonotar Hencefi  pozvao je plemiće i velmože da prisustvuju saboru i pročitao spis o sazivu.
Poslije čitanja  nastala je duga šutnja. Ban Ivan kao da je i zaboravio gdje je - ne miče se i  zuri preda se. Burgio je prišaptao knezu Frankopanu da su ga jedva nagovorili.  Zbilja je i bolestan.
Iza nekoliko časaka  općeg nestrpljenja, ban se Ivan gane. Uspravivši svoje ogromno tijelo, stao je  govoriti polako, sričući i zastajući kod svake riječi.
- Gospodo staleži i  redovi - sabor je otvoren. Ja moram kazati da mogu saboru predsjedati jedino  stoga jer sam ga sazvao. Dalje od toga moja volja neće. Odluka je moja da se odrečem  časti koja me tišti.
I ne tumačeći ni  jednom riječi tu svoju odluku, Ivan Karlović spusti opet svoj glomazni trup na  klupu. O lijevoj strani stola sakupila se, uz Ivana Kaštelanovića, četa oporbe.  Dok ban nije govorio, još su čekali - sad se je, kao iz jednog grla, prolila  vika:
- Ako nema bana,  nema ni sabora! Ivan Tahi je ban, on neka vodi sabor!
Banovac Pavao  Kerečenj, župan križevački, sjedeći do Karlovića, ustane i udari mačem o stol.
- Tko to viče za  gospodina Taha? Što, gospodo, tko se buni? Ovom saboru predsjeda zakoniti ban,  gospodin knez Krbavski, i ja tražim da se raspravi najprije veleizdaja koju su  počinila gospoda što sada viču. Pred sud sabora s buntovnicima!
Kerečenj je, iz  stisnutih šaka, ispustio komad papira i prišao Kaštelanoviću, ispruživši mu  pest ravno pod nos. - Gospodine Kaštelanoviću, vičete, je li - pitam vas poznate  li ovo pismo.
- Nećemo čuti ništa  o pismu ni o saborovanju. Dolje Karlović! Vivat Tahi! - zaorila je opet ljevica  sabora.
Nadglasujući viku,  Kerečenj je uspio da pročita latinski poziv što su ga poslije lanjskog  križevačkog sabora svojim prijateljima i pristašama bila uputila buntovna gospoda.
"Svima i  pojedinim odličnim i plemenitim sucima i plemićima naše županije, postojeće u  opsegu kraljevine Slavonije kao i čitavom plemstvu iste kraljevine, gospodi i  braći našoj, Baltazar Baćan, Ivan de Tah, Ivan Kaštelanović, Ivan i Lajoš  Pekri, Franjo Nelipić, Pankracij, Ivan, Mihajlo, Krištofor i Volfgang od Zempča  i ostala braća, pozdravljenje i vječno prijateljstvo. Mogli ste već čuti kako  su netom prošlih dana, nakon odlaska našega iz Križevaca, neki neprijatelji  naši između podanika ovoga kraljevstva nanijeli pogrdu i sramotu nama i vama  time što su protiv slobode naše i svih vas stanovite plemiće ondje teško  isprebijali i suviše još na uštrb i sramotu našu i vašu odredili pecunias fumales,  da na naš trošak nastave s nama pravde i da iz našega tulca odapinju na nas  strijele. Odlučili smo stoga sa svom gospodom magnatima ove kraljevine, kojima  je jednako kako i nama nesnosno svako vrijeđanje i kršenje slobode kraljevine,  da se dojduće nedjelje Invocavit ši Donjim Zdencima drži sastanak, pak da se ondje posavjetujemo kako bi  se moglo naći lijeka protiv učinjene nam poruge i povrede te se nama naša čast  sačuvala ili, bolje, povratila. Molimo vas i pozivljemo stoga kao braću i  predrage prijatelje da za volju života i časti svoje na ustanovljeni dan dođe  svaki sam glavom na ustanovljeno mjesto, jer bi bolje bilo da umremo ili da nas  žive zakopaju nego da ostane na nama takva uvreda i sramota. Ponovno vas molimo  i opominjemo da inako ne činite; dimnice pako, protiv nas samih tako nepravedno  određene, rado nitko od vas ne da, jer tko bi je god davao, nanio bi sebi štetu  i učinio se smiješnim."
Poziv je bio datiran  iz Grđevca, na dan sv. Apolonije.
- Ovo je, gospodo  otvorena buna. Ivan Tahi, koji se nazivlje banom, ustaje protiv sabora i  pozivlje svoje pristaše na bellum civile.  Tražim da sabor sudi o zločincu!
Buka je postajala  zaglušna. Pekri i Kaštelanović nisu tajili da je poziv istinit - grčili su  pesti protiv Karlovića i prijetili da još nije osvećen lanjski sukob.
Karlović gleda  buntovnike uporno, bez riječi - ali prepušta borbu drugima. Protonotar Hencefi  traži posluh; kad ustaje, ipak se vika nešto smiri.
- Dva su ovdje  pitanja - tumači protonotar - koja treba razlikovati. Što je poziv upravljen  radi svađe, to ne spada na sabor. Što se pak u pozivu izvrgava ruglu zaključak  zakonitog sabora, to je vrijedno kazne. Dimnica, pecuniae fumales, je ratni porez koji nije udaren na pojedinca,  nego su staleži i redovi skupno primili na sebe teret, onako kao što se nisu ni  opirali da se kraljevska dača za vojsku ubire u kraljevini Slavoniji u jednakom  iznosu sa kraljevinom Ugarskom, premda je po ranijem i pravno vrijednom  zaključku kraljevina Slavonija imala plaćati samo polovicu. Dimnica se plaćati mora;  onaj, tko je uskrati ili drugog na uskratu pozove, krivac je saboru, banu i  kralju.
Protonotar je  govorio mirno, pravnički, ali su njegove riječi padale teško jer je - ne spomenuvši  imenom nametnutog bana Taha - istoga Taha okrivio bunom. Knez Krsto i biskup  Šime zagrebački živo su odobravali protonotaru.
- Ne priznajemo  sabora! Protestor! ć ne vlada nikomu! - vikali su ljevičari i pojedinci od njih već su prilazili  zapadnoj strani crkve, gdje su držali svoju oružanu pratnju. Trenutak se činilo  da će Pekri i drugovi upotrijebiti silu i rastjerati sabor. Ali iza crkve  stajali su jači odjeli banovaca; kad su isto tako stale bliže kretati čete  kneza Frankopanskoga i biskupa zagrebačkog, među kojima je dobar broj konjanika  u potpunoj ratnoj opremi - bijes ljevice nije se doduše stišao, ali ona je  uvidjela svoju nemoć. Biskup Šime zaklinjao je buntovnike da ne priječe rad  sabora - Karlović je neprestano sjedio, ne mičući se. Tada pristupi na sredinu  knez Krsto i poviče da se je orilo od crkve:
- A gdje je taj vaš  gospodin Tahi? Zašto nije došao amo da se muški ogleda s nama? Dosta je loše  igre - tko je dao pravo narečenom banu Tahu da govori u ime magnata u svom  pozivu? Ja sam velikaš kraljevine. Dali smo dimnicu jer nam je dogorjelo do  nokata - ako se ne spremimo za proljeće, bježat ćemo svi iz zemlje. Dođite k  meni pod Modruš da se bunite - a ne vičite ovdje! Gospodin Tahi hoće svađu -  sakrio se za tuđe skute i misli da se kod nas može banovati bez naše privole.  Ne može se i neće. Molim gospodina kneza Krbavskoga da reče zadnju - bune na  saboru neće biti dok sam ja s mojim ljudima ovdje!
I Karlović napokon  ustane. Svu gorčinu koja se bila nakupila u njem istresao je u riječima koje su  proklinjale. Govorio je o svojoj vlastitoj nevolji, o tom da je prepukli  siromah i lišen zadnjeg imanja; kako godinama radi na tom da zemlja odoli  provali turskoj; kako se prebija i lomi u donjim stranama- a gospodin Tahi ne radi drugo nego sije svađu i mržnju jer nema osjećaja za  ovo ognjište od kojega se dimnica daje. "Rekao sam da sam sit banstva -  ali ovaj čas sam još ovdje i ako odem, tako mi Bog pomogao, otići ću sam, a  neće me istjerati jedan Tahi!"
Prijetnja bijaše  glasna. Ban Ivan stajao je uspravan, ogroman, još crnji i krupniji u svom jadu,  i dobacivao svoje riječi ravno u obraz Pekrijima i Kaštelanoviću. Neki od pobunjenog  malog plemstva, što se bilo priključilo stranci Taha, smetu se - oko  Kaštelanovića bude sve manje ljudi. Dvojica-trojica, pijani od vina i  neprestanog rogobora posljednjih dana, još su dizali šake i kleli, ali  Kaštelanović je osjetio da bi se lako mogli ponoviti događaji od lani. Samo je  ovaj put sukob nemiliji - lani su bježali poslije sabora, a sad bi moglo doći  do krvi pred crkvom. Vičući svoje posljednje prosvjede, četica buntovnika  uzmakla je sve više na zapadnu poljanu i tamo se već sprema na odlazak. Pilo se  i proklinjalo - ali oko bana Ivana Karlovića bio je stvoren čvrst okrug - sabor  je nastavljao raspravu.
Sad se više nije  govorilo o Tahu. Ivan Karlović mučio se da se što sitnijim potankostima  raspravi o pomoći za južne strane domovine i da se odobri razdioba vojske kako  mu je bio popisao Ričan. Razdijeljeni su za zimu prinosi za plaće vojničke i  određen broj posade u nekim tvrdinjama. Glavno je da ban Karlović ostane. Na  saboru nije ban Ivan htio mijenjati svoje odluke - istom o podne, kad su  potvrđeni zaključci o dimnici, na nagovor baruna Burgia pristao je Karlović da  se podvečer velikaši sastanu kod pavlinâ na još jedan sastanak.
- Uzalud je muka -  govorio je ban Ivan u pavlinskom refektoriju, kraj vina i u nevezanom razgovoru  navečer. Zle je volje ban i što iskrenije govori, gorče se riječi toče iz  njegovih usta.
- Uzalud je muka.  Vidim ja što radi Ostrovice čine od mene. Trebao sam, vele, zapriječiti. A što  ću zapriječiti - glad i izdaju? Što ću da dâm posadi kad sam nemam ništa? Neću  više. Hoćete da budem banom, a tko me sluša? Kaznio sam Vojkovića - Vojković je  zločinački napustio Skradin, nije ga snabdio ni onim topovima što su mu  poslani. Dao sam ga okovati i zatvoriti kao izdajicu u Udbini. A kad sam došao  pod Klokoč da Vojkoviću zaplijenim grad, našao sam u Klokoču koga? - gospodina  Frankopanskog, koji se je bio požurio da sebi prisvoji grad. Mjesto da kazne  izdajicu, gospoda su stala ratovati sa mnom! I gospodin biskup zagrebački  poslužio im je, prima tužbe na me. Zatrti ih hoću, rekoše; a što će mi banstvo  ako nemam mača da sudim kako znam? Dosta mi je. Kažem gospodi otvoreno, pisao  sam u Mletke da mi daju zaklonište za starost - gdje ću da živim kad nemam ni  kmeta ni grada? Da se mirim s Tahom, da čekam dok nas izmiri Ričan? Primite -  govorio je knez Krbavski sumorno - moju odreku; ja u sebi nemam više snage da banujem.  Pisao sam prejasnom nadvojvodi Ferdinandu neka on imenuje bana -
- Bana imenuje kralj  - nadvojvoda nema toga prava - spomene Hencefi, kojemu se odmah pridruži biskup  Erdedi.
- Pravo, biskupe? A  tko bi znao tko sad i vlada nad nama? U Budimu rade ono što se iz Beča i Graza  savjetuje - palatin Salkaj sluša kralja, kralja vodi kraljica, kraljica radi  onako kako joj savjetuju iz Beča. Ako nadvojvodi predložimo bana, sigurno ćemo  ga i dobiti.
- A kako da sad  imamo Taha? Što li sve nismo činili da ga se riješimo - a u Budimu ga drže; i  to baš Nijemci! - opire se biskup, koji je Tahov susjed u Čurgu, na posjedu  biskupije, i mrzi Taha radi parbe o međašima.
- To i jest ono, biskupe.  Zato mi je i dojadilo sve.
Govorilo se dugo i  na koncu je Karlović popustio utoliko da će preko zime držati banstvo. Kad su  izlazili kroz slabo rasvijetljene hodnike samostanske, Burgio je zaustavio  kneza Krstu da se odijele od ostalih.
- Kneže, moram vam  prišaptati nešto. Ban Karlović ne zna što se događa u Budimu. Nijemci nisu više  tako jaki, kralj koleba. Mogli bismo doživjeti promjene. Ne prenaglite se - ako  imate čovjeka, dobro bi bilo da se govori s gospodinom Verbecijem. Ne varajmo  se: ako u Budimu ne dođu na čelo pošteni ljudi, nema spasa. Govorite s  Verbecijem!
Istu noć povjerio je  Krsto svoj razgovor s Burgiom Jožefiću i uputio biskupa senjskoga da budno pazi  što se događa u Budimu.

VII.

Biskup Jožefić  stanuje u Budimu u kući koju je papin nuncij, kardinal Campeggio, najmio za  sebe i za svoga civilnoga doglavnika, baruna Burgia.
- Ja tražim u ovoj  zemlji ljude - rekao je Jožefiću barun i nije ga puštao od sebe.
A biskup senjski  domala i shvati zašto Burgio, po nalogu kardinalovu, tako čini. Papinska  nuncijatura imala je, prije dolaska kardinalova, položaj jednak kao i ostala  strana poklisarstva - dvor je plaćao poklisare i njihov je posao bio više da  posreduju po željama kralja i dvora negoli da budu zastupnici posebnih  političkih misija svojih zemalja. Zato i redoviti poklisari nisu imali mnogo  ugleda na dvoru, pa su to zarana uvidjela gospoda od Sinjorije, i već u doba  Cambrayske lige poslala u Budim doktora Paskvaliga sa velikom svitom i mnogo  zlata. Sv. stolica uzdržava svoga poslanika sama. Kardinal ima u dvoru posebni  odlični položaj, premda nema izrazite svoje stranke. U svađe bogatih Batora sa Zapoljima,  pak i u samo pitanje nasljedstva, nije ulazio kardinal. Zamršeni su ugovori  Maksimilijanovi sa pokojnim kraljem Vladislavom po kojima unuk Maksimilijanov,  za slučaj praznine na prijestolu, ima pravo na krunu ugarsku čak rakuški da stranac, čovjek tuđega  jezika, ne može nikad stupiti na prijestol ugarski. Nuncijatura obavješćivala  je Rim redovito o svim prilikama i neprilikama u zemlji, no poglavita je briga  pape i kardinala da se uredi snažni otpor protiv Turaka. Za to treba novaca - a  u Ugarskoj, tako javlja Burgio u Rim, ne bi se našle ni tri zlatne forinte,  dobrovoljno dane, kad bi se radilo o tom da se s te tri forinte spasi kraljevstvo.  Toliki je razdor, tolika sebičnost velikaška!
Burgio je nastojao  da kod svoga stola sakupi i sjedini bar ono malo što je poštenijeg, savjesnijeg  i čudorednijeg bilo u tom metežu ljudi slavičnih i pohlepnih, u tom vrzinom kolu  raskošnika, nasilnika, ulizica i doušnika koji su puštali da stvari teku kako  hoće, samo da nitko ne dira u njihovu pokvarenost i njihovo imanje. Oko časti palatinske  i kancelarske bore se stranke dok padaju Severin i Beograd. Rim je imao iz Hrvatske,  sa bosanske međe, točne izvještaje da se sultan sprema na odlučni pothvat, pri  kojemu se neće zaustaviti "u hrvatskim klancima", nego će u isti mah  poplaviti čitavu južnu Ugarsku i udariti ravno na Budim. A naproti njemu koga  će postaviti kralj? Vojske gotovo i nema - oko Petrovaradina drži još nekoliko  stotina oružanih ljudi Pavao Tomori; ali protiv onoga što spremaju Turci treba  pokret opći, požrtvovnost svih, ustanak cijele zemlje. Zato Burgio "traži  ljude"; no oni što ih je našao i okupio nemaju na dvoru puno oslona niti  su u milosti mogućnika. Tu je pečujski prepošt Stjepan Brodarić, Hrvat, razuman  čovjek, odličan svećenik koji bi po svojoj državničkoj spremi trebao da bude na  jednome od prvih mjesta. Papa ga podupire; ali na dvoru, gdje vrijedi samo  stranac i strančar, Brodarić, koji ima za sebe samo svoj um i svoju čestitost,  ostaje osamljen. Tu je Pavao Tomori, vitez kojega je puk zavolio poput  legendarnog junaka. Kao mladić taj je bojoviti plemić bio regbi rođen da bude  pravi nasljednik Hunjadija - lijep, strasna srca i hrabar, a vješt vojničkoj umjeći,  Tomori je uživao svoju mladost i svoju ranu slavu junačku. Udes ga je prebrzo  učinio mužem, pače i starcem koji nije mario za svijet. Dva puta ga je redom  obuzela žarka ljubav - i obje žene koje je zavolio svom burom svoje mladosti  pomriješe. Sudbina ga je zatekla, smela, ubila, utukla - vitez zapane u tešku bolest,  stupi u samostan i zamijeni gvozdeni oklop mantijom. Ali žilava je narav  prodrla i ispod pustinjačke kostreti fratarske. Danas je Tomori svećenik, ali  je i kapetan tvrđe petrovaradinske. U nekoliko okršaja na međi slavonskoj  proslavio se i stekao ugled kod četa. Živi samo za svoju vojsku; za se ne treba  ništa, ali bez prestanka uznemiruje dvor neka šalje praha, hrane i novaca da se  obrani bedem na Dunavu koji čuva Budimgrad.
Na dvoru ga malo tko  sluša. Jožefić, prispjevši u Budim, nije ni zamisliti mogao kako u zbilji  izgleda taj dvor. Gospoda velikaši svađali su se i u Hrvatskoj; bilo je  porodičnih ratova i beskrajnih parnica u kojima je prečesto više odlučivala  sablja nego pravda. Banstvo je palo u ugledu, pogotovu otkad se Karlović nije  mogao riješiti subana Taha. Ali opća opasnost znala je ipak, kad bi došlo do  gusta, složiti neprijateljske redove - u Hrvatskoj se živjelo teško, oskudno;  sami Frankopani podržavali su svoj vladarski ugled više starim i svečanim običajima  negoli sjajem - novaca nije bilo nigdje. Gospoda, Zrinjski u Gvozdanskom,  Frankopani oko Liča i na Grobniku, gdje god mogu, kopaju rude da željezo zamijene  zlatom. Gradovi su gospodski u hrvatskim stranama više tvrđe vojničke nego  dvori; život je žuhak, strog. Hoćeš li da te štuju i cijene, da pokažeš moć  svoju, treba ti čvrsta kula i smione mišice - Hrvatska je, osobito frankopanska  zemlja, tabor i stanak.
A Ugarska je  kazalište i plesna dvorana. Skromni franjevački fratar, koji je o suhom hljebu  i grobničkom siru, o kuhanom grahu i staroj bravetini došao do biskupske časti,  nije razumio kako se uopće može tako živjeti. Sve je ovdje igra, ludovanje,  bjesnilo. Kralja su i kraljicu, nedorasle i nezrele, zaokupila njemačka gospoda  - gospodin Schnaithpeck dijeli dvorske časti, a markgrof Brandenburški (Jožefić  mu nikad nije mogao oprostiti što je za ženu imao jednu Beatricu Frankopanku) -  markgrof je protuha bez poštenja i bez pare. Protepao je imetak svoj, ženin i  svojih rođaka - Nijemci ga drže na dvoru jer im služi da kao "odgojitelj"  mladoga Ljudevita, na dvoru stvara prava naselja njemačke gospode. A lijepo je  i odgojio kralja! Kralj spava do podneva; u državnom vijeću se smije, drijema i  ne sluša što se govori; potpisuje što mu turnu pod ruku i samo čeka kad će na  zabavu ili u lov. U to se markgrof Brandenburški razumije izvrsno - sam se bori  na šaljivim turnirima pred kraljem, sam sprema odijela za karnevalske parade;  na dvoru ima više lakrdijaša, krojača i lovaca negoli ljudi od uma i pera.  Novci se prosiplju - za kralja Matije bile su blagajne pune puncate; ta vremena  spadaju u priču. Sad se nikad ne sakupi ni ono par tisuća što treba za  najnužniju obranu granice - markgrof posuđuje gdje može. Nevjerojatnih je  stvari vidio Jožefić - bilo je dana kad je kralj čekao dok negdje posude za objed;  k Burgiu su dolazili svako toliko da "u posudno ime" uzajme po par  forinti.
U razgovorima koji  su se vodili kraj Burgiova stola i Jožefić ih slušao svaki dan bilo je mnogo  poruge za ovo ponizujuće siromaštvo kraljevo. "Kralj ili ne zna ili neće da  vlada" - govorio je Burgio. Kod tih objeda bio je često pozivan i  nadbiskup Salkaj, čovjek neznatna roda, koji se je kao postolarski sin domogao  kancelarske časti. Previjan i jeguljast, Salkaj je htio biti na dobroj nozi sa  svakim tko ima kakvu vlast ili upliv; - prodavao je, da se obogati, službe i  časti; držao se Nijemaca, ali nije propuštao prilike da se dodvori kardinalu  Campeggiu. Jožefić je sumnjivo pratio njegove spletkarske govore; - taj tip  popa bio mu je sasvim tuđ, a pogotovu je vrijeđalo Jožefića što je Salkaj  prezirao Hrvate i govorio o njima kao o suvišnoj prirepini kraljevstva  ugarskoga. Nadbiskup se pače hvalio jednom da je i sam kralj kazao "ne  marim za Hrvate", a kad se je inom bila povela riječ o Tahu, Salkaj je  naduto napadao na Karlovića i Krstu Frankopana zovući ih razbojnicima koji se  badava zalijeću iz svoje gorske busije da sruše Taha, Salkajevog i kraljičinog  i kraljevskog miljenca.
Dok je na dvoru bilo  sve prodajno, širom kraljevstva dizala se očita buna. Protiv Batora, glavnog  pristaše njemačke stranke, ustajali su ne samo mali plemići nego i moćni Zapolje,  koji u ovom metežu nisu zaboravljali da će jednom doći na red pitanje  nasljedstva. Za taj slučaj Zapolje su, po kneginji Jadvigi, najbliži rod  Jagijelovićima. Nijemci i rastrošan dvor dojadili su puku, napravili se  smiješnima. Teče glas da su Nijemci na dvoru također neprijatelji vjere -  šuruju s lutoranima i zavode kralja. Kad kralj traži daću, plemstvo ne da "za  Nijemce" ništa; otkad je Stjepan Verbeci ustanovio granice prava kraljevskoga  u svojoj pravničkoj knjizi,  Bator se badava muči da nasiljem suzbije sve veći otpor. Verbeci je također  jedan od onih ljudi koje je tražio i našao Burgio. Nesebičan i domoljuban  plemić uviđao je da mu domovina hrli u propast ako kralj ne bude okružen  ozbiljnim i trijeznim ljudima. Pijanke redale se na dvoru i u kućama velikaša  koji su vodili kraljevstvo - u zemlji je nestajalo svakog ugleda vlasti. Daće  je pobirao žid Serenčen, kojega su držali kralj i kraljica jer im je pribavljao  bar nešto zlata - zadržavajući dobar dio za se i za svoje zaštitnike. U zemlji  je sve vrelo. Sabor hatvanski urodit će potpunim lomom; Verbeci će sa Zapoljom i manjim plemstvom ustati  otvoreno protiv kralja, građanski je rat na pomolu. Verbeci je, sastavši se s  Jožefićem, pozivao u svoje kolo i kneza Krstu: ili će Nijemci biti istjerani,  istrijebljeni s dvora ili će kraljevstvo ostati bez kralja.
Burgio je dobro  slutio kako će se razviti stvari. U posljednji čas mlađani se kralj preplašio  hatvanskog sabora i općeg pokreta. Sam, bez pratnje, došao je u sabor među rogobornu  gospodu koja su se kupila oko poštenjaka Verbecija. Bator je pobjegao sa  sabora; od dvorskih ljudi spasio je sebe i svoju čast samo odurni Salkaj,  izdavši njemačku stranku. Verbeci je izabran palatinom, Bator optužen radi  veleizdaje, a Krsto Frankopan po saboru imenovan banom hrvatskim.
- Dogodilo se kako sam  proricao. I, hvala budi Bogu, sad su oko kralja naši ljudi - hvalio se Burgio  Jožefiću moleći neka odmah dojavi knezu Krsti "dobre glase".
Ali uprav u toj se  je stvari, glede kneza Frankopanskog, prevario gospodin Burgio. Frankopana nisu  htjeli u Budimu.
Kralj, uzmaknuvši u  svem, nije potvrdio onoga posljednjega zaključka saborskoga: Krsto je Frankopan  morao osjetiti da Nijemci za nuždu vjeruju Ugrima, ali njemu ne. I na sve  pozive Burgia i Jožefića da dođe u Budim odgovarao je da je potreban u  Hrvatskoj - očeva imanja plijene Turci; otac je ostario, a kraljevina je, otkad  je Karlović - i bez naročite odreke - prestao banovati, bez glave. Treba čuvati  najprije kuću, kad kraljevstvo ne čuva sebe.

VIII.

Ni pola sata pješke  od Senja, u dražici na južnoj strani, diže se ili, bolje reći, krije se samostan  sv. Spasa, davno sjedište bijelih fratara pavlinskih ili, kako stara pisma  kažu, fratara sv. Pavla, prvoga remete. Sa gornje staze, koja se vere po  goleti, šibanoj zimi vjetrom, paljenoj ljeti suncem, bez stabla i sa samim  niskim trnovitim grmljem, koje jedino odolijeva buri, samostan se vidi tek kad  mu priđeš blizu - s mora pako bijela se točka kao jedini ljudski stan ističe na  dugoj pruzi puste, hridinaste obale. Dok je Senj bio frankopanski, redovnici sv.  Spasa imali su priličnu pastvu i hodočašće - vodili su procesije k čudotvornoj  Djevici na Krasno i, štićeni i obdarivani od knezova Frankopanskih, obrađivali  zemljište, ikoliko zaštićeno od bure. Samostan je spasovački bio na glasu sa  svojih stada ovaca koje su pasle po obroncima Velebita do mora, a još više radi  svojih vinograda. Rujni dračevac, dobivši ime od loze koja je tvrda i suha  poput drače i ostružine, bio je na glasu u senjskim krčmicama, a i na  kneževskom stolu. Otkad su Frankopani izgubili Senj, Spasovac je odsječen od frankopanskog  imanja. Kraljevi su kapetani uspijevali da kraljevskim darovnicama otmu što  više zemlje i vinograda fratrima - a tvrdoglavi pavlini vraćali su milo za  drago, opirući se kako su mogli; nisu se nikad prestali smatrati frankopanskim  podanicma. Kad je knez Bernardin udarao na Senj, u Spasovcu su stajale njegove straže  - pavlini su mnogo morali pretrpjeti radi svoje vjernosti staroj kneževskoj  vlasti. Sad su gotovo siromasi - ostalo im je par lakata loze i nešto ovaca,  ali u svojoj dražici oni obrađuju mravinjom strpljivošću svaki komadić zemlje  koji se može očistiti od krša i pognojiti slabim gnojem od dvije-tri kravice. U  samostanu čeprkaju pilići, u zalivu je privezana "pasarica" za  ribolov - nađe se ribe, mlijeka, sira i kuruze, a što se vina proda, od toga se  popravlja i ukrasuje crkva. Negda su pavlini spasovački bili osobiti miljenici  kneza Stjepana i od njega dobivali svaku potporu. Sad su vremena teška; knez je  Bernardin morao seliti i sa Modruša, Ogulin je daleko, pa Spasovac miruje u  svojoj osami, u kraju gdje već i nema ljudi. Od krša se nije ni prije dalo  živjeti bogzna kako - no otkad su kraljevski kapetani stali hvatati sve muško u  Podgorju, a Turci godimice prodirali do Brinja i do Karlobaga - svijet se  raseljivao, ostavljao tužnu grudu koja mu nije mogla davati ni ono malo hrane kojom  je nekad skucavao život i bježao što pod mletačku vlast, što u gornje strane  domaće.
Fratri ustaju rano;  danas, u prvoj zori svježeg svibanjskog jutra, kad more miriši oslano a krepko,  iz crkve je prvi izišao čovjek svjetovnjak. Kud je, u ovu pustoš, zabasao vitez  odjeven u bogato ratničko ruho, sa širokom perjanicom na kapi koju je skinuo s  glave i sa srebrnim ostrugama na visokim kožnatim čizmama? U samostanu još sve  spava - čovjek je prišao do fratarskoga vinograda vrh gornje staze i sjeo na  kamenu balaturu. Punim grudima udiše zrak pun mirisa mora, kuša i pelina - i  gleda, prebirući prstima krunicu, put mora.
Nebo je u  svibanjskom jutru visoko i prozirno - more se pod njim cakli u modrikastom,  olovnom sjaju svoje potpune tišine. Bonaca je - nema ni ćuha vjetrića, ni najsitnijeg  nabora na ogromnoj plohi morlačkog kanala. Goli i Prvić dižu se pored Krka sa  surim sjenkama, njihove su klisure u prvom suncu osvijetljene tankom, ružičastom  maglicom - kamen je, u rasvjeti jutra, s jedne strane plavkasto rumen, a s  druge nježno ljubičast; - i golet ima svoje proljeće. A tamo dalje na Krku,  gdje je planina viša, ova igra svjetla i sjene gubi se u sivkastoj, blagoj boji  u kojoj ni ne razaznaješ krša; otok je sav u tananoj tkanini jutarnje magle što  se gubi u daljinu nad pučinom. Svečani mir, veličajnost prirode koja nije taknuta  ni glasom ptice ni likom ljudskim, otkriva se pred očima čovjeku koji je ustao  rano da se okupa ovom divnom zorom južnjačkog kraja u proljeće. Kako li bi se  znali po toj širokoj plohi vode zimi goniti valovi, kako sjeći srp bure po  površini zapjenjenoj od muke! Kako bi umjela bura švijukati niz stijenje  Velebita i tjerati valove, u sivozelenoj brazdi, sve tamo do otoka! Ali sada bijes  spava - priroda nije divlja Kraljica što urla od zlobe nezasićene zavisti,  neutaženog razora - začarana je, uspavana Djevica koja u ranom suncu odsijeva  svoj vedri, djetinjski obraz.
Da li je o tom  sanjao čovjek - vitez sa srebrnom krunicom među prstima? Vidiš, zaboravio je i  sam na se u miru prirode - diše i on spokojno, kao da poslije zore i nema dana  koji će doći sa žegom i brigama. Frulica ovčara, koja se oglasila s brijega vrh  njega, probudila je iz misli čovjeka. A već je k njemu priletio i fratar, bosonog,  s kablicom u ruci.
- Dobro vam jutro i  Božji blagoslov, gospodine kneže! Što tako rano, ranije od nas?
Knez Krsto Frankopan  boravi od jučer kod fratara. Došao je, ne najavivši se, iznenada i samo sa dva  pratioca. Pavlini su se bojali za nj - tko zna nisu li gdje zasjede - ako ne od  Turaka, a ono od senjske posade, koja budno pazi da se Frankopanovi ljudi ne  približe gradu. No vremena su takva da se ni u Senju ne zna tko je gospodar.  Tko je ban koji bi imao zapovijedati šačici ljudi? Ima godinu dana što se ni za  kraljevce ne brine nitko. Spasovački pavlini čuli su da ljudi u Senju mjesecima  nisu primili plaće; ako Turci zbilja dođu, ne bi se držao Senj. Dobro je da je  došao knez - ne zaboravlja on ni Senja ni Spasovca; a nešto će se zbiti, jer  knez ne dolazi badava. Doduše, teško ga je ugostiti; da nema ono janjadi, čim  bi nahranili svoga vlastelina? Knez uostalom ne pita za to - od jučer nije ni  izlazio pravo, a sad eto, u cik zore, već je na nogama.
Prior je već knezu  ispričao kako je u Senju. Sad mu, uz lončić mlijeka, kazuje da su Mlečani  gotovo sasvim napustili stražu u gornjem Jadranu.
- Sve su im lađe  niže, od Baga do Zadra. U Bagu je loše - Peručić je s par ljudi, a nema praha.  Senjani se hoće predati pod zaštitu Mlečana. Naš svijet iz Podgorja bježi - neki  su se bojali ostati i u Zadru, pa su prešli prijeko u Italiju. Bijeda je  strašna; fratri nemaju više ni da komu prodaju ono malo vina, premda je berba  bila dobra. Prior moli kneza da bi se zauzeo za samostan radi zemlje, koju su  fratri posjedovali prijeko, na Krku, što je sad pod Mlečanima; pak donosi  povelju da knez vidi fratarsko pravo. "Dano na Modrušu 1381. Mi knez Štefan  damo viditi svima pred kih obraz ta naš list pridest kako pride pred nas fratar  Jakob, preur sv. Spasa z Lobotin blizu Senja, proseći nas za nike dohotke ki  nas tikahu od njih vinogradov ke imihu u dragi baščanskoj. Zato mi, vidivši da  je milosrdna prošnja i prava i smislušći kratak život na sem sveti, mi im  ostavismo i darovasmo ta dohodak više imenovani, za naših mrtvih duše, a po naše  zdravlje. A to zato oni se obećaše i priješe Boga moliti vječno za naših prvih  duše i za naše. Zato mi zapovidamo tvrdo našim potknežinom, sucem, satnikom i  sve versti oficijalom, ki su sada i ki budu napreda, da se brižita tih brat  više imenovanih i po njih nastajuščih, hoću, braniti i obraniti, ako ljubite našu  milost. Ino stvoriti ne smite."
- U dragi  baščanskoj! - šapne knez.
Onda su Frankopani  bili gospodari na Krku - stoljeće je i pol prošlo otada!, ozlovoljen ovom uspomenom na pogled Krka, koji se tu, na dohvatu pred  njim, moćan u ovom jutru diže iz mora, prekida razgovor. Nestrpljiv je. Kad je  sunce odskočilo visoko, traži da mu fratri spreme barčicu - na more će. Upravo  kad su odvezivali konope, od Senja se, pužući uz obalu, pokazala druga lađica.  Knez počeka na kamenom muliću drage i zamalo odvrati pozdrav odebljem  postarijem gospodinu, sa crvenim pasom i plosnatim svećeničkim šeširom, koji mu  je domahivao iz senjske barke. Sa svećenikom izađu i dva oružana čovjeka koji  su veslali. Ovi ostanu na dno drage, dok su se knez i došljak uspinjali  stazicom do samostana.
- Dakle sam vas  našao u vašem skrovištu, gospodine kneže Krsto! U Senju znadu da ste ovdje.  Nisam ni trebao vaše poruke, bio bih vas iznenadio.
- Pa i hoću da za me  znadu u Senju. Ovdje sam, na svojem sam.
Prepošt Stjepan  Brodarić, došljak crkovnjak, vraćao se iz Rima, kamo ga je bio poslao kardinal  Campeggio. Na prolasku kroz Senj dobio je glas od kneza Krste neka dođe u  pavlinsku dražicu do sv. Spasa. Jožefić je pisao iz Budima da je na svaki način  potrebno da se njih dvojica, knez i Brodarić, vide i posavjetuju.
Brodarić nosi iz  Rima važne glase. Sam mu je papa Klement stavio na srce da ništa ne radi bez  knezova Frankopanskih.
- U Rimu su ispitali  tužbe na vas radi Senja - pravo je na vašoj strani; doći će vrijeme da ga i  dobijete. Burgio je jako hvalio vas i Jožefica. Sada, kneže, ostaje jedno -  morate u Budim sa mnom; to zahtijeva sveti otac, to traži spas nas svih.
Prepošt je na  prigovore kneževe odgovarao prostodušno. Jest, istina je - u Ugarskoj je sve  okrenuto naglavce. Najprije su Nijemci držali Batora, zatim su poljski rođaci  ili strah nagovorili kralja da popusti i imenuje palatinom Verbecija. Sad se  opet kuju protiv Verbecija spletke i on će jednoga dana bježati iz Budima isto  onako kako je bježao Bator. Kralj je zadužen da nema što jesti. Posudili su  novaca kod bankara Fuggerovih i spraskali, posuđuju kod Campeggia, žive od dana  u dan. Kralju plemstvo neće dati ništa jer je Žida Serenčena opet pustio iz  tamnice. Tomori je zdvojan; piše u Rim da se povratio natrag u samostan jer  nema s kim raditi ni govoriti u Budimu. Na baniji drži dvor Taha. Burgio misli  da se Krsto mora primiti banske časti; papa to želi, kralja će prisiliti na to.
- Banstvo meni? A  Senj? Zar ću u Senju sam držati ljude protiv sebe?
- Propast će, kneže,  Senj i za kralja i za vas ako dođu Turci!
A doći će. Zna se  stalno da Soliman sprema vojnu. A neće pljačkati i uznemirivati paše - sam car  ide na Budim. Nije tu govor o Senju, pa ni o samom kraljevstvu hrvatskom, propast  će sve. Campeggio pozivlje da knez bezuslovno dođe u državno vijeće; Salkaj, o  kom Jožefić tako ružno piše, nije svemoćan. Ljudi od mača morat će vrijediti  više od spletkarâ.
Prepošt i knez pošli  su stazom uz obronak. Frulica pastirova upliće se u njihov ozbiljan razgovor.
- Jutros sam,  gospodine prepošte, mislio kako je stradala moja zemlja. Slušao sam istu ovu  frulicu. Imali smo mi svoje veselje - puk kod nas pjeva ekloge i vodi kolo čitao sam kod oca kao dijete knjigu o Iliriji blaženoj čice. Divna je zemlja - ne bih je  zamijenio ni s kojom na svijetu! Ali ćemo umrijeti na njoj i nećemo zapjevati  više!
Svibanjsko je jutro  rastužlo kneza. - Brodarić dobro shvati kuda brode njegove misli. I sam Hrvat,  prepošt se je međ Ugrima osjećao nevoljno. No nije li prst Božji u tom da upravo  mi Hrvati imamo spasavati kraljevstvo? Od Matijaša bilo je na dvoru znamenitih  ljudi hrvatskih; Janus Pannonius ovjenčao se vječnom slavom - a ovaj knez Krsto, koji stoji pred njim, nije li, kako kaže sam papa, najveća  nada kršćanstva?
- Sve bježi, sve  ostavlja rodni kraj! Ni lađice na moru ni čovjeka na stijeni! - reče knez pokazavši  rukom obzorje. - Gle - tu su neki - i ti bježe!
Sa lobotinske strane  prilazila su na magarcima dva čovjeka. Prvi je u razderanom, u Primorju  neobičnom odijelu od tamnosmeđe čohe, u opancima; sav se skunjio na životinji i  čvrsto se drži sedla, nenavikao gromačastom putu. Drugi je u poluvojničkom  odijelu, s mačem - zaostao je i sišao s magarca tjerajući ga pješke uza se.  Knez Krsto odmah prepozna u njem svoga službenika.
- Otkud ti amo,  kaštelane?
Kaštelan ledenički,  Martin, vikne čovjeku na magarcu da siđe.
- Oprostite,  gospodine kneže, što sam prekršio zabranu. Morao sam iz Ledenica amo. Ovaj  čovjek ovdje donio je pismo iz Ogulina - traži vas dugo. Zove se Jure Mrsić, utekao  je iz Jajca.
Jure je čovjek u  snažnoj dobi, jakih kosti i krupnih ruku. Ali je sve na njem kao da je ustao od  duge bolesti - lice upalo, nagrešpano, posivjelo, noga nesigurno tapa. Čovjek  priđe knezu i, uhvativši kneževu ruku, primakne ju k ustima.
- Bog mi je dao da  doživim ovaj dan! I sav se zajecao ne mogući ni govoriti.
- Slab je, gospodine  kneže, jedva je živ stigao do nas. Fratri su čas kasnije okrijepili čovjeka. Mrsić  je prikupio snage, ali u njegovo pričanje neprestano se miješale suze. Jednostavnim  riječima pripovijedao je knezu i prepoštu kako je utekao iz Jajca. Bjegao je do  Bihaća i odanle ga poslali da potraži kneza Bernardina i Krstu - od Ogulina  dospio je do Ledenica. Priča strahote - u Jajcu nema hrane ni za lijek, gladuju  i fratri. Ono malo vojske što je u gradu živi od gnjilog brašna - puk jede  korijenje i travu. Ima ih koji su poludjeli od glada, a pomoći niotkud! Mrsić  je skupio posljednje sile, prošuljao se kroz tursku opsadu i osam dana umirao  po šumama.
- Bolje je poginuti  kao zvijer u šumi nego gledati ono! Na svoje sam oči vidio kako je majka rođeno  čedo bacila u rijeku da ne vidi gdje umire od gladi! Pomozite, dragi gospodine  - vas jedinoga čekaju i pozivaju gladni i nevoljni! Zatrt ćemo sami sebe ako  nam pomoć ne dođe!
Prepošt pogleda  kneza. U Krstinim očima zablistala je suza.
- Sami sebe zatrti -  šapne knez. - Sami podaviti svoje pokoljenje!
Brodarić htjede da  nešto reče, ali ga je već prestigao knez.
- Gospodine  prepošte, idem s vama u Budim.
- Tako je kneže,  slava budi Bogu premilostivomu! Vidjet ćete, ja poznam kralja - neka i ovaj  ubogi čovjek ide s nama. Kad kralj čuje da majke utapljaju djecu svoju,  proplakat će. Dijete je, meka je srca. Ne krzmajmo, kneže - ja znam, vi ćete  spasiti Jajce!

IX.

- Vojvodo, imam  radosnu vijest za vas! Jajce je oslobođeno, knez Krsto je kraj Vrbasa hametom  porazio Turke! Našao se vojsci vođa!
Zuan Antonio  Dandolo, sada član Vijeća desetorice i povjerenik Sinjorije za stvari u Hrvatskoj,  pozdravio je veselim riječima vojvodu Ivana Kosaču, koji svaki dan dolazi u  Dandolovu palaču u Calle delle Rasse.  Na ruci Dandolovoj uvijek je onaj prsten što mu ga je na oproštaju iz  Torreselle bio poklonio knez Frankopan. Dandolo ga čuva ne samo kao znak  staroga poznanstva sa hrvatskim velikašem i rođakom nego i kao neko obilježje svojega  diplomatskog mjesta u Vijeću. Za sužanjstva bilo je i burnih i nemirnih dana između  njega i kneza; ipak je Krsto uvijek osjećao da mu Dandolo nije dušmanin i kod odlaska  oni su sebi toplo stisli ruke. Mletački je patricij išao na ruku knezu  Bernardinu kad je Bernardin, iza neuspjelog puta u Nürnberg, duždu Grimanu objašnjavao  potrebu pomoći za Hrvatsku. S Krstom je Dandolo u stalnom dopisivanju - danas i  oni koji su za kneza Krstu zahtijevali kaznu i poniženje dok je bio zarobljen u  Torreselli odobravaju Dandolu jer je svojim mudrim postupkom umio zadržati  dobre veze sa moćnim gospodarima na hrvatskoj obali. Jer i Venecija danas uviđa  da je njeno šurovanje sa sultanima napokon zaprijetilo i samom venecijanskom  posjedu u Dalmaciji. Mletačka roba ne može u turske strane nego samo uz najbližu  obalu; sultani se oružaju i na moru. Mogao bi pasti i Senj, a za njim i mjesta  na rubu onoga Kvarnera što su ga Mlečani sa čitavim gornjim Jadranom smjelo nazivali "culphus Veneticus". Gdje će se zaustaviti turska sila? Za Veneciju sve važnijim postaje pitanje da se  održe "relikvije" opustjele Hrvatske, naročito imanje frankopansko.  Slabost kralja ugarskoga tolika je da Sinjorija znade kako Hrvati već ni ne  računaju na vlast ugarsku. Sinjorija ima u hrvatskim stranama svojih davnih  prijatelja; knez Krbavski primio je od Mletaka novčanu potporu, a s njim će se  naći i mnoga manja vlastela koja su izgubila gradove na međi. Sinjorija je vikla  zemlje kupovati ili spletkama sticati, kako je bila učinila sa Dalmacijom i s  Krkom. No ovaj puta, kad biva sve jasnije da sultan hoće pregaziti svu zemlju  na putu do Budima, možda i do Beča a možda i do Rima, izvještaji su mletačkih  upravitelja u Dalmaciji veoma zabrinuli savije. Sinjorija se našla oko u oko sa  potrebom da na događaje u Hrvatskoj ne gleda više onako kako je činila za doba  kralja Matije. Vijeće vidi da treba odlučnijih koraka - može se dogoditi da  hrvatska gospoda ravno zatraže protektorat Venecije; sigurno je da Venecija  mora vojnički surađivati sa Hrvatima. Radi svega toga, otkad je gospodin knez  Krsto Frankopan izišao iz mletačke tamnice, mnogo je porastao ugled gospodina Dandola.  Jer Dandolo je uvijek zagovarao svezu s Frankopanima; a sad se vidi da ova  najmoćnija vlastela, pogotovu sam knez Krsto, odlučuju u onim stranama sasvim -  ma i bez kralja. Pobjeda Krstina kod Jajca bila je i pobjeda Dandolova.
Vojvoda Ivan Kosača  prigodan je savjetnik Dandolov u svim ovim stvarima. Tužan radi pada svoje  zemlje, ali živući još uvijek u velikom sjaju svoje riznice, koju je sa sobom  spasio na bijegu u Mletke, Kosača još nije izgubio nade da će hrvatska gospoda  izbaviti od Turaka Bosnu i Hercegovinu. U Mlecima znadu svi da ove zemlje "i  onako pripadaju Hrvatskoj". Ali su loše vijesti dolazile - osmanska je  sila rasla svake godine. Poraz Turaka kod Jajca sasvim je preporodio vojvodu,  koji je slab ratnik i voli živjeti u miru u Veneciji, ama nije nikad prestao govoriti  o svojim pravima na djedovinu. Dandolu služi razgovor s vojvodom dobro, jer  vojvoda pozna onu zemlju i ljude, sve do gornjih hrvatskih strana, a u Veneciji  je Kosača bio vrlo drag knezu Krsti. Zato i Dandolo prvomu vojvodi čita radosno  pismo Krstino o Jajcu.
Jajce je bilo gotovo  pred predajom. Osamnaest mjeseci nije u tvrđu unesena nikakva hrana. Turci su  znali da je grad tvrd i ne da se na juriš uzeti lako. Nisu ni jurišali.  Osvojili su redom svu zemlju i gradiće oko Jajca, pak okružili grad opsadom  koja je čekala da glad dovrši osvojenje. U gradu nije bilo ni hljeba ni zarade.  Sultan pak traži da se Jajce svakako osvoji; prijetio je - piše Frankopan -  paši bosanskomu da će mu kožu s leđa oderati ako ne uzme tvrđe. Paša je  namjestio oko grada kordun pješaka i konjice; u uskoj i strmim stijenjem  opasanoj dolini, koja vodi prama Jajcu, načinio je zasjeke i prijekope. I tako  nije ni Mihajlu Tureku, ni Petru Kegleviću uspjelo da donesu hranu ili pomoć. U  tvrđi su se ljudi hranili konjetinom, a i te je ponestalo. Stanovnici su  bježali, ako su ikako mogli - muževi su ostavljali žene i djecu. Čuvši za tu  bijedu, paša je stao još i topovima udarati na tvrđu pozvavši u pomoć  hercegovačkog sandžaka i čuvajući najpomnije sve prilaze gradu. Jure Mrsić,  koji je pobjegao iz Jajca, donio je u Budim o tom glase kralju Ljudevitu.  "I ja sam bio u državnom vijeću kad je taj čovjek plačnim glasom  pripovijedao o nevolji Jajčana. Dušu mi je obuzela bol slušajući vaje tih  ubogih kršćana; kada je pak Jure spomenuo strahotnu zgodu kakva se nije  dogodila od rasapa grada Jeruzolima, kako je naime majka, držeći u naručaju  dijete svoje i motreći da će joj toga časa poginuti od gladi, u zdvojnosti  svojoj dijete svoje bacila u Vrbas, samo da ga ne vidi strašnom boli izdahnuti  - kada je to Jure spomenuo, malo da mi nije srce od prekomjerne boli puklo. Namah  sam rekao kralju da ću ja pokušati kako bi se dalo Jajčanima pomoći; te sam  označio koliko bi mi trebalo vojske i topova. Moja ponuda bila je drage volje  prihvaćena i sve mi je obećano što sam tražio."
- Kad se radi o  ratovanju, nitko ne zna tako kao knez Frankopan odrediti odmah što i kako  treba. On je condottiere kakvog ne  pozna svijet! - zanosi se Dandolo pričajući dalje kako je Krsto imao velikih  poteškoća dok se je insurgencijom skupilo dosta vojske. Ugarski velikaši nisu  htjeli Krsti dati ni banderija; a trebalo je, za rušenje turskih opkopa, i težaka  i oruđa. Ipak se je na prijelazu kod Save, na Gradiškom Brodu, našlo do sedam tisuća  vojske, ponajviše od slovinskih staleža. Sa 4000 pješaka i 2000 konjanika  prešao je knez u Bosnu susretajući se sa Turcima po klancima, u teškim  bojevima. Dana 10. lipnja Turci su se poredali s dvije strane doline da navale  zboka. Krsto je prodro do Bočca i u neprestanom boju napredovao do Jajca. U  nedjelju 11. lipnja knez je ušao u Jajce.
- Da su bar Ugri  pošteni, pa da ga naprave jajačkim banom kao nekoć Lovru Iločkoga! - kliknuo je  vojvoda prateći sjajnim očima svaku riječ pisma o Krstinu pohodu što ga je  Krsto bio pisao Dandolu iz slavonskih Zdenaca.
Na povratku bojevi  su bili još strašniji jer su Turci bili sakupili do 15000 ljudi. Knez je prodro  preko Kamen-grada, Jajce je osigurano - turska najezda za ovu godinu skršena. U  znak pobjede šalje knez Krsto po svom dvorjaniku Jerolimu Zadraninu papi na dar  konja kojega je "zarobio u pravednom boju".
- Dogodilo se,  vojvodo, ono što sam proricao uvijek. Knez je Krsto rođen da vodi!

Umni patricij ocjenjivaao je pobjedu kneževu mnogo dublje. Osjećajući se obitelju vezan s  Frankopanima, pomišljao je na to da bi Krsto, pod zaštitom Venecije, u  hrvatskim stranama mogao osvojiti vrhovnu vlast, ne obzirući se na kralja  ugarskoga. Karlović je mnogo puta preporučivao sličnu osnovu o protektoratu  Venecije - ali knez Ivan nema dovoljno ugleda; umoran je i siromašan. Krsto  Frankopan je prijatelj Šime Erdeda, bogatog biskupa zagrebačkog; Ferdinand  zaplest će se s Ugrima prije ili kasnije radi nasljedstva - do Hrvata stoji da  odluče sami. Krsto će poslije pobjede kod Jajca sigurno dobiti bansku čast, jer  je sada već vrhovni kapetan kraljevske vojske. Ban je prorex, vicerex, potkralj - od potkraljevstva do kraljevstva samo je korak!

Pokupivši pisma,  Dandolo se uputio u duždevu palaču.

X.

U budimskom domu  kardinala Campeggia prepire se barun Burgio sa knezom Krstom Frankopanom.  Jožefić i Šime Erdedi, prisutni sastanku, ne upliću se - povukli se u stranu  kraj prozora i pričinjaju se da promatraju široku rijeku što teče pod budimskim  brijegom.
- Neću da čekam ni  sata više - govori knez preglasno. - Sjutra počimlje rujan mjesec; dva sam  mjeseca ovdje, gubim vrijeme. Jedno te isto iz dana u dan!
Jožefiću je žao i  nemilo što je knez-pobjednik ovako loše volje. Kako su divni za biskupa  senjskoga bili dani kad se je Krsto kao pobjednik vratio od Jajca! Ne mogući u  Senj, biskup se u Budimu napatio teškog iskustva - njegova asketska duša  trpjela je od pokvarenosti dvora koju je bio upoznao u strahovitoj goloti; znao  je da se po ovom kralju, koji je smiješan i prezira vrijedan, nikad neće  vratiti u Senj kao biskup. A kad je knezu povjereno vodstvo vojske, kad je kao  pobjednik prispio na dvor, ušutkavši djelom svoje protivnike, nametnuvši se  svojom ratnom vještinom i hrabrošću svima, Jožefić je stao slobodnije disati i  nadati se. Još će se, hvala Bogu, vratiti u svoje strane; jer nema sumnje, sad  kralj mora Senj vratiti Frankopanima. Brzo se je razočarao Jožefić. Što se više  slavi Krstina pobjeda od pape i od zapadnog kršćanstva, to je gore knezu i  njemu u Budimu. Dvorska gospoda neće ni da govore s Frankopanom; daj Bog da se  maknemo odavle! Krsto gubi zdravlje; poslije Jajca bio se sav pomladio, a sad  mu počešće nabrekne ona žila na čelu! Jožefić je dobro poznavao taj znak bijesa  i trpio zajedno s knezom. Pak šta hoće sad i gospodin Burgio? Dozvao je iz  Zagreba biskupa Šimuna - vele stoga da Erdeda napravi banom. A Krsto? Što će  dobiti on, koji spasava kraljevstvo?
- Ja dijelim vaše  nestrpljenje, presvijetli gospodine kneže. No zar se ne mučim i sam? - buni se  barun. - Budite na mom mjestu tri godine, posijedjet ćete.
- Poslali ste me do  markgrofa Brandenburškog, barune. Učinio sam vam po volji, makar mi nije milo  sastajati se s "rođakom"! Što sam dočekao? Posjeo me je za stol i  htio zaliti vinom - on i njegovi pjevali su neke latinske rugalice, trusili  čaše i rušili se pod stol. S kim da govorim? Do kralja se ne može. Salkaj reži  na me kao bijesan vepar. Bunio je velikaše da mi ne dadu banderija - kad sam  pobijedio bez njega, još me gore mrzi. Neće Hrvata, veli, neće Frankopana!  Postolarski sin! Misli da će mene zavesti svojim lažljivim riječima. Prevario je  Batora, prevario Verbecija, ne da iz šaka kancelarstvo, vara i vas i Brodarića!  Dolje mi propada imanje. Otac me zove. Turci me robe! - a ovdje me vuku za nos.
- Banije niste  htjeli ni sami, gospodine kneže!
- Banija? Bani su  Tahi i sad još Baćan. Baćana drži kraljica, budi joj... Ako mi kralj laska da  sam mu najbolji i najvjerniji, neka mi učini ono na što ga goni poštenje i  pravica, neka mi vrati Senj! Čuo sam da Salkaj došaptava kralju kako sam ja  opasan na čelu vojske - Kraljevska će Svjetlost sama voditi vojsku!
- Kraljevska  Svjetlost voditi vojsku? Kneže, moram da se nasmijem. Ta kralj nema ni vlastitih  čizama na nogama!
Svi, osim Krste,  zagrohoću na Burgiovu opasku. Burgiu uostalom nije nepravo što Krsto neće  banstva; prežestok je, ne bi znao suditi, odviše je vojnik; crkva bi više  voljela na tom mjestu biskupa, zato je i namislio Burgio proturati Erdeda. A  Senj - trpke li jabuke! Čim se zaprede govor o Senju, nije čim suzbiti kneževe  jarosti.
- Ni časa više! Kad  nećete sa mnom, idem sam u državno vijeće. Kad sam bio dobar da me slušaju o  Jajcu, neka me čuju i o Senju!
Knez se ne da  utišati. Moralo se u dvor. No tu je svoj četvorici rečeno da Njegove Kraljevske  Svjetlosti nema u Budimu; u lovu je, na Čepelu. Vratit će se istom večeras.
Državno je vijeće  krnje. Dva su palatina, Bator i Verbeci, prem u vijeću nema ni jednoga. Knez  Krsto ušao je s Burgiom u dvoranu nepozvan i, ostavši stojeći između začuđene  gospode ugarske, obratio se ravno k Salkaju, koji predsjeda. Knez hoće da bude  načisto - zureći u Salkaja veli da je od Njegove Kraljevske Svjetlosti tražio  zadovoljštinu za uvrede svojih protivnika. Cilja ravno na kancelara.
- Čast mi moja ne  dopušta da čekam dulje!
Knez je udario rukom  po balčaku sablje.
Nadbiskup je Salkaj  podbuo, debeo muž, komu se na licu vide tragovi razvrata. U salo obraza  utopljene očice promatraju kneza nemirno, ponizujući. Salkaj je zgrnuo ogroman  imetak - na dvoru je svojim spretnim laskanjem, među plemićima svojom  lukavošću, znao održati svoj položaj i u najtežim sukobima plemstva i kralja.  Sad je s Batorom i s "kolednicima", koji su protiv Verbecija za se  dobili većinu plemića i drže Batora pravim palatinom. Campeggio, negdašnji  zaštitnik Salkajev, ostavio ga je - ali Burgio nikako ne uspijeva da čast kancelarsku  osvoji za Brodarića, štićenika Sv. stolice. Salkaj se s Batorom dogovorio kako  da se drže prema Frankopanu. Taj bijesni ratnik, koji je došao iz Hrvatske, zar  da postane neka veličina koja bi se odlučno uplitala u njihove vlasteoske  račune? Kralj, ganut kao razmaženo dijete radi nevolje u Jajcu, dao mu je  vojsku, pa sad sluga hoće da bude gospodar! Što buncaju ti Hrvati o nekim  svojim pravima? Luđaci misle da su novci od poreza samo za rat, za njihovu  obranu, a čime će živjeti i kralj i kraljica i on, Salkaj? Salkaj je trebao  Žida Serenčena, raskošnika markgrofa, a mogao je izići na kraj i sa prepoštenim  Verbecijem, kad mu je podmetnuo parnicu Zapolje o nasljedstvu Lovre Iločkoga i  naveo ga da, po pravici, odluči protiv Zapolje. Ovako je Salkaj uspio posvaditi  najmoćnije neprijatelje kraljevske prevlasti. Ali što će s ovim čovjekom, koji  udara šakom po balčaku sablje i nije pristupan ni ženi ni dukatu ni igri ni  vinu? Prezreti ga, otresti se, razmekšati mu šaku obećanjem, poslati ga daleko  od dvora i kralja; neka ga đavo nosi u njegove gudure da pogine od Turaka kao  Berislavić!
- Bez Njegove  Kraljevske Svjetlosti ne mogu se - ustane nadbiskup igrajući se križem o  zlatnom lancu na prsima - ne mogu se, gospodine kapetane, rješavati ovdje  nikakve stvari koje odvise od kraljevske milosti. Vaše tužbe o Senju poznate su  nam - o tom nisu jednaka mišljenja. Ako imate kakvih zahtjeva glede vojske, raspravit  ćemo ih; ali moram kazati da je i u tom pogledu bilo učinjeno sve što je ikako  moguće. Više od insurgencije per capita ne može se učiniti.
- Tko govori o  insurgenciji! Obećano mi je od same kraljevske svjetlosti da će mi biti naplaćen  moj trud i uspjeh, a ja tu uzalud čekam tjedne i tjedne!
Salkaj zažmiri, oko  usana pojavi mu se posmijeh.
- O obećanjima koja  nisu ispunjena mi ne znamo. Gospodine kapetane, ono što obećava njegova  Kraljevska Svjetlost, ono se izvršava i izvršilo se je potpuno.
Knez se Krsto okrene  k Burgiu, koji je osjetio kako Salkaj, vrijeđajući kneza, omalovažuje i njega,  Burgia.
- Čujete li, barune!  Oni su ispunili svoja obećanja!
Burgio se prepane  kneževa lica - knez će uvrijediti kralja!
- Oni su ispunili  svoja obećanja!
Knez je skočio  sasvim do stola, za kojim je stajao Salkaj, i vikao da su se prozori tresli.  Jedan od pisara vijeća ustane i, na Salkajev mig, provuče se, iza kneza Krste,  na hodnik.
- A niste li kazali,  kukavice, da ćete mi dati banstvo? A niste li govorili o Senju? A nije li kralj  obećao da će proširiti moju vlast nad vojskom na cijelu među?
Salkaj se ustoboči.  Sad je bio čas da potpuno ponizi omraženog Hrvata. Sad će on, Salkaj, govoriti  u ime uvrijeđenog Kraljevskog Veličanstva!
- Tko vam je govorio  o tom? Lažete, kneže, lažete!
Burgio nije mogao  zapriječiti sukoba. Na Krstinu licu javile se crvene pjege; šaka, koja je bila  udarila o stol da je pukla tintarnica kancelarova, digne se i spusti na obraz  Salkajev. Knez je udario ćuškom u obraz kancelara kraljevstva!
Nadbiskup, hoteći se  oteti udarcima, uhvati za bradu kneza. Burgio i ostali priskoče. Dvorana se  napuni oružanih ljudi - pisar je na mig Salkajev bio dozvao stražu.
Prizor bijaše  oduran. Svi su kričali, prijetili - Burgio je očajno lamao ruke. Kraj stola pao  je na stolac, polumrtav od straha, Salkaj, stišćući rukom čuperak brade Frankopanove.  Knez je, na vidiku straže, odskočio i potegao mač.
- Bogom vas  zaklinjem, gospodine kneže! - vapio je Burgio iza glasa.
- U tamnicu, na moju  odgovornost! U ime kraljevo! - derao se Salkaj pokazujući straži kneza.
Iz hodnika, gdje su  čekali, na buku priskočiše Erdedi i Jožefić. Bit će krvi - knez Krsto,  zakriljen od Burgia, stajao je usred vojnika koji su bili uperili koplja.  Jožefić se, goloruk, zaleti kroz stražu.
- U ime kraljevo! U  ime kraljevo!
Sva je dvorana  odjekivala od ovog jednakog, razbješnjenog krika Salkajeva.
- Pokorite se, tako  vam spasa duše - Njegova će Kraljevska Svjetlost riješiti milostivo sve! -  hvata Burgio knežev mač.
Časnik straže,  razumjevši da mu je uhapsiti čovjeka koji je mačem navalio na vijeće, pristupi  knezu i takne ga rukom. Knez spusti mač. Nije se ni branio - njega pobjednika  od Jajca, hapse u ime kraljevo!
- U ime Njegova  Kraljevskog Veličanstva, moj ste sužanj! - rekne časnik.
Knez ga pogleda,  mutnim, ledenim očima.
- Ja, velikaš  kraljevstva!
I, nasmijavši se  grohotom, knez Frankopan preda svoj mač barunu i pođe za stražom.

XI.

- Odgovorite, kneže,  recite barem riječ!
Kraj prostog  željeznog kreveta u stražarskoj tamnici budimskoga dvora stajali su Burgio i  Jožefić. Na krevetu ležao je, leđima okrenut prema stijeni, knez Krsto. Otkako  se grohotom nasmijao, opkoljen stražom s kopljima u vijećničkoj dvorani, nitko  nije od njega čuo ljudskoga glasa. Njegovi prijatelji ostali su u stražarskoj  sobi sve do navečer, kad se je s lova vratio kralj. - Šime Erdedi, potomak  svemoćnog velikaša Bakača, držao je da Frankopan ne može ni prenoćiti u  tamnici. Kako bi kralj mogao držati u zatvoru čovjeka ovakova roda i glasa?  Časnik straže izvijestio je Erdeda da je Frankopan, sam u gadnoj ćeliji, koja  nije imala ni pokrivala na postelji, urlao čitave sate, a zatim se ukočio,  legao i nije ni dirnuo večeru koju mu je poslao barun. Burgio je do večeri istoga  dana tri puta bio u dvoru. Kasno pod noć vratio se kralj; ali se nije moglo do  njega, umoran je. Drugi dan vidjelo se da je Salkaj uspio kod kralja ishoditi  privolu da Frankopan ostane u tamnici. Barun je obletio sve poznate ljude -  uzalud! Markgrof Brandenburški, koji je kralja bio pratio u lovu i vrativši se  u Budim saznao da je knez u državnom vijeću ćušio kancelara, smijao se pred  Burgiom od srca. Šala je izvrsna, a markgrof pravi šalu od svega na dvoru.
- Šakom po nosu! E,  sad zna moj Salkaj s kim se je išao miješati. Imao sam ja za ženu sestru  Frankopanovu - poznam ih!
Markgrof ni mrtvoj  Beatrici Korvinskoj nije mogao oprostiti što je na nagovor i svoga i njegova  roda bila pošla za nj. Starija od njega za dvije godine, ozbiljna i umna,  udovica Korvinova brzo se uvjerila da je, udavši se za Juraja Brandenburškog,  pošla za muža velikog imena i kraljevog rođaka, ali za rastrošnika i  razvratnika bez para. Umrla je sa tugom u svojim bistrim očima - kad je  markgrof rastepao posljednje ostatke nekoć ogromne baštine hercega Ivaniša,  Beatrica je živjela poput koludrice - markgrof je mrzio i nju i njezin um i  njezin kršćanski život.
Bilo je i ugarskih  velikaša koji su se zgražali nad tim što je Salkaj smio uhapsiti Frankopana;  ali sad su na dvoru upravo ovi, kao davni protivnici kraljevih prehvata, slabiji  - moć Batorova biva jača, a Krsti škodi i to što ga je Verbeci na buntovnom  hatvanskom saboru bio dao izabrati banom. Odlučnu riječ mogao bi reći kralj -  ali "jao kraljevstvu kojemu kraljuje dijete"! Ljudevit II. je djetinjast  i slavičan, lakovjeran i plašljiv. Salkaj mu je bajao i prije kako je opasno  Frankopana obasipati častima i ovlastima. Frankopan je u Križevcima na saboru svrgnuo  Taha s banstva, na vijeću vrijeđao i samo njegovo veličanstvo! A što Jajce - ta  Frankopani idu i s Turcima kad im je do toga da otimlju kralju gradove! Bernardin  je s Turcima u dogovoru bio napao Senj!
Burgio ne miruje.  Prošao je treći dan što je knez u tamnici - papin se poklisar boji da bi  klevete mogle postati istinom. Zapolje, kad su bili uvrijeđeni od kraljeva,  bili su skloni na dogovore s Turcima. Knez je Krsto prenagle ćudi - mogao bi  skočiti i na stražu da je zadavi. Salkaj je zločinac - Burgio pazi da hrana što  ju sam daje praviti i šalje knezu dolazi ravno u ćeliju. Barun je Rimljanin;  zna da i otrov može poslužiti u ovakvu sukobu. Svaki dan što je Frankopan u  tamnici opasnost je veća. Ako otac Bernardin prerano dozna kako mu je kralj  uvrijedio sina, tko zna ne bi li od srdžbe prihvatio ponude i darove bosanskoga  paše? A iz hrvatskih strana pouzdanici nuncijevi javljaju i onako čudne stvari  - gospodin Krbavski čini se da je sasvim spreman podložiti se Veneciji; - što  će biti ako hrvatska gospoda, razbješnjena radi uvrede nanesene velikašu  kraljevstva hrvatskoga, pođu za gospodinom Krbavskim?
Papin poklisar,  uzrujan i ogorčen, a ne mogući dobiti od kralja nikakve odluke, pokucao je na  vrata kraljičina. Kraljica je Marija zrelija od muža; habsburške je porodice,  koja ne stavlja lakoumno na kocku sve, poput ovih Jagijelovića, koji su pobožni  kršćani, ali slabi državnici.
Jutros je Burgio bio  primljen od kraljice. Nelijepa žena, sa oštrim oznakama španjolske svoje krvi,  dočekala je nuncijeva doglavnika ljubazno - namjere crkve i njezine familije ne  idu vazda zajedno, ali ona je kraljica ugarska, a ugarska vojska treba pomoći  papine. Kraljica zna kakva je bijeda na dvoru - gospodin Burgio često je  pomagao posudbinama. Poklisar je objašnjavao kraljici da je postupak sa Krstom  nedostojan. Frankopanova je slava poslije Jajca odjeknula cijelim kršćanskim  svijetom; Sv. stolica je povrijeđena što je ovakovu zahvalu doživio od državnog  vijeća čovjek koji je jedna od najvećih nada kršćanstva. Na dugoljastom, gotovo  muškarački ozbiljnom licu kraljičinom Burgio nije opazio nikakva dojma svojih  riječi dok je govorio o zaslugama Frankopana za crkvu i kraljevstvo. Kraljica  se nije razumjela u ratne posle; Burgio je, zauzimljući se za Tomorija, bio  doživio istu hladnoću. Oprezni papin diplomata prešao je radi toga brzo na  druge razloge svojih zahtjeva. Knez je Krsto poštivalac i prijatelj infanta  Ferdinanda, njegovo imanje zalazi u nasljedne zemlje principove. Knez je  surađivao s Ričanom; za pohod na Jajce dao je princip svoju pomoć. U gradovima  na međi pomiješane su posade frankopanske i principove; Frankopani su moćni, hrvatsko  ih i slovinsko plemstvo sluša. A dolje, na međi, imade raznih upliva - kraljici  može biti poznato da Venecija stvara svoju stranku. Kraljevina se zove  Dalmacija, Hrvatska i Slavonija - Dalmacija je pod Venecijom; Sinjorija traži  puta da Hrvatska i Slavonija postanu njezinom vazalnom ili saveznom zemljom.  Interesi Habsburgovaca -
Čim je Burgio naveo  govor na korist familije, kraljica je Marija upravila pažljivo na nj svoje oči,  koje su za žensku u tim godinama bile i odveć zamišljene. Barun je naslutio da  kraljica sama mora imati neke glase od svoga brata principa i nije više krzmao  da izađe na srijedu sa svojim prijedlogom. Ako je volja Njihovih Kraljevskih  Svjetlosti, on će posredovati da se izmire Frankopan i Salkaj - sablazan je i  onako prevelika.
Sada je Burgio u  tamnici posjetio kneza. Uzevši sa sobom Jožefića, komu je objasnio svoju  osnovu, ima da sklone kneza na pomirenje. Kraljica je odobrila osnovu; kralj će  učiniti njoj po volji, jer ju u državnim stvarima mnogo sluša.
Ali sa knezom nije  govoriti. Poslije prve provale bijesa, kad je čuo da je Njegova Kraljevska  Svjetlost potvrdila nalog Salkajev, knez je onijemio. Uzalud su prilazili u tamnicu  Brodarić, Jožefić, Erdedi - knez nije ni s kim htio da govori. Napisao je  nekoliko pisama i pod zakletvom ih izručio Jožefiću da ih ovaj otpravi odmah; -  inače se ponašao kao da se odrekao života. Uvreda je tako strašna da ga svaka  riječ o nezahvalnosti kraljevoj zapeče poput užarenih kliješta kojima su  zločincima na stratištu trgali meso.
- Gospodine kneže,  odgovorite barem riječ! Oni će misliti da su vas zbilja osramotili i uništili  zauvijek, ako se ne ufate ni govoriti o tom što vam predlažem!
Prijedlog je u tom  da se Krsto u tamnici izmiri sa Salkajem i, čim se to javi kralju, bude pušten  na slobodu.
"Osramoćen  zauvijek" - riječ je Burgiova bila oštra kao strelica. Knez Krsto ganuo se  naglo i skočio s postelje.
- Što hoće od mene!  Ruke da im pružim da ih okuju u negve - ruke koje iz blata dižu krunu! Mene su  zarobili, a kad ne bude mene, zarobit će njih sultan sve zajedno s njihovim  kukavnim dvorom!
I opet, grohoćući u  srdžbi i u smijehu, knez je psovao.
- Ćelija, to mi je  plaća kraljeva! Oh, luda ja! Kad sam dolazio u dvor, trebao sam doći sa hiljadu  konjanika svojih - onda bi čuli moju riječ!
Jožefić je pogledao  na vrata ne prisluškuje li tko. Knez je sipao uvrede na kralja, Salkaja, dvor,  Ugre - da mu je pod šakom, smrvio bi jednim udarcem čitavo to podlo gnijezdo.
- A što ste ovdje, u  toj ćeliji, gospodine kneže? - miri ga barun. - Poslušajte moj savjet,  prijatelj ga daje. Vani ste junak, slavljeni vojskovođa, vani ste knez  Frankopan. Treba izići van - izmirite se bar naoko; - i onda ću ja, riječ vam  dajem, naplatiti s vama Salkaju!
Ali knez neće ni da  čuje o izmirenju u tamnici. Hoće pred kralja; tamo, u dvoru, neka primi tu  milost da može on, pobjednik od Jajca, slobodno otići u svoj dom.
Burgio se plaši  susreta s kraljem; ali će se Erdedi i Jožefić pobrinuti da se prizor odigra  dostojno. Sjutradan se je knez, bez stražarske pratnje, uspinjao zavojitim stepenicama  kroz hodnik - tamnica je tajnim prolazom spojena sa stanom kraljevim.
Ceremonija je  potpuna. Kralj i kraljica sjeli su čelo dvorane u naslonjačima, oko njih je  brojna svita. Nadbiskupa Salkaja nema.
Knez Krsto stupio je  pred kralja i kraljicu i poklonio se mučke. Kralj je istinski ganut i ne nalazi  riječ. Krsto ga promatra ravno i mirno - bljedosive su, sanljive oči u mladića  koji je sav obrastao bradom i brcima - po obličju prestar za svoje godine.  Kralj sjedi tromo i bori se da izgovori naučenu izreku. Opstanak kraljevstva  traži da vlada sloga i mir među velikašima - neće spominjati žalosnih zgoda -  njegova milost ostaje naklonjena svima koji su vjerni. Njezino Veličanstvo  kraljica udesila je svojom dobrotom da poznati nemili događaj bude zaboravljen.  Kralj hvali kneza Krstu što je uvidio pogrešku.
Knez ne odgovara  ništa. Sa pokrajnih vrata pokaže se smršteno, podbulo lice Salkajevo. Krsto  odvraća oči.
Kraljica Marija,  koja je sjedila do ovog časa, ustane.
- Gospodine kneže  Frankopanski, hoću da se pod mojom rukom izvrši pomirba! Pristupite, gospodine  nadbiskupe!
Kraljica, složivši  ruku Krstinu s nadbiskupovom, zadrži ih trenutak dok je iz kraljeva dvorjanstva  zaorio opći Vivat!
Knez Krsto, koji  nije još nikada izbliza vidio kraljice, začudio se njenoj sigurnosti. Donja je  usna kraljičina, istaknuta i deblja od gornje, spuštena je jače; krupan je nos  na licu, koje nije ni mladenačko ni žensko; i oko, mirno u nekoj strogoj  upornosti, davalo je kraljičinu licu mnogo čvršći i odlučniji izraz nego što ga  je imao kralj, koji se je smještao i okretao desno i lijevo da primi čestitke  radi uspjelog pomirenja. Razlika je između obih supruga očita. Sa kraljičina  lica govori zaista sigurna volja stare obitelji da vlada i sjedinjuje i sebi  podvrgne sve. Krsti sune trenutno mozgom razgovor sa nadbiskupom u Salcburgu i,  bez ičijeg miga, knez se sagne i poljubi ruku kraljičinu.

Međuto je kralj bio  ustao; znak da je primanje dovršeno. Knez Krsto izišao je odmah poslije  kraljevskih supruga; Jožefić i Erdedi koracali su za njim bez riječi do Campeggiova  stana. Kad su stigli na kraj trga, sa kojega se u čitavoj širini vidi palača  dvora, knez stane.
- Neka mi usahne ova  ruka, koja je morala dirnuti ruku Salkajevu, ako još ikad dođem pred te dvore!  - reče knez i pogleda svoje pratioce. Jožefić i Erdedi mislili su jednako što i  on: - križ na potomka Jagijelova - Hrvati ne mogu imati takova kralja!

XII.

U kući gospodina  Cesara de la Bolpe, brata gubernatora gospodina Taddea, u Videmu, imadu žene u  kuhinji pune ruke posla. Gospodin je cesare naložio da se spremi najfinija  večera - treba gošćenjem ispraviti nemilu pogrešku koju je iz same prevelike opreznosti  počinio njegov brat, signor Taddeo. Pred dva dana upali su na mletačko  zemljište ljudi gospodina grofa Krištofora Frankopana, a s njima i sam grof sa  dva pratioca u nevojničkom ruhu. Ljudi gospodina grofa, koji su kao provodiči  prvi došli u Videm, izjavili su da gospodin grof Krištofor samo prolazi  mletačkim zemljištem. Ali gubernator nije imao o tom nikakve obavijesti iz  Venecije, pak je zato i samom grofu, veoma uljudno i ljubazno, ali i sasvim  službeno, izjavio da ne može propustiti ni njega ni njegovih ljudi dok ne istraži  da li Vijeće dopušta prolaz. Iz Venecije je danas stigao gospodin senator  Dandolo sa pismenim uputama od samoga dužda; od tih pismenih uputa, koje su  sasvim kratke i utvrđuju da nema nikakve zapreke prolazu gospodina grofa i  njegovih ljudi, mnogo su neugodnije usmene opomene, bolje reći ukori što ih je  nadovezao gospodin senator. Dandolo je grofa molio da oprosti slučajnu  nepriliku koja izvire iz neznanja gubernatorova - a samoga gospodina Taddea  dobro isprašio radi njegove prevelike brige na krivu mjestu. Gospodin grof  Frankopan - to je gubernator zbilja mogao znati - nije nikakav dušmanin  Sinjorije, nego njoj vazda dobro došli gost. Grof je, kako se zna, bio  zasužnjen u Torreselli; no iz toga ne slijedi da ga je gubernator smio ustaviti  i gotovo zarobiti ponovno. Sva sreća da grof Krištofor nije preozbiljno uzeo  nepriliku - nasmijao se gubernatoru kad mu je rečeno da ne smije naprijed i  čekao dva dana zabavljajući se sa gospodinom Taddeom i s njegovim bratom,  pregledavao njihovo lijepo imanje u Pascolu, pitao za cijene marve i razgovarao  s ljudima iz naroda koji su sa grofom govorili u svom, šćavonskom jeziku.  Gospodin Cesare je zadovoljan da je stvar prošla ovako - grof se gotovo i  veseli što je radi uskraćenog prolaza dočekao u Videmu i starog svog znanca i  prijatelja; gospodina Dandola. Cesare će u ime bratovo prirediti svečanu večeru  i sve će biti izglađeno i zaboravljeno pri čaši izvrsnog vina "od  zemlje", kojim je Cesare častio i kneževu pratnju, smještenu na zaseoku u  Pascolu.
Večera je zbilja  vrlo vesela i zabavna - grof je Krištofor dobre volje, šali se i ne misli se  osvećivati; ne naduva se nipošto kao ratnik i velikaš kojemu je nanesena  uvreda. Uza nj je zdesna gospodin Dandolo, slijeva gubernator sa svojim bratom  - a dalje dva hrvatska gospodina - Jerolim Jurišić iz Zadra i Ivan Evanjelist,  od pratnje grofove; pak četvorica građana pozvana na naročitu želju grofovu.  Poslije večere pričaju se događaji rata između cesara i kralja francuskoga -  Venecija je uz Karla V, pak se mnogo spominju vješta i junačka djela njemačkih i  švajcarskih plaćenika konetabla Bourbona, Francuza koji je - izagnan iz  francuskog dvora - stupio u cesarsku službu i nemilo porazio Francuze. Nema  sumnje, boj između dvih premaca na Zapadu odlučen je - cesar Karlo ima primat i  kralj Franjo ne može ni misliti da se opire dalje, pokle je nedavno kod Pavije  izgubio deset tisuća ljudi i sam dopanuo sramotnog ropstva. Grofu Frankopanu su  potankosti o francuskom porazu poznate, pak s tim veže uspomene iz vremena kad  je od Francuza bio zasužnjen u milanskom kaštelu. Građani videmski dive se  cesaru i radi bogatstva koje će Španija crpsti iz svoga novog posjeda preko  mora: Cesar ima samo neprilike kod kuče - onaj monah koji se je oženio s  koludricom i digao bunu protiv pape još nije spaljen, štite ga velika gospoda.  Grof Krsto priča kako je već jednom prolazio - ne na vojnici - kroz Videm, na  putu za Veneciju i dalje za Loreto. Ljudi u Videmu poznaju čudo od Trsata, no  rado slušaju potankosti koje im kazuje sam gospodar grada i samostana  trsatskog. Pobožno su se prekrižili slušajući da se je na Ravnici trsatskoj, u davno  doba dok je Trsatom vladao knez Nikola Frankopanski, jedne noći čudom pojavila  crkvica sa zlatnim stropom u kojoj su bile prekrasne slike, naslikane od samog  sv. Luke evanđeliste. Bila je to ista kućica, u kojoj je anđeo Gabrijel  navijestio Djevici rođenje Spasitelja. A poslije tri godine dogodilo se još  veće čudo. Noću su anđeli digli crkvicu i prenijeli, baš takvu, kakva je na Trsatu  bila, u Recanati kraj Ancone. Svatko je od učesnika večere već barem jednom bio  u Loretu, kako se sad zvalo mjesto hodočašća po vlasnici zemlje na kojoj se je  bila ustalila čudesna crkvica, po ženi Loreti.
Razgovor je živahan  i gospodin cesare potpuno zadovoljan što je ovako častan i ugledan muž, kao  gospodin grof, počastio njegov stol, makar i u zgodi koja se je mogla i gore svršiti.  I pratnja je grofova ugledna i vrijedna - Jerolim Jurišić, iz Zadra, vještak je  svim poslima, razumije se u trgovinu i u gospodarstvo, pravi je pouzdanik  grofov i s njim se može govoriti o svemu što sa druge obale može zanimati  mletačku gospodu. Gospodin je Jurišić brat ili pravije polubrat cesarskog  časnika Nikole, koji se također sve više uspinje na ljestvici vojničkih časti.  I Jerolim i Evanjelist govore izvrsno talijanski, poznadu dobro Veneciju. O  Turcima pričaju strahote - no u ovaj čas nitko ne bi za njih rekao da žive u tako  opasnom i zapuštenom kraju - nema nikakve razlike između njih i ostalih gosti.  Gospodin se Jerolim mnogo zanima za mletačko sukno i priča da su i Dubrovčani,  tamo dolje niže na jug od ovih Hrvata, već napravili svoje fabrike sukna. A  Evanjelist pozna dobro vrijednost zlatnih i emaljskih umjetnina koje mu je  pokazao po svom domu gospodin Cesare, ljubitelj takovih stvari. Cesare je vrlo  zabavio gospodina pričajući o svojem poznanstvu sa nekim zlatarom, messer  Benvenutom, u Rimu, koji je u isti mah najbolji vještak u svojoj umjetnosti i  najveći kavgadžija u čitavoj Italiji.
Gospodin je Dandolo,  unatoč živahnom razgovoru društva, oko desete nešto prišaptao gubernatoru.  Društvo se, na mig domaćine, stalo praštati. Bit će da gospodin Dandolo ima za  kneza i takvih poruka od Sinjorije kojih ne treba znati svatko.
Kad su ostali sami,  knez se nasmije.
- Znate česa sam se  sjetio večeras, dragi prijatelju? Jeli smo ptice - isto takove ptice, na  padelu, poslao mi je na posljednji moj Božić u Torreselli gospodin dužd Loredano.  Moj otac je vratio duždu divljač iz naših šuma. Ptice se ne jedu kod nas; opet  ih neću dugo vidjeti na stolu.
Dandolo pita  izravno, posmjehnuvši se također:
- Dakle, ne u Budim,  nego u Augsburg? - U Budim, nikad; u Augsburg, da vidimo!
- Nismo mogli u  Veneciji razumjeti postupak kralja Ljudevita. Križali smo se kad sam duždu  čitao što mi pisaste iz zatvora. Na taj način ostavit će kralja svi koji bi mu  mogli još biti na pomoći.
- Mi smo ga  ostavili. Što da tražimo kod njega, mi Hrvati? Na što on misli? Ako car dođe,  lako će kralj pred Turcima bježati nekamo k rođacima. A mi nemamo komu bježati.  Mi imamo u Hrvatskoj svoj dom i nemamo kuda da se sklonemo! A on - po čem i  jest naš kralj? Zar po tom što je držao Taha i što je sad banom napravio  stranca, Baćana?
- Kakav je gospodin  Baćan? - ispitkuje Dandolo ne zaboravljajući ni u prijateljskom razgovoru da mu  je Vijeće povjerilo brigu oko hrvatskih stvari i zato ga i poslalo sada u Videm  da se nađe s Frankopanom.
- Baćan je čovjek  kojemu je samo do njegova blaga i njegova mira. Po svom imanju i ugledu  porodice mogao bi biti nešto - ali se ne giblje, lijen je, lakom na novac. Kod  Jajca mi je pomogao, priznajem, no u Hrvatsku ne dolazi. Imali smo sabor u  Križevcima, ove zime - znam da ga je i kralj slao k nama. Nije došao. Baćan se  boji svake odluke, a boji se najviše nas, jer zna da nam je dojadilo. Trebali  ste vidjeti i čuti, gospodine Dandolo, kako je u Križevcima plemstvo vikalo  protiv kralja. Dosta nam je. Mi smo doduše - rekoše staleži - preporučeni Vašemu  Veličanstvu, ali budući da nas Vaše Veličanstvo neće da štiti, mi ćemo sebi  tražiti drugog gospodina, koji će nas braniti. Tako su govorili!
- Kraljevstvo se  ugarsko neće držati - to vidimo i mi u Veneciji. Kažu nam da je vojska sasvim u  raspadu; onomu siromahu Tomoriju nit daju novaca da može biti vojskovođa, nit  daju mira da može biti fratar. Njih u Budimu ne dira ni ono što je na dunavskoj  granici, a kamoli da bi mislili na Hrvatsku i na vas, kneže. Brige na jugu  postaju zajedničke vama i Sinjoriji. Frankopani su kao kletvenici Venecije  širili svoju moć, a gube ju kao podanici kraljevi!
Dandolo uvijenim  riječima tumači svoju davnu misao - ako se Frankopani sasvim priključe  Veneciji, njihovo će imanje biti osigurano. U Veneciji dobro je znana povijest  hrvatskih strana - Hrvati su tvrd orah i nikad se staleži i redovi, nikad  velikaši nisu dali u podložništvo Ugrima. Kruna je zajednička - no kad god bi u  Ugarskoj nastupilo doba slabosti i komešanja, Hrvati su se dizali da sami  odluče o sebi. Ljudevit i Marija - i imena sjećaju na prošlost! Kad je iza  smrti Ljudevita Velikoga ona slabušna Marija sa mužem Sigismundom, također  Poljakom, sa majkom Jelisavom i gospodinom Gorjanskim, tražila u Hrvatskoj  svoje kraljevsko pravo, nije li se digla sva zemlja, od mora do Drave i do  Drine, da se opre Mariji? Nisu li Hrvati doveli na prijestol ugarski  protukralja, Karla od Durazza, doveli ga na prijestol preko onog istog Senja  koji je "rana frankopanska"?
Da, onda je jedan  Frankopan spasao Mariju - ali danas su u hrvatskim stranama Frankopani Modruški  ono što su nekad bili Horvati. Ne bi li se ponovila povijest? Stari san Dandolov  javio se u opreznim pitanjima vijećnikovim: - Venecija kao gospodarica mora Jadranskoga  i njena predstraža na tvrdom tlu prijeko, Hrvati, Frankopani.
- Gospodin vojvoda  Kosača mnogo me muči; čuo je neke stvari - - -
Knez se Krsto trzne  i pogleda Dandola. Mlečanin dakle zna i za tajne dogovore koji su u Križevcima  bili održani pred sabor? Plemstvo je tražilo odluku - sa kraljem Ljudevitom  nije šta početi, Hrvatska treba da odmah traži pomoć i zaštitu drugdje. Ivan  Kobasić od Brekovice, davni sluga i pouzdanik gospode u Ljubljani i Gracu, navijao  je na svoju - Hrvati neka traže bana od principa Ferdinanda i neka se sasvim  podvrgnu zapovijedi cesarskoga kapitana kojega će postaviti princip. Ali se  nije moglo ništa zaključivati bez biskupa zagrebačkog i Ivana Karlovića. Biskup  Erdedi ispričao se - čeka valjda još na svoju baniju, koju mu je obećao kod  kralja ishoditi Burgio; nije došao ni blizu. Karlović se ne javlja - da li su  ga Mleci, kao svoga čovjeka, držali daleko od sabora da ne mora pristati uz  ostale? Kobasić, Stefković, dva Blagaja i knezovi Slunjski predlagali su da se  i bez kneza Krbavskoga riješi; ako Hrvati ne priznadu principa potpunim  gospodarom, bez njegove pomoći propast će. Odaslanici kraljevstva, koji su bili  poslani u Budim prije sabora, donijeli su opet samo prazna i ništava obećanja. Rekli  su Ljudevitu da će se Hrvati nagoditi s Turcima; - a kralj ih je tješio time da  se Tahi ne drži svoga mjesta za inat i ponavljao, ožalošćen, riječi poslanika  da su oni zbilja "ostaci plemstva hrvatskoga"! Nema kad odgađati; idemo  k principu i neka vlada princip. Konačni je prijedlog Kobasićev bio još  odlučniji - Dandolo, vidi knez, zna o tom. Ipak ne valja Mlečaninu odati  istinu. Neka je i prijatelj knezu, neka i nudi mletačko prijateljstvo Hrvatima:  Krsto sluti koje su to "brige Kosačine".
- A, senatore -  nabaci knez nemarno - vi mislite na ono što se govorkalo o Bosni? Da, da, palo  je i takvih riječi. Sjetili se neki da je Lovro Iločki pod Matijašem bio  imenovan najprije banom jajačkim, a onda carem Bosne. Govorili su da bi mi  ponudili Bosnu principu, neka caruje. Bosna i onako pripada Hrvatskoj, a tako bismo  se najjače vezali s principom. Ali to su bila samo govorkanja - ništa drugo!
Zna li Dandolo nešta  više? Knez je opazio sumnjičav pogled Mlečaninov. Sinjorija se je mnogo  zanimala za ove glasine o Bosni, koje su bile poznate i papi. Po tim je  glasinama u Križevcima bilo najozbiljnije govora o tome da se obnovi bosansko  carstvo. Kosača je imao dobrih razloga da se zanima za stvar koja nije bila  pusto nagađanje. Ali što se je u stvari odlučilo? Knez Frankopan putuje u  Augsburg - ne ide li onamo da doista ponudi Ferdinandu carsku krunu bosansku?
Mudri je Dandolo  imao prilike u sužanjstvu dobro upoznati kneza. Nagliji je od oca - stari je  Bernardin "smion i neukrotiv", kako ga je nazivala kronika, ali je zakopčaniji,  nepristupniji. Krsto zna planuti - koja bi oštrica bila sad potrebna da se  otkrije i u srdžbi oda istinu? Dandolo je znao da je Krsti u Križevcu bilo  nemilo što nema kneza Karlovića; da se Krsto nije pridružio onima koji su bili  za pristup Mlecima, odmah i bezuvjetno; da je zagovarao principa i preporučivao  dogovor s Ferdinandom i Karlom. Ali to bosansko carstvo! Princip - bosanski  car! Za Veneciju bio bi to nemio klin; a za Frankopane?
I senator je vješto  svrnuo razgovor na to kako bi se princip Ferdinand držao prema Frankopanima u  pitanju Senja. Začudo, knez Krsto nije odgovarao ništa. Pričao je Dandolu mnoge  sitnice, ali obilazio glavne stvari. Senator je pošao spavati nezadovoljan -  knez govori veselo i prijazno, ali ne odaje ništa.

Drugog jutra, dok je  knez bio pošao da prigleda svoju četu, koja će za sat dalje na put, senator se  našao pred kućom gospodina Cesara s Evanjelistom. I njega pozna iz Mletaka -  literat Ivan bit će možda manje oprezan od svoga gospodara.
- Dakle što je -  našali se Dandolo - vi Hrvati imat ćete cara. Principa, cara Bosne!
Evanjelist plane.
- Kakvog cara!  Kakvog cara bosanskog! Nikad neće Nijemac carevati u hrvatskoj zemlji!
Dandolo se  nasmjehne. Doznao je.
Kad se je na odlasku  izrukovao sa knezom, koji je odjahao na čelu svojih šezdeset konjanika,  Mlečanin je dugo stajao pred vratima. Četa se spuštala nizbrdo, kamen se lomio  pod kopitima kneževe konjice. Izmicala je pogledu - ali na zaokretu pod brijeg  još se jasno vidjela kneževa perjanica.
- Kako sam mogao i  misliti išta drugo! Nije se ovaj rodio za to da umješta cesare!
Senator se zamislio.  Krsto da pusti principa carevati u Bosni? Tvrdi su dub Frankopani - pored njih  se ne širi lako mlađe stablo. Ako ima tko da bude carem bosanskim, bit će  Bernardinov sin.
"Raste knez,  raste" - mislio je Dandolo slušajući posljednju jeku topota kneževe  konjice - "hoće li dorasti do vlastite krune?"

XIII.

- Njegova prejasnost  nadvojvoda!
Dvorski meštar  obredni, izišavši pred vrata, udario je pozlaćenom palicom tri puta o blistav,  izlašteni pod i stao u stranu. U dvorani zašuti svaki žamor te bi čuo proletjeti  muhu kad ne bi bila zima i vani, po krovovima Augsburga, pače i svježi snijeg.
Uokrug dvorane, oko  crvenim damastom prevučenog stolca, koji je postavljen na povišenom podnožju,  nad debelim sagom, poredali su se ljudi dvora - na prvom mjestu meštar  konjušnik i meštar peharnik, zatim dvorski kapelan, časnici straže od dana i  istom na samom kraju kruga državni savjetnici sa svojim pisarima, koji su došli  iz Graca i iz Ljubljane, prizvani na važne sjednice o obrani nasljednih zemalja  kuće habsburške. I nadbiskup salcburški, Matej Lang, boravi u Augsburgu, gdje  mu je i rodna kuća; njegov se savjet uvažava, premda ne obnaša nikakve dvorske  ni državne časti osim dostojanstva izbornog kneza svetoga cesarstva. Nadbiskup ne  prisustvuje audijenciji kod Njegove Prejasnosti nadvojvode zato jer dvorski  ceremonijal ne bi za nj imao pravoga mjesta danas, kad nadvojvoda ima da primi  i pozdravi poslanike hrvatskih staleža, gospodina Bartola Tumpića od Horšove i  Martina plemića Trnarića, koji su se već lani u Beču bili poklonili nadvojvodi,  ali sad dolaze sa točnijim uputama i potankim osnovama o tom što bi nadvojvoda  imao učiniti za obranu njihova kraja od Turaka. Kraj oba plemića, koji se i  nešto nesigurno osjećaju u toj sviti ljudi strane nošnje i stranog jezika, stoje  kanonik ljubljanski gospodin Ivan Rauber, brat biskupa ljubljanskog Krištofora  Raubera, pridijeljen njima kao pratilac i tumač. Dva koraka naprijed stao je,  na desnu stranu od hrvatskog poslanstva, knez Krsto Frankopan, koji je u  Augsburgu dočekao poslanike i već se nekoliko dana savjetuje s vijećnicima i s  gospodinom grofom Nikolom Salmom, zapovjednikom cesarskih četa u Kranjskoj i  Štajerskoj.
Svi pozdrave  ušavšega nadvojvodu poklonom koji je neke zgrbio sve do poda. Poklon je kneza  Frankopanskog vidno nešto lakši i nemarniji. Knez ne stoji u "pozoru"  - istupio je desnom nogom, nepokoran propisu, za znak da nije dvorjanin  njemački, nego hrvatski velikaš, i promatra nadvojvodu, koji je sio na  damasteni stolac, prekriživši ruke. Sve je na dvoru knezu Krsti novo i  neobično. Po predsobljima govori se samo španjolski - stražari i niži dvorjani  dobili su odore novog kroja; stupa se na prstima i pretiho, pozdravi su  odmjereni i bez riječi. Ferdinand je proveo mladost na dvoru u Španjolskoj - u  Njemačkoj su i on i njegov brat, cesar Karlo, primljeni kao tuđinci. Doista su  to i bili - namjesto veselih i dobroćudnih Nijemaca, koje je za zabavu sebi iz kruga  umjetnika, pjesnika i pivopijskih lakrdijaša birao Maksimilijan, po dvoru se  vrzu ljudi šutljivi, ozbiljnih lica, regbi zlovoljni od jutra do mraka. Propisi  su dvorski ukočeni, neslobodni, strani. Pa i nadvojvoda - iako ima u obličju  mnogo sličnosti sa svojim djedom - sav je više nalik na fratra isposnika nego  na kneza vladara. Dugoljasto, sivozeleno lice nije zdravo; crna kosa, spuštena preko  ušiju i podrezana široko nad vratom, čini još bljeđom boju obraza. Ferdinand  je, opaža Krsto na prvi mah, pravi brat svoje sestre Marije - ima isti onaj  dugi, na sedlu kraj očiju usječeni i grbavi nos, sa širokim nosnicama, koje  jedine odaju strast. Jer u očima principovim nema ni traga vatri - one blude  neodređeno prostorom, kao da gledaju mirno i preko ljudi. Knez Krsto je i kod  kraljice Marije opazio isti takav pogled, koji se rijetko kad ustavlja na  čovjeku - ovi se Habsburgi odista smatraju cesarima koji imadu da vladaju po  milosti Providnosti, ne osvrćući se na tuge i radosti ljudi, pa ni onih ljudi  koji ih dostižu po velikaškoj krvi. Kralja Matijaša nije poznao Krsto, ali je  čuo od oca za njegovo krupno i crveno, zdravo i gojazno lice i za čitavo  obličje koje je više naličilo krčmaru ili ugojenom šljivaru negoli vladaru nad  ljudima. Ljudevit, sadašnji kralj ugarski, sav je obrastao kosom, brcima i  bradom, ali bi mu prije turnuo u ruku kitaru negoli žezlo. A ovaj nadvojvoda, sa  sitnim crnim pahuljama nad gornjom usnicom, sa uvijek otvorenim, gotovo  blesastim ustima i sa donjom usnom koja je debela i spuštena, sa podbratkom na  kom se ističe ravna čeljusna kost - ovaj brat pobjednika nad Francuzima i  najmoćnijeg cara Zapada, sa svojim hladnim bludećim očima - ne nosi li na svom  licu biljeg nepristupnog, gotovo bajoslovnog koljena koje je u svoju vlast zahvatilo  i svijet preko mora, sa njegovim zlatom i ljudima koji nisu ni bijele kože?  Govorkalo se da stariji i mlađi brat, Karlo i Ferdinand, nisu složni - ali  njihova lica kazuju da su jedno. Ta nadvojvoda Ferdinand nije se ni časa  skanjivao da se oženi s Anom ugarskom, kćerju Vladislava, kad brat Karlo nije  mogao da održi riječi kojom su ga obvezali dok je bio dijete! Ima pravo kardinal  Matej, ovi Habsburgi i nisu pojedinci - oni su obitelj, kraci jedne glave koja  je nevidljiva, ali caruje nad svijetom. Otkud da pogodiš što je od čovjeka u  ovom mladom mužu, koji je sa svojim od brige i posla pozelenjelim, ostarjelim  obrazom sjeo na stolicu i, gledajući preko svih prisutnih, sluša oraciju što ju  gospodin Tumpić, plemić horšovski, čita u dugim latinskim izrekama onako kako je  sastavljena od Hrvatâ, a potvrđena od gospodina kanonika Raubera?
Prastari su, dosadni  jadi nanizani u oraciji. Rauber je tražio da se u njoj ne spominje ni kralj  ugarski ni sabor u Križevcima - Njegovoj Prejasnosti nadvojvodi nije ugodno ako  se ističe otpor protiv njegova šurjaka, kralja Ljudevita. Zato oracija, moleći  Njegovu Prejasnost za pomoć, govori samo u općim oznakama o odanosti Hrvata, a  u svojim prijedlozima dotiče se jedino tvrđa i vojnika, novaca i praha. Oracija  traje dugo - među dvorjanicima opaža se komešanje i dosada - ali nadvojvoda  nije se ni makao. Sluša li? Knez Krsto ne vjeruje da princip prati što gospodin  Tumpić latinski čita - ali oči principove ne svraćaju se nikud, usta su jednako  razjapljena.
Oracija je svršena.  Vijećnik kancelara Harracha sa dubokim poklonom, pokleknuvši pače desnom nogom,  priđe k nadvojvodi i pruži mu svitak pergamene. Princip, sričući riječ po  riječ, čita odgovor na oraciju. Hvali na izrazima odanosti i uvjerava gospodu  iz Hrvatske da će mu obrana od Turaka biti uvijek na najvećoj brizi; uviđa opravdanost  njihovih želja i daje ovlast gospodinu biskupu ljubljanskom Krsti Rauberu,  cesarskom mošnjaru gospodinu Pempflingeru i gospodinu grofu Nikoli Salmu da u  potankostima, koje će nadvojvoda prihvatiti, odrede sve što je za pomoć  Hrvatima potrebno.
Svršivši, nadvojvoda  se okrene odmah i digne ruku na pozdrav. Crna, baršunasta njegova španjolska  kapica nije se ni potresla kad je istim sitnim, smirenim korakom, kojim je bio  ušao, ostavio dvoranu.
Knez Krsto nije  zadovoljan s audijencijom. Zašto ga princip nije posebice oslovio? Pak i  nikakva razgovora s poslanicima, nikakve lične obavijesti - pročitan je samo taj  odgovor, koji smo uostalom već znali. Gospodi hrvatskoj, Tumpiću i Trnariću,  knez izriče svoju zlovolju; Rauber, priskočivši, umiruje ih - takvi su običaji  dvora sada; nadvojvoda javno nikad ne razgovara s pojedincem; glavno je da je  iz pergamene pročitao obećanje; to znači za vijećnike nalog; sve će se obaviti  brzo, u redu, po želji Hrvata.
- U Budimu je kralj  bio razgovorljiv i ljubezan - opaža Tumpić. - Ovdje ide sve po reguli. U Budimu  su nas nudili i vinom. Samo, daj Bože da i uspjeh bude ovdje drugačiji!
Pregovori o  vojničkoj pomoći zbilja napreduju dobro. Vidi se, principovi savjetnici poznaju  prilike i uviđaju pogibelj. Sa svih strana javlja se da sultan Soliman diže silnu  vojsku; još se ne može razvidjeti kojim će putem udariti; prebjezi tvrde da  sultan neće, kao što se je isprva mislilo, iz Vlaške preko Erdelja, nego će  putem Save i Drave na Budim. Podanici sultanovi pozvani su na oružje; u  Beogradu se gomila građa za mostove - znak da će Soliman preko rijeka. Princip  je odlučio da na hrvatskoj međi drži stalan broj vojnika; savjetnici  nadvojvodini uvjeravaju da će se i kralj ugarski ganuti iz svoje tromosti i  opskrbiti Tomorija.
Hrvatski su  poklisari smješteni u domu gospođe Hansa Langa, Hrvatice Dragišićke. Ona je  nadasve radosna da može dobro podvoriti ljude svoje krvi; - Hans Lang, njen  muž, već se je oporavio u svojim trgovačkim nedaćama i kuća je opet puna svega.  Hans je veseljak, pa se zabavlja s tim da u Augsburgu pokaže gospodi Tumpiću,  Trnariću, Jurišiću i Evanjelistu kako živi obrtnik i građanin, patricij i đak.  Nema doduše više one pustopašnosti kao pod Maksimilijanom; turniri su  zaboravljeni; trionfe ne priređuje dvor. Ali njemačko pivo teče potocima, stari  Augsburg ne osjeća mnogo što je dvor uveo nove španjolske običaje. Da nema  smutnje u crkvi, još bi veće bilo veselje radi pobjede nad Francuzima i još  jača vjera u cesara Karla, koji doduše nije Nijemac po ćudi, ali je mudar i odlučan.
Gospođa Langova,  koju Hrvati i ne zovu drugačije nego Dragišićkom, priredila je u svom dvoru, za  oproštaj sa milim gostima, veliku čast. Objed je, po gospodskom običaju, u šest  sati poslije podne; pribor je na stolu odličan jer je Hans Lang, dok nije  postao vitezom i trgovcem, bio znamenit zlatar. Jede se samo žlicama, ali  tanjuri, majolika, srebrni svijećnjaci i umjetnički izrađene soljenke, karafe i  vaze za cvijeće daju punu sliku patricijskog bogatstva. Gosti se čudom čude  prekrasnoj ogromnoj srebrnoj zdjeli koju je Hans Lang dobavio iz Firenze, a  služi za bacanje kosti i otpadaka od jela. U neku vještački sagrađenu pogaču  uboden je pače i sasvim još nepoznat pribor za jelo - vilica, čudno oruđe sa  držalom i dva šiljka od srebra. Gosti su odložili mačeve, ali muškarci sjede  pod šeširom dohvaćajući svaki čas čaše, koje nisu postavljene na stolu, nego na  posebnom ormariću kraj zida. Škrinje, slike, skupocjeni tanjuri rese zidove,  koji su kraj toga posvuda izlijepljeni pismima i ispravama. Zidovi su dopola  obiti drvom; drveni su, pozlaćeni i bojama urešeni također i tramovi stropa.  Kroz otvorena vrata, sva izrezbarena i teška sa ogromnom ključanicom, koja je  sama za se vještačko djelo, čuje se glazba - harfa, citare i frule. Objed je  obilan - Dragišićka je goste, nenavikle pivu, iznenadila i vinom, koje je blizu  njihovu kraju i njihovu ukusu, talijanskim rajmoralom. Jerolim Jurišić, koji  rado zaviri u čašicu, već je sav rumen i, sjedeći uz Dragišićku, sav raznježen  od njena razgovora.
Jerolim je smjesa od  diplomate i trgovca. Za Frankopane često je išao na pute kao glasnik i  pouzdanik, ali je ujedno i prodavao i svoju i njihovu, gdjekad i mletačku robu,  vozeći je iz Zadra do Bakra i otpremajući dalje po kopnu. U Dragišićkinoj kući  zanima ga svaka sitnica gospodarska - pita za platno koje se doma prede; probao  je kolovrat, koji već ni ne služi; sad kod stola opipava skupocjeni holandijski  stolnjak i hoće znati cijenu. Evanjelist je po svom običaju nastojao da u  Augsburgu dozna što više o prilikama carstva - našao je ovdje i svoga davnog  znanca, bosonogog fratra iz Kolmara, i zamolio Dragišićku da i njega pozove na  čast. Ali fratar se uvukao u sebe i samo mumlja, dok je sav stol bučan i  razgovorljiv.
Domaćina napija  latinsku zdravicu i upozoruje goste da valja ispiti.
More palatino bibamus, ne guttae supersit
  Ude suam possit musca levare sitim. U čaši ne smije  ostati ni kapljica kojom bi muha mogla ugasiti svoju žeđu - tko ne ispije,  vrijeđa nazdravičara. Kod njemačkih stolova bilo je i svađa radi toga, gdjekad  bi došlo i do tučnjave. Dakako, ovdje je samo široko veselje.
Nećak Dragišićkin,  ponosit đak sa sveučilišta, u uniformi, pije za trojicu. Hrvatska gospoda,  osobito gospodin Trnarić, nisu slabi na vinu, ali ovdje čuju i novih pravila, koja  se ne znadu doma pri hrvatskom stolu. Piti se mora, kako veli đak
Utiliter
  Realiter
  Moraliter
  Familiariter
  Solemniter!, onda bude - lamentabiliter! No danas kod stola zbilja nitko nije nedruštven ni ozbiljan - osim kneza  Frankopana i njegova svaka kardinala, koji sjede čelo stola. Ostali i manje  paze na njih - što ćeš: velika gospoda imadu svojih briga! Donji se stol  zabavlja bez obzira i oko deset sati, kad je obično red rastajati se, jer valja  sjutra po običaju ustati rano, nitko ni ne misli da je kraj piću, razgovoru i  veselju.
Knezu Krsti, čudno  je danas u ovoj kući, s kojom je negda tako usko bio vezan njegov život. U  Augsburgu su ga na stotinu mjesta susretale uspomene na njegovu Apoloniju -  slika žene koja je bila izblijedjela u buri događaja posljednjih godina javila  mu se živa - čovjeka koji je otvrdnuo u mukama spopala je nepoznata čežnja. Sam  je - i s ocem je rijetko kad, ni doma pravoga nema. Tko ga čeka u kuli i gradu?  Kći Apolonijina sasvim se odbila od poočima; otac Bernardin znao bi natuknuti sinu  da ne može pleme ostati bez odvjetka; no tko da misli na ženu u neprestanoj  skrbi i lutanju svijetom? I Apolonija je bila bolesna od njegova nemira; rano  je i prerano izdahnulo blagu dušicu janje - mnoga je žalost bila u tom braku. U  Augsburgu kneza hvata prošlost. Gdje su sad one vjerne oči - gdje ona žarka  odanost kojom se je žena privijala uz njega, uzdižući i njega samoga u  plemenitoj veličini? Evo, ovi se ljudi danas zabavljaju, vesele, piju - svatko  ima nekoga tko će ga dočekati raširenih ruku, ženu, dijete - a on?
A ni posli u  Augsburgu ne idu kako je očekivao. Princip je otišao iz Augsburga odmah iza  audijencije - nije bilo kad govoriti s njim. A i čemu? Kako ćeš pravu riječ izvući  iz toga lica koje nije ljudsko? Dali su, istina, pomoć; no za slučaj velike,  zbiljske navale odluka nije stvorena. Tko će preuzeti vrhovno vodstvo vojske?  Ferdinand, to se vidi, računa da će se Ugri braniti u Slavoniji, kod Save i  Drave, a Hrvati neka čuvaju među oko Bihaća. Vrijeme teče - a Frankopanu nije  dana nikakva čast ni vlast da zapovijeda nad vojskom kad bude treba.
Kardinal pogađa  kneževe misli.
- Dragi kneže, vaše:  su brige neopravdane. Morate razumjeti u čem je stvar. Kralj ugarski je rođak  prejasnoga gospodina nadvojvode; - možete i sami misliti da nadvojvodi nije  ugodno kad dođu poklisari iz Hrvatske, koji se ovdje hoće dogovarati o  budućnosti kraljevstva hrvatskoga. Potrebni su obziri - kraljica Marija jamči  da će se i u Ugarskoj učiniti kako je predloženo. Nadvojvoda se u hrvatske  stvari zasada ne može miješati drugačije nego da imenuje na međi svoje  kapetane.
- Salm nije za to,  naši ljudi neće stranca koji ni ne zna naš jezik - dobaci Krsto.
- Salm neće ostati  ili, pravije reći, nije ostao. Ali ne može biti ni ono što hoćete vi. Tražite  da gradačko vijeće prekine s Kružićem. To se ne može. Kružić je vjeran, Nikola  Jurišić nas služi dobro.
- Nikola Jurišić! -  Knez pogleda na donji stol, gdje je bezbrižan i veseo sjedio Jerolim, brat čovjeka  o kome se govorilo. - Gospodine kardinale i svače, moram neprestano ponavljati  jedno te isto. Ne date se krstiti. Nikola Jurišić je dobar vojnik i služit će  vam kako hoćete. Ali Mikula nema kod nas kuće ni zemljišta - on je samo plaćenik.  Mikula je, velite mi, dobar Hrvat. Neka, hvalit će ga možda i knez Krbavski i  Kobasić brekovički, oni su s njim. Ali i ta gospoda ostala su bez imanja - oni brane  zemlju za drugoga.
Krsto je opazio da  je preveć jasno izrekao svoju misao. Kardinal se lecne.
- Brane je u skladu  s onim što je korisno i njima i njihovoj zemlji i čitavom kršćanstvu. Ne  zaboravite, kneže: istina je, a nije mašta, da u carstvu Karla V. ne zapada  sunce!
I dok je sa donjeg  stola odjekivala pjesma, kardinal se prikučio bliže Krsti. Ne koristi tajiti,  neka knez zna danas što će i onako doznati sutra.
- Kneže, da znate.  Njegova Prejasnost nadvojvoda imenovao je Nikolu Jurišića vrhovnim kapetanom  vojske u Kranjskoj.
Knez pogleda  kardinala mračno. Kakva je to nova spletka? Zašto mu nisu rekli prije, zašto ga  nisu pitali?
Ali kardinal nije  bio dovršio izreke.
- Za vas, kneže, da  ostane među nama., sačuvano je važnije mjesto. Soliman ide. Vox populi i kod vas dolje i ovdje ne  zaboravlja na pobjednika od Jajca. Sjutra neka odu gospoda hrvatska. Vi ćete,  kneže, sa mnom u Speier. Idemo pred Njegovo Carsko Veličanstvo - ondje se kroji  sudbina svijeta, ondje ćete i vi sakovati svoju!
U sve većoj buci  društva knez je postajao sve zamišljeniji. U Budim, u Mletke, u Rim, u  Augsburg, u Speier! Uspomene na ljubav Apolonijinu miješaju se sa sablastima  budućnosti. Kud li će dovesti usud njega, samca koji luta svijetom; a nema ni  po srcu druga?

XIV.

Strah je i trepet zavladao zemljom. "Juže dvigoše Turci... I tegda načeše cviliti rodivšije i vdovi mnoge i proči ini, i bist skrb velija na vseh živućih u stranah sih, jakože ne bist od vremena Tatarov i Gotov i Atelja nečastivih." Ovim je riječima pop Martin od plemena Lapčana, završujući pisanje svoga časoslova za novljanske pavline, na Grobniku kod plovana Davida, poslije poraza Hrvata na Krbavskom polju, proplakao nad strahotama vremena. Ali ljeta gospodnjega 1526, otkad je krajem travnja mjeseca car Soliman krenuo iz Carigrada, činilo se da će za kršćanski svijet nadoći vremena gora od onih kad je harao nečastivi Atila. "Juže dvigoše Turci," opet se digoše Turci, ali ne sa vojskom sandžakovom da sebi pokore otpornu hrvatsku vlastelu, nego se diže čitava turska sila da na Budim i Beč udari stijeg prorokov. Sto hiljada vojske i na stotine topova vodi sultan - u Beogradu sastaju se njegove anadolske i janjičarske čete sa rumelijskima i sa vojskama sandžaka beogradskog Balibega i bosanskog Husrev-paše. Veliki vezir Ibrahim-paša i sam car Soliman na čelu su vojsci, koja je - napredujući na strah knezova Evrope - već početkom srpnja pala pod Petrovaradin. Pavao Tomori uzalud je čekao pomoć od kralja - krajem mjeseca predala se i tvrđa petrovaradinska, koju je Juraj Alapić branio sa posljednjih desetak ljudi. Tko će se oprijeti Solimanu na Dravi? Tomori se povukao prema Tolni; Turci grade na močvarama kraj Osijeka za prijelaz ogroman most koji su - u dijelovima gotov - dopremili sa sobom. Sve je u kraljevstvu izgubilo glavu. Kralj je posljednjim vapajem pozvao velikaše i puk na obranu zemlje; ali u nekoliko tjedana ne da se sakupiti velika vojska koja bi brojem iole bila ravna turskoj. Prebjezi kazuju da Turaka imade toliko te bi se ugarska gospoda prije umorila negoli ih sasjekla, pa da i mirno stoje i ne opiru se Turci. Kralj je podigao četu od 3000 ljudi; papin poslanik Burgio pohitio u Šlesku i Moravsku da sakuplja plaćenike na račun crkve; gospodin Gnojenski dolazi u pomoć s Poljacima. Močvare su srećom nabujale od poplave i zadnjih dana sultan napreduje polako - ali strah ne biva manji. Turska sila pljačka i ruši kud stigne - vojska Solimanova vodi sa sobom na desetke hiljada sužanja koji rade kao robovi za nju i svijet je izgubio posljednju vjeru u kralja i kršćanstvo; - ono što je izmaklo turskoj sili bježi i navire u gornje strane da pojača nevolju i glad.
Po naredbi Kraljevske Svjetlosti ban Franjo Baćan naložio je da se kraljevinom nosi krvav mač - znak krajnje pogibli, kad se nitko ne smije oteti dužnosti ustanka i ratnom stijegu. Pravde o dimnici i ratnim porezima zamukle su - dušmanin je pred vratima, došla je voda do grla. Ni gospodin ban Baćan nije prije dolazio na sabor; sad je pohrlio u Raču da primjerom sokoli plemiće te bi sakupili što više vojnika. Plemstvo daje svoje banderije, kmetovi se vrstaju u vojsku. Slaba je vojska; ni svaki deseti nema pravog oružja; ustanak je, a ne uređena i izvježbana ratna četa. Ban požuruje da se što više četa okupi oko kralja u Tolni, kamo je krenuo i sam Baćan. Što su banove čete bliže cilju, sve je teže prodirati cestama. Na tisuće bjegunaca priječi sve prolaze - na bezbrojnim taljigama jauču žene i djeca bježeći što dalje od ratišta. Glas o provali turskoj, koja će da zatre sve, proširio se je od ljeta čitavom Slavonijom i čitavom Hrvatskom - sa cijele međe svijet se, gol i bos, gladan i žedan, sklanjao pod zaštitu utvrđenih mjesta i mirnijeg kraja. - Pod sam Zagreb palo je zadnjih dana kolovoza nekoliko stotina ljudi sa bosanske granice da potraže utočišta ovdje, kamo su se i ranije zaklanjali djedovi.
U gradu na Griču uvedena je ratna sprema. Po svom pravu, građani zagrebački kao izravni podanici kraljevi, a djeca slobodnog i kraljevskog grada, po davnim povlasticama nisu trebali da dadu "svakog čovjeka", kao što je glasio opći Baćanov poziv, popraćen i prijetnjom za neposluh. Spremili su od dobre volje malu četicu i poslali je banu u tabor kod Rače, a na svojim zidinama namjestili teške puške i tri topa, natječući se s biskupom, koji je jednako utvrđivao sav okoliš biskupske palače i crkve. Poslije dugo godina između Grada i Kaptola vlada mir - nisu sad vremena za pravde o mitnici i desetini koje su kroz vjekove rađale krvavim sukobima. Strah je izmirio i izjednačio sve - Gričani se zatvaraju čim zapane sunce u svoje domove, a biskupov je dvor i onako opustio; - biskup Šime Erdedi otišao je na čelu svoje čete od 300 ljudi da se pridruži banu. Na Kaptolu je ostalo pet-šest kanonika staraca koji nisu od nemoći mogli u boj, premda se je u Tolni kralju priključivalo čitavo više svećenstvo obih kraljevina. Šire se glasine da se ljudima koža ježi; a najgore je što se ništa ne može doznati pravo. - Pod Gradom i Kaptolom prolaze čete; čuje se da su plemići iz Zagorja krenuli na Dravu; glasnici jure i nestaju; a svijet, zaplašen pogotovu dolaskom bjegunaca s međe, ne vjeruje više nikome. Samo je jedan osjećaj zajednički - može se dogoditi da Turci dođu i pod grad; zato Kaptol i Grič ovih dana ne smetaju jedan drugomu i makar nemaju puno pouzdanja u kralja, jer je o dvoru poznato svašta - Kaptol i Grič su ovaj put u jednom, kraljevskom taboru.
I građanima i kanonicima odlanulo je kad je jučer, u subotu, pao pod zidine knez Krsto Frankopan sa svojom vojskom. Četa nije malobrojna, Zagreb davno nije vidio veće. Ima četiri stotine konjanika koji su dojahali s knezom; uz njih se svaki dan kupi sve više pješaka i oružanih kmetova. Svi su dobro odjeveni i sasvim različiti od onih čorda što su ih sa sobom vodili u Raču mali plemići. Gospodin knez Krsto Frankopan dolazi iz Speiera, ravno od cesara Karla - ne vodi on sa sobom samo ovu vojsku nego i veliku nadu da će ugarskom kralju u nevolji pomoći i njegov moćni rođak, brat Karla V, princip Ferdinand. Princip je i tako poslao na bosansku među, u Bihać i na Unu, Mikulicu Jurišića i Ivana Krbavskoga sa dobrom vojskom. I Grič i Kaptol osjećaju se sigurnije otkad su se čete frankopanske utaborile pod zidinama. Istina, gradski sudac, koji više zna od ostalih građana, malo se čudi što se knez Frankopan ne žuri za banom Baćanom; ali tko zna kakova je ratna osnova? Gričani ne vide mnogo kneza - knez stanuje u biskupovu gradu. Danas je na Grič došao knežev poslanik Evanjelist i vijeća o nečem, očito važnom, sa sucem i prisežnicima općine gričke.
Dana 4. rujna u biskupskom dvoru sve vrvi od ljudi. Nije vidjeti popa. Knez Frankopan i njegovi ljudi zauzeli su biskupsku palaču, tri četvrtine dvora. Ulak za ulakom izlazi i ulazi na vrata, koja su otvorena do kasne noći jer ih čuva dobra straža. U okrugloj sobi kule, u kojoj obično boravi biskup, maknuto je s mjesta sve posoblje i postavljena tri velika prosta stola; po hodnicima neprestana je vreva časnika koji od utaborene vojske dolaze u dvor; u dvorištu pred crkvom tovari se na kola oružje; biskupija je i sama pretvorena u tabor.
Knez Krsto sjedi u okrugloj sobi i govori u pero dvama pisarima. Pred knezom je Evanjelist, koji je netom ušao i, pozdravivši, htio da progovori knezu; ali mu je knez mahnuo rukom da počeka dok svrši pisma.
- Dakle - što su rekli purgeri?
- Zahvalili su vašoj kneževskoj svjetlosti što ste se obratili na njih. U strahu su. Po gradu se šire vijesti da Turci obećavaju kmetima slobodu, pa je strah dvostruk - i od Turaka i od bune. Bjegunci su sasvim smeli pamet ljudima. Ali se Zagreb ufa u vas - novce su dali odmah. Dobili smo dvije stotine dukata.
- Čekaj, Ivane - zovi Jerolima.
Svi su vjerni kneževi uz kneza: Evanjelist, Jerolim, Jurišić Zadranin, brat biskupa Jožefića Jacinto, kaštelan Tomašić iz Postojne. Jerolim vodi brigu o opskrbi vojske; kad je brat Jerolimov, Mikula, imenovan kapetanom principovih četa, knez je bio nešto ohladnio prema Jerolimu; no sad je rat i nema da se misli na sitne sporove.
- Jerolime - od zagrebačkih purgera posudili smo dvjesta dukata. I kanonici su obećali sto i pedeset; kanonik Jakob donijet će ih večeras. Od ovo dvjesta dukata da se odmah plati pol zaostale plaće konjanicima za treću sedmicu srpnja; i da se kupi brašna kod purgera za tri dana.
- I za konje trebamo, kneže!
- Ako ne bi bilo dosta, dođi kasnije po kanonički novac. Do Dubrave ćemo izdržati sa sijenom - u Dubravi dat će nam biskupovi ljudi.
Još nije knez dovršio svojih riječi kad na vrata opet bane Evanjelist.
- Plemić Banić od Donje Lendave, glasi od Baćana!
Petar Banić poslan je od bana neka se Krsto požuri. Ban je na putu u Tolnu. Njegova Svjetlost kralj traži da knez Krsto, sa onoliko vojske koliko ima, u brzom hodu stigne bana.
- Hvala na poruci gospodina bana. Recite banu da sam dosta jasno objasnio Kraljevskoj Svjetlosti što i kako mislim. Vojska koja se skupi u zadnji čas i nije izvježbana ne valja ništa. Govore mi o gospodinu Gnojenskom i o četama Njezine Svjetlosti kraljice Marije. Zbrajao sam i ne našao računa. Znam da u ugarskoj vojsci reda nema - što koriste kmeti bez časnika? Ako se bijem, hoću se biti pametno, a neću ni za što žrtvovati ljudi koje sam skupio i sredao. Gospoda ugarska misle da s Turcima dostaje nadutost i naglost - oslobodi nas Bože! Rekao sam - Njegova Kraljevska Svjetlost neka ne čeka u Tolni, još smo preslabi - ni topova nemamo dosta.
I, sjetivši se nečesa usred razgovora s poslanikom banovim, knez Krsto priđe k vratima i vikne u hodnik:
- Evanjelist!
Svi su na dohvatu, Evanjelist je odmah kod kneza.
- Što je s onim puškama od purgera? Purgeri imaju i dva-tri topa.
- Novce su posudili, puške ne daju.
- Eto - okrene se knez plemiću Baniću - a svaki bi topić trebalo uzeti gdje god se nađe. Evanjelist, napiši odmah dvije riječi Njegovoj Kraljevskoj Svjetlosti. Purgeri neće slušati ni bana - imaju privilegije, čuvaju ih. Neka Kraljevska Svjetlost naloži Zagrepčanima da mi izruče puške i tope. Pod Grič neće Turci.
Evanjelist odmah sjedne da piše. Tako se sve radi ovih dana - smjesta, sa brzom odlukom, bez oklijevanja. Knez je gonio svoje ljude dan i noć.
- Znam da gospodin kancelar Brodarić misli kao i ja - obrne se knez opet k Baniću.
- Njezina Svjetlost kraljica pozna mišljenje i Brodarićevo i moje. Najprije - red u vojsci! Soliman se je spremao dvije godine!
Prigledavši što Evanjelist piše, knez nastavi:
- I recite, recite gospodinu banu da nema samo gospodin ban tužbe na me što sam još ovdje u Zagrebu nego imam i ja tužbe na njega. Jedna je četa od mojih ljudi bila stigla banu još s ovu stranu Drave i potrebovala od njega pjeneze, i to onih 20 soldina po čovjeku koje je ban bio dužan dati. Da je ban dao pjeneze, mogao bih bio - kažu naše sluge - sakupiti svu gospodu i plemenite ljude slovinske. Poručio sam i ja tamo po tim mojim slugama za rečene pjeneze, i deset puta su hodili k banu. Što misli gospodin ban, otkuda da hranim vojsku? Za jiliš sam dao sve što sam imao - čekam ovdje u Zagrebu, ne da neću, nego jer ne mogu dalje. Nemam čime! Neka zna Kraljevska Svjetlost da od Slovinaca nemam ni soldina, jer ban ne da ni meni ni mojim ljudima. Posuditi nemam od nigdje nikoga - evo, posvjedoči, Evanjeliste - jedva smo danas dobili od zagrebačkih purgera u posudbeno ime nešto. S to malo pjeneza jedva držimo naše ljude - neka mi vjeruje kralj da sam morao založiti i srebro svoga pokojnoga brata! Jedan sam grad htio dati u zalog - no tko će u ova vremena meni dati novac na grade? Pak kakva je to žurba napala ugarsku gospodu? Deset smo se godina mučili mi Hrvati da ih sklonemo neka urede vojsku; odbijali su nas - sad im je najednom stalo da ja budem među prvima u njihovu neredu! Neću! Ako mi Kraljevska Svjetlost piše da imam ja voditi vojsku, koju sad vodi Tomori, neka i radi prema onom što savjetujem ja. Zemlje je izgubljeno; ali ako je vojska ovdje, i zemlja je ovdje. Ako se nedovoljno pripravljeni upustimo u boj, bit će konac kraljevstva! To recite gospodinu banu. Ja idem sutra u Dubravu i dalje - a ne bih mogao ni to da mi nisu pomogli purgeri i kanonici.
Banić zamoli kneza da može s njim - nema koristi nositi vijest prije nego ban dođe do kralja. Mladi je plemić znao da je Krsto jedini kadar s uspjehom urediti kraljevsku vojsku - ono što je vidio u Baćanovu taboru bilo mu je dosta. A u Tolni bit će još gore - svatko bi htio zapovijedati!
Međutim je knez kroz prozor opazio da su se u dvorištu srušila kola. Ne časeći potrčao je da sam pomogne.
- Žuri se kad treba - pomisli u sebi Banić. - I dospije svakud. Ludo li zlo govore o njem!
Tako traje sve do večera. Knez leti od kola s brašnom do nove čete, koja je pridošla, prima glasnike, govori sa svakim kmetom koji je pod oružjem.
Jacinto Jožefić, koji je prije tri dana bio u Zagreb prispio iz Budima, priđe navečer knezu. U dvorištu se tovari na taljige sve gvožđe iz kaptolske oružarnice - uzimlju se motke, stari batovi, zahrđali lanci; vojsci dobro dolazi sve. Jacinto je poslijepodne bio na Griču. Zove na stran kneza.
- Ne znam otkuda; na Griču se svašta govori. Meni kažu da svijet bježi iz Budima!
- Iz Budima? Nemoguće! Kralj je u Tolni, a gdje je Budim!
I Evanjelist je načuo isto. Govore s više strana da se je kralj već sukobio sa sultanom i da je kraljevska vojska na uzmaku.
- Tko to priča?
- Daisoli, nekakvi talijanski trgovac, iz Paga. Bit će špija mletačka - ti znadu sve.
Kasno navečer kneževi su ljudi pronašli na Griču Daisolija. Trgovac je sam na svoje oči vidio u šumeđskoj županiji bjegunce - bitka da je bila pred dva dana. Ugri su poraženi.
Banić, koga su probudili u noći, čudi se. Ali Banić je otišao od Baćana dva dana hoda od Tolne - dakle bi bilo ipak moguće.
Knez bdije cijelu noć. I od Požege ulak, poslan u donje strane, donosi glase o bijegu vojske. Što je istina?
U četiri sata jutra knez je na prozoru kule biskupove. Na Griču nigdje ni ćuha, purgeri su mirni dok je blizu knez Frankopan. Ali je knez zabrinut - straža ima nalog da svakoga tko hoće k njemu uvede odmah. I vrata su otvorena.
Konjanik, jašući u propanj, proletio je kraj straže. Konjanik je sav bijel od prašine, zamazan, crn od znoja; jedva diše, kažući, tko je.
- Jure Kobasić, nosim glase od biskupa Jožefića. Odmah knezu! Vojska je kraljeva razbijena.
Uskomešali se svi. Jure Kobasić, sjašivši, viče promuklo:
- Vrč mi vina dajte! Gdje je knez? Knezu me vodite! Tri sam dana na konju!

XV.

Kraljevska vojska  razbijena i na bijegu - pobjedonosni sultan nema zapreke do Budima - to su bili  glasi koje je od svoga bližike, biskupa Frane Jožefića, donio konjanik plemić  Kobasić. Jure je Kobasić od iste porodice od koje i Ivan Brekovički, ali se oni  ne trpe - Jure je dušom i tijelom odan Frankopanu.
Knez se ushodao -  soba mu je premalena. Kobasić je, gucnuvši iz pehara, jedva malo savladao svoju  promuklost i priča nadušak. Vojska je hametom potučena i raspršena, sve bježi  kud kamo, poginuli su u boju Tomori, Salkaj, Juraj Zapolja, Orlović, Matija  Slunjski.
- A kralj? A kralj?  - pita Krsto čekajući riječ od Kobasića sa drhtavom kretnjom ruke.
- Kralj je spasen,  hvala Bogu, i utekao u Budim!
I Jožefić je zdrav,  i Brodarić; - i Baćanu, koji je stigao ujutro samoga boja, uspjelo je pobjeći;  ali na bojištu je ostalo devet stotina plemića. Bitka je trajala nešto više od  sata - isprva su čete ugarske navalile bijesno i protukle se gotovo do čadora  sultanova, ali je Turaka bilo kao vode - njihova je laka konjica uhvatila zboka  kraljevce. Niti jedan top nije ostao kralju; bijeg je bio strahovit, na desetke  tisuća ljudi izginulo je u sječi i po močvarama.
- Ma koga je kralj  poslušao da se je upustio u taj boj?
- Nisu dali ni  Tomori ni Brodarić. A što ćeš, kneže (Kobasić je, po običaju svoga ličkog  zavičaja, knezu govorio Ti) - bio sam i ja s biskupom na vijeću. Da ti je bilo  čuti! Bijesna su ugarska gospoda - badava je Tomori govorio da treba čekati na  tebe. Brodarić im je kazao da su Hrvati ljudi ratnici i da bez tebe ništa - a  oni, ko đavoli, digli dreku i na kralja i na Brodarića. Nećemo, vele, Hrvata,  nećemo kneza Frankopanskog - dosta nam je njegove slave! Ugri su zavidni, ludi  - takva nereda nije nikad bilo! Izginuše ludo - a ni da bi se znalo tko kuda  spada. Turci su napali s brijega, otkud smo i mi svi slutili navalu; ama što  ćeš! Ugri udarili svi najednom - a kad je sredina pala, sve se dalo u bijeg. Do  koljena smo gazili po blatu i močvari!
Na glas o porazu  vojske, koji se odmah pronio na Kaptolu i na Griču, skupila se u biskupiji gomila  ljudi. U šest sati jutra, dolje, pred crkvom, sve je puno naroda. Grički  građani, koji inače za živu glavu ne bi prešli praga biskupskog dvorišta,  raspravljaju uzrujano; narod, izlazeći sa prve mise u nedjelju, ustavlja se i  gleda u prozore kule. Sudac grički skanjuje se, ali se napokon uputi stubama u  dvor. Zamalo su stepenice i hodnici puni ljudi - jedan od bjegunaca, s  djetetom, prosjači i plače.
- Kraljevska je  vojska razbita! Turci idu!
Sve brige i bojazni  prošlih dana nagomilale se u opći vapaj. Gomila traži čovjeka koji će ju  povesti sa sobom, osokoliti svojim vlastitim pouzdanjem.
Knez Krsto osjeća  težinu časa. Minulo ga je prvo uzbuđenje - blijed od nemirne noći, usred svih  tih ljudi koji viču, vape i očajavaju gurajući se oko njega u sobi, knez je  upro obje ruke o naslon stolice. Kobasić jedva odgovara na stostruke upite,  njegovo se pričanje gubi u buci sobe i hodnika. Glava je kneževa pognuta., oko ustiju  javio mu se gorki zarez. Kad je utihnuo glas zvona koji javlja svršetak rane  mise, knez digne ruku. Evanjelist sa dva-tri sluge potisne bukače iz sobe - muk  je. Oko kneza stoje njegovi najbliži; dva kanonika ostaviše crkvu i, doznavši  od Kobasića da je biskup Šime zdrav utekao iz boja, ostadoše u sobi. I Kaptol  će valjati braniti; knez je tu da reče što se ima činiti.
- Tužan je razboj  ovaj, prijatelji moji - govori knez polako, kano da kleše svaku riječ. Tužan je  razboj i da nije kralj utekao na Budim, ne bismo htjeli živi biti! Dajmo hvalu  Bogu Gospodinu za ušašće kraljevo!
Kanonik Jakob, stojeći  uz kneza, prekriži se. Za njim se povedu mnogi.
- Ali, pokle je  kralj spasen - nastavi Krsto dignuvši više glavu i sabravši na jače ogorčenje  svoje usnice - pokle je kralj spasen, mi u razboju gospode ugarske vidimo kaznu  Božju! Gospodin je Bog dopustio razboj nad kraljem i nad Ugrima, ne za zlo ili  pogibelj, nego za vječno dobro ove zemlje. Jer da su sada Ugri cara razbili, nikad  ne bi bilo kraja njihovu nevrijednu reženju! Tko bi mogao ostati pod njima?
U sobi nije se čulo  ni daha. Govorio je vođa i svi osjećaju da se ne govore riječi uzbuđenja ili  tužne slučajnosti, nego će se reći uputa, označiti staza budućnosti, čuti glas  gospodara i zapovjednika.
- Da sam ja prispio  u tu bitku, bio bih prvi koji bi morao biti ubijen radi nereda. Prvo bismo  htjeli smrt pretrpjeti nego da bez svakoga reda idemo u boj. Svatko je htio  biti kapetan - išlo se u boj bez glave. Razboj će učiniti one koji su ga  skrivili pokornijima i poslušnijima. Mi ćemo napraviti reda! Ovim časom primam  ja ovdje u ruke svoje brigu za sve! Nije moj grijeh i krivica što se nisam  našao u boju. Nesreća je velika - ali mi još imamo vojske, ljudî - mi ćemo  ovdje poslužiti kralju. Proglasite odmah na Griču i Kaptolu da je kralj spasen i  da nesreća nije tolika te bismo morali zdvajati. Neka nitko ne bježi - pusta se  zemlja braniti ne da. Ne gubi nitko srca - ako i ide sultan pod Budim, u Budim  neće doći. Ovdje je blizu i gospodin knez Ivan sa svojim četama - mi ćemo  obraniti našu grudu i razbiti Turke kako smo ih razbijali kod Jajca. Kraljevska  se vojska kupi i poslije Mohača - cesar Karlo šalje pomoć, kršćanstvo će se  dići listom. Budimo hrabri i pametni - svatko da radi kako naredimo i  zapovjedimo mi!
Čas kasnije soba je  bila prazna. Kobasić pošao je s kanonikom Jakobom, kneževi se ljudi razletili da  po gradu proglase naredbe. Tko god ima kakvo oruđe ili oružje, neka ga dâ za  vojsku. Nedjelja je, ali poslije podne imadu se otvoriti magazini i uzeti za  vojsku žitak. Imadu se pohvatati svi oni koji bune narod krivim glasinama; bjegunci  neka se zadrže pod Zagrebom, gdje i onako u Horvatima ima njihovih zemljaka;  zabranjeno je izići iz Kaptola i iz Grada s robom ili seliti se. Ratno pravo  tražilo je da se ne uzimlju u obzir privilegiji mirnoga vremena - ni sudac  grički nije prosvjedovao. Knez je Krsto jedina nada puku u nevolji; valja ga  slušati kao da je kralj.
Čitav je nedjeljni  dan ispunjen pripremama za polazak vojske. Knez nije imao ni časka odaha -  Evanjelist je s njim sastavljao proglas za puk. Knez javlja narodu da nesreća  nije tako velika kako se je pričinjalo u prvi mah; kralj je spasen; oko Požuna  i u Češkoj ima još vojske, koja je čitava i dobro oružana. U otvorenim  listovima za svu zemlju i pod pečatom pozivao je knez plemstvo i narod da se  nitko ne straši; spasene su i lađe na Dunavu, a poginula samo neka pješadija.  Pisma su po glasnicima slana sve do večeri, kad je knez ponovno pregledao  tabor, sve veći od pridolazećih četa.
Kasno u noći knez je  na nogama. Sve što je u Zagrebu trebalo urediti za vojsku i za puk učinjeno je;  njegove misli blude dalje. U svojoj sobi, pišući pismo biskupu Jožefiću, knez  je vojskovođa svega kraljevstva, crta za savjet kralju čitavu osnovu o obrani  Budima.
Knez je umoran, ruka  mu dršće i pero zadire u papir - ali misli lete i ruka ih jedva stiže na lošoj  artiji. Moli Jožefića da ga ispriča kod kralja što je zakasnio na Mohač i  navodi razloge koje je jučer bio iskazao Baniću. U Zagrebu je od minule subote;  sjutradan pridošao je prvi čovjek, za njim drugi i treći i napokon bližika  biskupov, Juraj Kobasić, koji je također bio u boju i pričao "tužne glase  od ovoga razboja". S nemalim veseljem slušasmo, piše dalje knez, da ste  zdravi izišli iz boja i šaljemo vašega brata ka Kraljevoj Svitlosti,  ispričavajući što nismo prispjeli k boju. "Ništar manje, kada naš grih ni  otel da se ondi najdemo, a mi oćemo iskati puta da ovdi službu učinimo Njega  Svitlosti. Ovo sve bižaše za vsega slovinskoga rusaga; da mi ovdi sada ne  pridemo, slobodno pust rusag ostajaše. Da ovo jin kunfort i serdce da smo među  nje prišli tako; i ovo raspisasmo po rusagu otvorene listi pod naš pečat da se  nigdor ne straši, zač da je kralj ušal s malo maon sa vsu gospodu, i ni nego nič  pišac zgiblo, vse pukše i vse ono ča se more nimi spraviti većina zastavi."
"Ovo mi sudimo,  a da je kralj na Budimi i vi pri njem" - sada knez u pismu savjetuje kako  se ima udesiti daljnji otpor protiv cara Solimana. Dvoje je moguće - ili će se car  vratiti natrag ili će ići pod Budim. U svakom slučaju kralj ne smije bježati iz  Budima, nego se radije dati opsjedati u Budimu. "Jer ako pobiže z Budima,  zgubi kraljevstvo; on pobiže z Budima, vsemu rusagu ubi serdce; neće se nigdor  k njemu kupiti ni za njim spravljati. Da ako osta, oće vas rusag k njemu  pristajati, i pak ima velik razlog kralj ako v Budimi opstoji dokle skupi  zadovoljnu vojsku k boju."
Jer car turski, ako  hoće podsjedati Budim, mora svoje vojske razdijeliti "obapol Dunaja"  te kralj može prigodice razbiti jednu od tih vojski. Krsto misli da će car leći  na jednu stranu Dunava, a Ibrahim paša na drugu. Kralj ima još vojske, koju  vodi vojvoda Zapolja i markuljab tj. markgrof Brandenburški. "K tomu ufamo  se mi Slovince skupiti ove nedilje na dvanajset tisuć ljudi; s tim oćemo pojti  kamo nam kralj reče." Knez dakle misli da Soliman hoće pod Budim. Ako se  kralj boji da bi mu Turci uzeli žitak za vojsku, neka se toga ne plaši, jer sultan  može jiliš uzeti samo po vodi sa svojim nasadama i fruštama; ali ove turske  ratne šajke ne mogu obdan prolaziti mimo Budima jer su na tvrđi pukše. Kralj bi  mogao i to napraviti da nasred Dunava spoji nekoliko mlinova upoprijeko; neka  se na te mlinove postave sakaluše, ako nema većih pušaka, a ti se mlinovi mogu braniti  i sa tvrđe. Ovi će mlinovi biti za dvojaku korist kralju - prvo će priječiti  put carevim plavima da ne mogu prihađati uz vodu, a drugo će se u njima mljeti  žito.
Ali bi moglo biti i  drugo. Možda se car pobojao jeseni i ne pođe pod Budim, nego se vrne. U tom  slučaju, drži Krsto, car će sam poći na Jajce, a "Ibrajim pašu već poslati  ovuda čez Slovine ter Horvate". Ako car to učini, kralj treba da drži  dobru stražu nad carskom vojskom, kuda li će obrnuti vojska. Ako gore, treba da  makne po nas; ako pak car Soliman s Ibrahim pašom obrne dolje, neka kralj odmah  amo pošalje ljude koje tamo ima da s Turcima boj bijemo. "Ovuda su mjesta  teskneja, ka mi oćemo sada poslati vsa razgledati. Ufamo v Gospodina Boga  milost da ga oćemo razbiti; samo prosimo kraljevi listi na zapovid Slovincem da  nas poslušaju i da nam daju Zagrebu z Gradca i kanonici s kaptoloma vzeti nič pukaš,  ako bi bilo potreba. Te vse riči naporučamo na usta vašemu bratu, bojeći se da  vi nećete umiti čitati toga lista, ki berzo pišuć neštivo je pismo i karta zla,  rashaja se cernilo. Gon. Bog. t. m. veseli i zdravlje nosi. Pisn. v Zagrebi  septebra.
Kn. Frkon. sn. m. kr. i pr."
Knez napiše naslov "Va Isukerstu visoko poštovanom otcu gospodinu Francišku, biškupu  scenskom, nam visoko poštovanom".
Iza četiri sata sna  knez je opet zorom kod vojske, koja se budi, redi i kreće. Još nisu ni prvi  konjanici dospjeli na pola puta za Sesvete kad se kroz bistri zrak proliše zvuci  zvonova. Na Kaptolu zvona udaraju klatnom ostran; knez posluhne: da nije biskup  Šime ipak poginuo u boju? Jer - zvona zvone angoniju, zvonjavu smrti...
A već za vojskom  leti ulak na konju. Poruka je od gospodina biskupa Šimuna, konjanik ima odoru  kaptolsku. U pismu što ga je kopljem pružio knezu, ne sišavši s konja, samo su  tri riječi. Biskup javlja da su nažalost prvi glasi o spasu kralja neistiniti;  kralj je u bijegu s Mohačkog polja poginuo, utopio se u potoku, konj ga je  poklopio. Kraljica je pobjegla iz Budima, Budim neće braniti nitko. Knez neka  čeka biskupa, koji je pred Dravom, u Dubravi.
- Nema poruke za  gospodina biskupa? - pita ulak.
Knez ne uzmože u  prvi čas odgovoriti ništa. Kraljevstvo bez kralja, car u Budimu! Jedva je mogao  reći ulaku da će biti u Dubravi, kako biskup piše. I nikomu od svojih nije odao  strašne vijesti - podbodši konja, udaljio se naprijed da bude sam.

Kralj je mrtav, kraljica pobjegla iz Budima! Kuda? K bratu principu. Knez, koji je opet  prihvatio spuštene uzde i na korak nagnao konja, zagleda se u ravnicu pred sobom,  osvijetljenu prvim tracima sunca. Nije vidio ni travke ni stabla - pred oči su  mu kao sablasne sjene dolazile sve one duge raspre o ugarski prijestol koje  traju još od Maksimilijana: Jagijelovska je grana usahnula - o prijestolje  borit će se velikaši, prisvajat će ga princip. A gdje je kruna dok pod Budim,  ostavljen bez obrane, hrli Soliman? Kud treba da upravi sada vojsku on, knez  Krsto, koji je još noćas tražio od kralja "liste za Slovince"?

Žarka se sjajna  kruglja podigla na obzorju. Knez se vratio k vojsci. Ona, odmorena i dobro  opremljena, stupa čvrsto u zori. Nitko još ne zna da je kralj mrtav i da su čete  kraljevske od danas samo čete kneževe, frankopanske.

XVI.

Sjutradan letjeli su  novi ulaci širom kraljevstva. Knez Krsto Frankopan pozivao je Hrvate i Slovince  da se u očajnom času, kad je kralj poginuo i kraljevstvo ostalo bez glave, kad  je car pod Budimom, a turska vojska poplavila čitavu desnu obalu Dunava, skupe  oko Save i Drave na obranu rođene grude. Za 23. rujna knez sazivlje u  Koprivnicu sabor kraljevine. Sabor bi doduše po pravu sazivao ban, ali knez  Frankopan ne čeka na Baćana - u pogibli domovine, kakono reče biskup Šime zagrebački  - rade i vode oni koji se na vodstvu nađu. Iz Dubrave, gdje je od biskupa  doznao da je pao i Budim, knez se je u brzim hodovima uputio preko Drave i u susjednom  ugarskom kraju pokupio sve momke koji su mogli nositi oružje. Pohod je knežev  ulio hrabrosti puku - županije ga dočekuju otvorenim rukama. Hrvatski velikaš,  koji je sigurno napredovao sa uređenom vojskom i hrabrio plemiće da car Soliman  ne može ostati na Budimu dok mu je zboka netaknuta frankopanska vojska, postade  po svojoj odlučnosti neimenovanim vođom svih. Kad bi na svom vrancu ulazio u  međašna mjesta, žene su ga susretale suznim očima i ganutim povicima: "Spasitelju  naš!" Vojska je Frankopanova dočekana u šomođskoj županiji i dalje kraj  Drave kao jedina i posljednja nada - a više to nije vojska s njim, narod se digao  i pratio kneza. Sve što je bježalo s Mohača prikupilo se njemu - iz Slavonije  stizavaju dnevice banderiji velikaša, sa hrvatskih strana kupi se malo  plemstvo, a puk u gomilama hrli s vojnicima tražeći sigurnost od čadorja, kad  su tvrđe pale. Pred Koprivnicom, kamo je knez stigao u subotu prije nedjelje  saborske, navrvjelo je na tisuće ljudi - uz vojsku taboruje i narod; vlastela, koja  su sa svih strana kraljevine došla na sabor, jednodušno priznaju svojim vođom i  prvakom Krstu Frankopana.
U magistratskoj kući  varoši Koprivnice pred sabor se sakupili najugledniji velmože kraljevstva.  Nestalo je starih neprijateljstava - Lajoš Pekri od Gušćerovca živahno  razgovara s biskupom Erdedom. Ivan Kaštelanović pozdravlja kneza Krstu; tu su  Emerik Bradač od Lodomerca, tu je Matija Brodarić Jarošinski, koji tumači dvama  zastupnicima seljačkih plemića ispod Kalnika da je na ovaj dogovor pred sabor  bilo nemoguće pozvati sve, radi uskog prostora; čitavi će staleži, universitas nobilium,  potvrditi na saboru, pod vedrim nebom, sve što ovdje bude dogovoreno. A nema ni  potrebe da se sumnja o jednodušnosti staleža - čim je knez Krsto ušao u  dvoranu, pozdravili ga glasni Vivat! i sve je pohrlilo da se s njim pozdravi i rukuje.
Knez je sa  gospodinom od Lodomerca i Stjepanom Deshazijem, protonotarom kraljevstva, stao  na sredinu skupa. Kratko je što ima reći - nisu vremena za duga vijećanja. Car  je, kako gospoda znadu, zauzeo Budim. Bornemisa, zapovjednik tvrđave budimske,  pobjegao je sa kraljicom u Požun, ni ne čekajući opsade. Ostala je u Budimu  posada od pedesetak ljudi, koji nisu ispalili ni hica, nego su Turke pustili u  tvrđu. Od vojske, koja je na Mohaču razbita, nešto se prikupilo njemu, knezu Krsti  - vojvoda Ivan Zapolja ima, vele, još 30000 dobrih četa, ali te su hiljadu milja  daleko od nas. Car neće ostati u Budimu dok je hrvatska vojska na okupu. Valja se  spremiti na to da će Turci, koji su već dvije sedmice u Budimu, krenuti natrag.  Ako krenu na nas, dočekat ćemo ih na svojem, gdje poznamo zemlju i klance.
- A gdje je ban,  gospodin Baćan? - poviče mladi plemić Dragić prekinuvši u govoru kneza.
- Pozvali smo ovamo  i gospodina Baćana, nema ga - odsiječe Krsto - pak ćemo bez njega. Kraljevstvo  je ostalo bez kralja - dušmanin je u zemlji; sami sebi treba da pomognemo. A  hoćemo i možemo! - Krsto hvali plemstvu što je požrtvovno pohrlilo pod njegove  zastave; sabor ima da dozvoli ratnu daću.
Ni jedan se glas  nije digao protiv, makar je dimnica u neugodnoj uspomeni mnogima.
- Gospoda neka znadu  - nastavi knez - da je Njegova Prejasnost, infant od Hispanije i nadvojvoda  Austrije, princip Ferdinand, upravio na staleže i redove kraljevstva poruku u  kojoj utvrđuje svoje pravo na nasljedstvo prijestola u Ugarskoj i Hrvatskoj.
- Vivat princeps! Živio princip Ferdinand, Njegovo Kraljevsko Veličanstvo! - zaore iz ugla  poklici nekolicine iz donje Hrvatske koje je oko sebe bio skupio Ivan Kobasić  od Brekovice. Ali skup se ne pridruži pokliku, pače sa više strana odazove se  mrmljanje, negodovanje i buka. Knez je počekao časak.
- Nije, gospodo, na  nama sada da raspravljamo o ovoj ovako važnoj poruci Njegove Prejasnosti. Ja, a  i vi svi, visoko cijenimo i zahvalni smo za pomoć koju nam je Njegova Prejasnost  uvijek pružala u obrani zemlje. Tu zahvalnost izrazit ćemo potpuno i na današnjem  saboru. Ali car ne čeka i nije u ova teška vremena moguće da naprečac  sakupljeni staleži vijećaju o pravu na prijestolje i izboru po starim  pravicama, navadama i običajima. Treba braniti ognjište - treba čuvati vojsku,  treba istjerati Turke. To je prvo.
- Vivat! Vivat! - zagrme svi glasovi.
- Tražim i zaklinjem  vas, gospodo, da staleži na saboru potvrde vlast koju sam vršio i vršit ću.  Moja je jedina riječ - svi na obranu doma našega! Idemo, gospodo, sabor počimlje!
Plemstvo nije ni  trebalo poziva. Čim se je knez uputio iz dvorane, za njim je, u bučnom zanosu,  nagrnula čitava skupština. Dolazak velikaša i plemića na poljanu na kojoj će se  saborovati popraćen je vani zaglušnim odobravanjem. Kad je knez Krsto digao  ruku da progovori, nije ovo ni bio više sabor - u sredini poljane stajalo je okupljeno  plemstvo, ali naokolo je odasvuda navrvjela vojska, banderiji, kmeti, puk.  Nitko nije ni slušao što govori knez - ni ne čuje se zdaljega; na pljesak i vivate najbližih odazivlje se gomila  neprestanim povicima. U par časaka odobrena je izvanredna ratna daća, od zlatne  forinte po dimnjaku. Na prijedlog Brodarićev prepušteno je knezu da po svojem  najboljem znanju i s odobrenjem staleža i redova otpravi poslanike, koji će ići  u Požun da se poklone nadvojvodi Ferdinandu. Kao što uvijek u času preteške  tjeskobe ljudi zapadaju u skrajnost najsmionijih, prevelikih nada i slijepog  zanosa, tako je i sada, za sve na saboru, za plemstvo i puk, postojala samo  jedna misao i jedan osjećaj: nađen je vođa, spasitelj, Mesija, koji će nas  izvesti iz doline suza. Biskup Šime zagrebački razumio je klik mnoštva - podigavši  ruku kao da želi blagosloviti Krstinu glavu, biskup je zaviknuo silnim, od uzbuđenja  kričljivim glasom:
- Gospodin knez  Krsto Frankopanski neka bude upravitelj i branitelj naš, svi se podajemo pod  njegovu vlast! Sabor proglasuje da je gospodin knez Frankopanski glavar i branitelj  domovine - defensor et tutor patriae.. Do Krste, koji je plamenim očima, regbi uzdignut nad  sebe sama, dočekao zanosne poklike, nagrnuše mlađi plemići. Za tren knez je bio  na ramenima plemića - tri puta je dignut u zrak i na starinski ovaj način  uveden u najvišu čast. Zanosu nije bilo kraja. Nitko ne pita ni za bana ni za  kralja - ovo je čovjek, ovo je poglavica označen i blagoslovljen nagonom  naroda.
Slavlje se  nastavljalo - ljudi se cjelivali i grlili. Knez je drhtao od uzbuđenja,  osjećajući glas puka. Načas je i on zaboravio svoje skrbi i, kad su se gospoda  vraćala u gradsku kuću, biskup Šime, idući s njim, pogledao je kneževo vedro  lice rekavši s pravom:
- Je li, kneže,  danas smo mlađi za deset godina!
Ali gore, u odajama  gradskim, dok je sa poljane ječala radost, dok su Koprivničani gostili časnike,  a malo plemstvo istovarivalo svoje bisage sa pečenjem, sirom i pogačom, dok su  čuture išle od ruke do ruke, knez je brzo završio svoj ručak. S njim su sada  gospoda Deshazi i Bradač, Šime Erdedi i Ivan Evanjelist - treba, ne časeći časa,  provesti zaključke sabora, treba govoriti i o onom što ne moraju doznati svi.
- Defensor et tutor regni- tumači Emerik Bradač - ima  potpunu vlast u kraljevini. Sabor je rekao svoju i sad je samo pitanje imamo li  gospodina Baćana obavijestiti o zaključku sabora.
- Ne pišimo puno  onima koji nisu danas bili s nama - odreže knez Krsto namrštivši se.
Biskup Šime ipak  preporuča oprez. Nije danas bilo ni kneza Ivana Krbavskoga - a knez Ivan ima  dobre vojske, mnogi ga slušaju, s njim su uvijek i sami rođaci Krstini, knezovi  Slunjski i Cetinski i Brinjski. Biskup misli da prvo svega treba poći k nadvojvodi  - Ivan Krbavski radi sada uvijek kako mu kažu s dvora.
- Htio sam -  odgovara knez - gospodo, da vam rečem stvari kojih još ne znate. Na saboru nije  bilo zgode da se govori o principu - ovdje smo sami naši i vjerni. Princip, da  znate, nema toliko skrbi za nas da li ćemo se othrvati caru koliko ima skrbi za  sebe da li će sjesti na prijestolje ugarsko. Kružiću je u Senju više do toga da  mene omrazi ljudima i goni moje ljude nego da obrani Senj. Princip je naložio  gradačkom vijeću da se sporazumije s nama - ali u toj punomoći nema ni riječi o  novcu i o vojsci; samo za Bihać su nešto dali. Meni je princip poslao pol cente  praha i nešto pušaka, i to je sve.
- A ugovor u  Speieru?- upane knezu u riječ biskup.
- Što, kakav ugovor?  Jest, primili su me tobože u službu cesarovu, onako kako mi je Maksimilijan dao  naslov dvorskog savjetnika. A morao sam u Augsburgu posuditi od Leonarda Erkera  dvije hiljade dukata - uz njihovo jamstvo. To je sva istina. A nije ni sva -  pred osam dana poslali su mi kapetana Pihlera iz Metlike. Imenovan je, veli mi  Pihler, povjerenikom infantovim u ovim stranama da za nj radi kod velikaša.  Nosi mi, veli, vjerodajnicu; nadvojvoda, veli, ima u Ugarskoj za se gospodu koja  su bila sa kraljicom Marijom, Turza i Batora; - ja neka, veli, kod Hrvata i  Slovinaca poradim da staleži priznadu principu krunu, po pravu baštinstva.  Htio mi je dati vjerodajnicu da sam i ja komesar principov. A komesar je i on,  Pihler, i Mikulica Jurišić.
- Mikulica - sklopi  ruke Deshazi - Mikulica Jurišić i knez Frankopan!
- Smijte se,  gospodo, smijte! Eto, toliko me cijene.
- I vi, kneže, niste  primili vjerodajnice?
- Nisam. Pihler mi  je govorio da će se Zapolja dignuti na principa i da mi moramo na Zapolju. Žuri  im se da kraljuju - a u Budimu je car!
- Naš ste izabrani i  proglašeni glavar i branitelj, kneže. Hajdemo do nadvojvode da govorimo s njim  kao poklisari sabora!
- Ja neću ići,  gospodine biskupe. Moje je mjesto ovdje. Poslanstvo vodite vi - nek idu gospodin  Bradač, Deshazi, Matija Brodarić i Kaštelanović. Principovi ljudi govore da će  princip kraljevstvo osvajati armata manu! žanom rukom - zar sad kad je svaka desnica potrebna protiv sultana? Što  misle? Ako narod bude imao da bira između tuđinca Nijemca i Turčina, zašto bi  baš odabrao Nijemca? Neka se i Nijemci uče što je bilo na Mohaču!
Bradač i Deshazi  zaplješču knezu. Jest, tako je mislilo sve plemstvo osim malog broja onih koji  su uz Kobasića brekovičkog. Biskup Šime nije od hrvatskog roda, ali velikaš kojemu  je u krvi sva gordost Bakača povrijeđen je što dvor Hrvatima šalje Pihlera i  Jurišića. Ne čini mudro princip ako postupa ovako. Kraljevsko je prijestolje ispražnjeno,  krunu drži Zapolja, Frankopan je izabran defenzorom od sabora; tko ima vojsku,  ima i pravo.
Trebat će u Požunu  pokazati zube.
- Ja neću ići s vama  - ponavlja knez. - Dobivam glase od Baranje i od Požege da se bune kmeti. Idem  tamo. A neka vide Nijemci, kako su doznali i Ugri, da smo mi sebi najbliži!

XVII.

Krajem rujna mjeseca  vinogradi se virovitički ozivlju od pjesme i ijuka - mošt teče u vatrenoj,  slatkoj kaplji - za žensko i muško dani berbe i prešanja prava su svetkovina.  Nego ove se godine slabo čuje vesela pjesma. Oko Virovitice nema doduše garišta  i pustoši, što obilježava u donjoj Slavoniji put kojim su čete Solimanove išle  na Osijek i dalje na Budim. Ali sav je kraj pun bjegunaca - slavonska gospoda,  koja su kralju poslala svoje banderije, nisu mogla u ovom kraju zaštititi  svojih žitelja od provale nevoljnika i svakakvog ološa koji je, iza bitke na  Mohaču, poplavio okolicu. Ima godina što traju pravde o nasljedstvo Nikole  Iločkoga, nekoć najmoćnijeg velikaša; imanja su prelazila iz ruke u ruku, gazde  se mijenjali i prešali iz kmeta zadnji denar. Kralj je Matijaš negda bio  ukrotio lakomost i bijes gospode - ali pred dolaskom sultanovim, jao puku! Što  je za oružje doraslo, trpa se u vojsku, a na kući i kućištu ostaju starci, žene  i nemoćnici, pritisnuti robotom koja im ni kruha svagdašnjega izbiti ne da.  Dobro su Turci pogodili kad su među svijet poslali mnoštvo poturica i uhoda,  koji su od sela do sela širili glase da pod sultanom nema robote. Kad je na  Mohaču raspršena vojska, našle su se u Slavoniji četice vojnika bez gospodara  koji bi ih hranio i plaćao. Podivljale i u općem metežu nekažnjene, ove su čete  plijenile i haračile sve što bi im došlo na dohvat - stan im je po šumama,  otkuda se zalijeću i do seljačkih selišta i do gospodskih dvorova. A s njima se  rote i mnogi kmeti - pobjegavši s ratišta s kosama i surovo okovanim kopljima,  kmeti su raznosili bunu širom Slavonije i s obje strane Drave. Nema kralja,  nema zakona - gospoda su ostavila kosti na Mohaču, - sultan ne da da robuju kmeti;  svatko neka uzme od gospodina što mu se svidi. Ponovila se, zasad u manjem  obliku, buna onoga Jurja Dože žare" - kmeti, uzeti u  vojsku da idu na Turčina, bili su se, već onda pod Dožom, svrstali u pljačkaške  čete. Sad je isto; u Slavoniji nije kroz sedmice bilo nikakve vlasti - i buna  je postala tako opasna da se je u Valpovu utaborio knez Frankopan s vojskom.  Krut je i nemilosrdan - kažnjava bez oproštenja; puk, veli knez, mora da shvati  da sam sebi o zatoru radi. Svaki dan krstare kneževe čete; kao što je knez  baranjski kraj pročistio od hajduka, tako i ovdje drži red. A ne krstare  kneževe straže samo zato; vojske sad ima toliko da se knez ne boji ogledati se  sa Turcima - i pregledava sam svaki kraj kuda dođe, da se pripravi, ako bude  potreba, i na bitku.
Četa od pedesetak  konjanika, a za njom i sam knez, uspinje se putem što vodi na brijeg najboljeg  vina virovitičkog; knez hoće da pregleda i vidi sve sam. Kraja oko Virovitice  ne pozna - zato se je jutros uputio zapadnom stranom. Puk je u ovoj strani  pitom jer su glavni vlasnici vinograda, gospoda Kanižaji, svojim kmetima dobri.  S knezom je i mladi plemić Dragić, koji je po sestri Katarini, udovici  gospodina Ladislava, u rodu s Kanižajima. Dragić pozna kraj gdje je domaći.
Dok su on i knez  zastali na obronku promatrajući okolicu, iza brijega, kud su već zamakli  konjanici, začula se vika. Konjanik doleti trkom lomeći se po skliskoj stazi.
- Hajduci su  navalili. Tu odmah iza brijega - u vinogradu!
"Tu odmah iza  brijega" slavni je vinograd Kanižaja. Dragić problijedi.
- Kod koga hajduci,  tako ti spasa?
- Ne znam - voćnjak  gori, gomila ljudi siječe vinograd. Pijani su, deru se!
- Bane gospodine -  Dragić zove kneza banom jer ga sad tako već zovu svi - bane gospodine, to je  imanje moje sestre!
Za tren su bili na  mjestu. Konjica je frankopanska već bila navalila među pijanu rulju. Pljačkaši  su provalili negdje još noćas; u dvorištu pred dvorcem posvuda je tekao mošt iz  razbitih vjedara - hambari su bili zapaljeni; jedan štagalj izgorio napola - u  smradu i dimu tukla se i sjekla vinograd, rušila se na zemlju i bježala pijana gomila.  Mnogo ih je - spremali su se na opću pljačku. Ima među njima odbjeglih vojnika  u šarenom odijelu; od kmetova je pograbio tko vile tko bat - bacaju se pod konje  kao bijesni, u jaru i piću. Ali su konjanici sjašili i pred njihovim mačevima  gomile bježe.
- Koga uhvatiš, na  prvo stablo!
Knez je na konju i  trči posvuda dajući naloge. Hambar gori, vatra će zahvatiti i dvorac. Seljaci,  koji su tromo gledali, priskaču da gase, pod bičem kneževih psovaka. Mladi je  Dragić izvan sebe. Što mu je do imanja, ni Dragići ni Kanižaji nisu siromasi,  što do žetve i vina - ali još je jučer bila ovdje njegova sestra Katarina,  udovica iza gospodina Kanižaja, koji je preklani umro i ostavio joj ogroman  imetak. Kao ris je Dragić skočio među pljačkaše, uhvatio jednoga kmeta koji je  sjekao lozu i guši ga pritišćući ga o zemlju.
- Reci, mrcino,  ubili ste gospodaricu - je li?
Dvojica-trojica  hajduka, povezani od konjanika, zure luđačkim pijanim očima i nije od njih  izvući ni slova. Iz podruma čuje se vapaj. Ženski je glas. Konjanici provale,  vode iz podruma zavezanu ženu - nije gospođa Kanižajka, valpotica je.
- Ubiše mi muža, jao  meni!
Istina je - iza kuće  leži valpot - truplo je iznakaženo od udaraca.
- Noćas su došli  iznenada - stražili su nas samo pudari - razbjegli se! Ubiše mi muža, jao meni!
- Gdje je gospođa!  Gdje moja sestra! - viče Dragić. - Kuje, ubiše mi sestru!
Valpotica nije  vidjela da bi bili ubili gospođu. Svezali su gospođu, jest, tukli, popljuvali,  odvukli nekud iz kuće.
Dragić navali golim  mačem na napola udavljenog kmeta.
- Život ću ti pokloniti  ako mi kažeš kuda ste odveli gospođu! Govori ili ćeš sad u pakao!
Kmet je, gotovo već  ugaslih očiju, ipak shvatio. Kimnuo je glavom i pokazao staju iza voćnjaka.  Staja je gorjela, ali u njoj nije bilo blaga; to su pljačkaši otjerali najprije.
- U staji! Staja  gori! Isuse Spasitelju!
Još nije Dragić ni  dovršio svoj vapaj, a knez je Krsto u dva skoka bio pred drvenim hrastovim  vratima. Sjekao je mačem po tvrdom drvetu, i kad grede nisu popustile, dohvatio  sjekiru. Kao bik se je zaletio u vrata. Silna je snaga kneževa - drvo prasne i  pod težinom ramena, koje je upro knez, vratnica se stropošta. Iz staje iznesu  ljudi polumrtvu ženu.
- Ban te je spasio,  sestro moja!
Ženi su odvezali  spone, izvadili rubac iz usta. Staja je puna dima, žena je jedva disala. Krvava  joj je masnica na ruci, kosa joj pala neuredno niz vrat - mučenica je. Ali je  krasna - crne, duboke oči pogledale su kneza pogledom u kom je bio sav strah  pogibli, sva radost spasa.
Knez baci sjekiru.  Još se sa donje strane vinograda čuje tučnjava i zveket - u voćnjaku leže tri  ubijena kmeta - od garišta širi se smrad. Knez kao da se pretvorio u drugog čovjeka.  Netom je poput posljednjeg vojnika lomio vrata od hrastovine, a sad se nagnuo i  poklonio kao da vrši poklon na dvoru.
- Hvala budi Bogu,  gospođo Katarino! Da ste mi pozdravljeni - sreća je u nesreći što sam vam smio  pomoći.
Gospođa nije ranjena  teže, hvali knezu kao spasitelju i zaklinje neka je ne ostavlja u ovaj čas.
O podne požar je  pogašen, strah minuo. Ružan je dan, ali u ovo vrijeme rata i buna i žene se  vikle krvi. Gospođa Katarina ugostila je bana. Kod stola ona je domaćica sa  svom otmjenošću stare porodice i bogate vlastelinke. Dragići su od velikog  plemstva, a Kanižaji dali su pod Matijom dva bana kraljevstvu.  Brat obožava sestru; knez se jedva otimlje laskanjima njih oboje.
Ali valja ići. Knez  će ostaviti kod gospođe deset konjanika za pomoć; i brat Ivan ostaje sa  sestrom.
Kad su se praštali u  predvorju, gospođa je Katarina stala pred kneza držeći u ruci drvenu, na  njemački izrezanu kutijicu.
- Bane gospodine,  nema čim da vam dostojno zahvali žena. Evo, za vas i za vaše ljude, za ovu  vojsku, koja je sva nada naša!
Otvorila je  kutijicu. U njoj su veruge, prstenje, zlatan nakit.
- Sve je što imam u  ovaj čas sa sobom. Primite, bane gospodine, od vjerna je srca!
Knez pogleda  udivljeno gospođu. Koliko je muka trebao da sami muškarci žrtvuju zlata za  obranu doma! Ova je žena znala, razumjela što on hoće; zahvalna je, ali njezina  je žrtva viša, ženskija...
I poslije dugo, dugo  vremena u kneževu se srcu, koje je spavalo, probudilo nešto što je bilo jasnije  od onih bolnih čežnja u Augsburgu, u domu Dragišićkinom. Ljubio je Apoloniju -  no gdje je ona prošlost? Da, onda se je i on zabavljao na dvoru, onda je ono  licašce, nježno i djevojačko, ušlo u njegov život lako odškrinuvši vrata. Sad  je muž, vođa, zapovjednik - i ta žena, koja mu je predala zlato, ne predaje li  njemu i dušu svoju, dušu jaku kao što je i njegova?
Polako je stupao  knežev konj na povratku. Pred očima kneževim živio je onaj ganuti, vjerni  pogled iz dubokih crnih očiju, živio onaj krasan, puni ženski lik - knezu se  današnji dan učini i prstom sudbine.

</ref>- Tvoje su me veruge  zarobile - govorio je Krsto Katarini Kanižajki dvije sedmice kasnije,  povjeravajući je Evanjelistu da taj nju, vjerenicu kneževu, otprati na Trsat k  ocu. Ljubav je proplamsala - ali u mraku vremena nisu smjele da se zapale  svadbene baklje. Kraljica Marija zove kneza u Hainburg, Jožefić traži da se u  Stolnom Biogradu sastane sa Zapoljom - tvrd je život, mrazno je vrijeme i za  kasni cvijet srca kneževa!

XVIII.

- Danas odlazim,  kneže, svršeno je za me!
U gostioni "K  zelenom lavu" u Požunu šetao je po sobi, crven od jara, biskup Šime Erdedi  i, ustobočivši se pred Krstom Frankopanom, govorio mašući rukom kao da prodiče:
- Tri smo sedmice  ovdje! Bradač i Deshazi su morali otići jer im taj prokleti Pempflinger nije  plaćao ni konjâ ni troška. Meni nije do novca, no što ne drže bar ta obećanja?  Deseti je studenoga - slali su me odavle u Beč, iz Beča u Hainburg, iz Hainburga  u Požun, od kraljice do nadvojvode, od Petra do Pavla. Govore preda mnom  latinski, učeno i uvijeno, a kad dobijem od njih te njemačke škarteke, s kojima  se cijeli dan mučim dok odgonetam pet redaka, grizem se. Rugaju nam se. Lijepo je  što smo došli; nadvojvoda ima pravo na krunu i traži od nas pokornost. Onoj  gospodi koju je sazvala kraljica Marija dali su Nijemci na pismu da će im  naknaditi svaki gubitak ako im Zapolja zaplijeni imanje. Turzo i Bator bar  uneke znadu na čem su. A za nas - šalju nam Dornberge i Kreutzere - i ti svi  čitaju neke upute iz Graca, postupaju sa mnom kao da sam došao naloge primati, a  ne govoriti u ime sabora!
Šime Erdedi ne  zaboravlja da je od koljena onog starog Tome Bakača koji je kraljevima namitao  svoju volju. Biskup je najprije velikaš, onda državnik, tada istom svećenik -  što mu Kreutzer priča o crkvi koja treba da podupre Ferdinanda? Rekao je  Kreutzeru jasno: ako nadvojvoda hoće da hrvatska i slovinska gospoda pristanu  uza nj, red je da budu počašćeni, obdareni i odlikovani oni koji će se zauzeti  za to. Tko danas sluša obećanja? Biskup je tražio za sebe nadbiskupiju  jegarsku; senjska neka se spoji sa zagrebačkom i dade Jožefiću. Biskup je u  Beču i u Hainburgu govorio o Krsti - kraljica naglasuje da je Krsto zbilja  glavar i defensor regni, ali čim je  riječ o banstvu, eto ti s kraljicom Franje Nadaždija. To je najveća hulja - bio  je tajni sekretar kralja Ljudevita i naučio se primati mita sa svih strana. Ruje  i plete, a kraljica ga sluša. Baćan ne kreće iz svoga Nemetujvara - zatvorio se  i čeka. Mudar je - kraljici je posudio novaca kad je bježala iz Budima - i  traži da ga najprije plate. Onda će vidjeti kud će. Nadaždijev je čovjek i Tahi  - odrekao se Tahi banije, ali drži prioriju od Vrane, koja dobro nosi. I Baćan  i Tahi ljubimci su kraljičini - oko njih se vrte svi razgovori u Hainburgu. A  Erdedi ne trpi Taha i zato jer mu je Tahi u Čurgu, na biskupskom dobru, susjed.
- Vas ne vole,  kneže. Vidim ja to dobro. Dva ste dana ovdje - da li su vas zvali u Beč ili  kraljici? Nisu. Kad ste dolje, šalju vam pisma neka drukčije ne učinite nego dođete  na dogovor. Neće oni dogovora s vama, nego bi htjeli da banete na spravišće  koje su pripravili i rečete "da" na ono što su oni već skuhali.  Prokleti Nijemci, pisarske duše! Carstvo proširiti - dakako, to je glavno. Kako  su se samo promijenili otkad su Turci otišli. I još gore, otkad je princip  biran u Češkoj! Ni govora više o pogibli turskoj - sva je opasnost Zapolja. A  Zapolja radi, osvaja, dok se ovi teško odlučuju na bilo što. Najprije su htjeli  sabor u Komoranu, pa u Stolnom Biogradu; sad snuju da bude ovdje. Zapolja ima  krunu - čim će se kruniti Ferdinand? Neka se ne varaju Nijemci - ni Turzo ni  Bator neće u Ugarskoj provesti ono što nadvojvoda namjerava. Pravo baštine neće  mu priznati nitko, pak da o tom ima sto prisega između Jagijelovića i  Habsburga!
- Bit će dva kralja,  biskupe, bit će zla. Turci će dočekati da otpuhnu i principa i Zapolju.
- Recite to samo tim  Dornbergima, kneže. Što je njima do toga hoće li na Modrušu vladati baša ili  vaš otac! Dok ima nevolje, bolje za Nijemce - ponamjestit će svoje ljude po kulama.  Što mislite, da nadvojvoda govori samo s nama? Znate koga je kraljica primila  ovih dana? Perušića i Križanića iz Baga - njima je Pempflinger platio trošak.  Nijemci sabiru pristaše preko naših glava, kneže - i zato ja idem.
- Počekajte,  biskupe, bar dok se vrati Jerolim. Svaki čas ga čekam iz Hainburga.
- A što će vam  donijeti? Listu njemačkih obećanja. Zar će princip htjeti da se prema vama  obveže ugovorom?
- Hoće, biskupe.
Erdedi zirne na  Krstu sumnjičavo.
- Jeste li vi to,  kneže? Ne poznam vas. Deset puta ste imali posla s Nijemcima, deset puta ste  nasjeli. Lakovjerni ste vi Hrvati! Da je princip za života Ljudevita kralja  prstom maknuo, Senj bi bio danas vaš. Dopuštaju vam milostivo da budete defensor regni - ali to se ne plaća. Tko  je ban? Baćan. Tko je prior od Vrane? Tahi.
Udarac je zasio  čvrsto. Biskup je znao koliko ranjava kneza. Nastane duga šutnja.
- Biskupe gospodine,  teško je vagnuti. Ja mislim ovako - dolje u Hrvatskoj, u mojem susjedstvu,  princip ima najviše privrženika. Razumijem ih - osiromašili su, strah ih je da  će ih nestati poput Talovaca. Car je otišao; ali mi, na međi, zar ćemo ikad  imati mira od sandžaka? A što ću ja sam ondje, na Modrušu, ako je sve uz  principa? Mislim, bolje je ovako. Zapolja možda neće ići do kraja - čujem da je  pitao za ženu kraljicu Mariju. Uz mene su Slovinci, Slovinci vole Zapolju. Zovu  ga kod nas Janušom; naše je krvi, vojvoda mu je ime. Slovinci su uza me - kako  bi bilo da kušamo mi izmiriti vojvodu i nadvojvodu? Ugovarat ćemo s Nijemcima;  ratovat ćemo samo s Turcima, a nikad sa Zapoljom!
- Prekasno je,  kneže, prekasno. Znajte sve - jučer mi je stigao nećak - danas ili sjutra stvar  je svršena. Zapolja se u Stolnom Biogradu kruni krunom sv. Stjepana!. Dakle - od Zapolje idu glasi biskupu?
- Slutio sam! Dva  kralja!
- Dva još ne, kneže.  Zapolja je krunjen. Ferdinand se uzalud nada, isti njegovi pristaše neće ga  primiti bez izbora!
Knez se Krsto  zamisli duboko. Zapolja je u ovaj čas već okrunjeni kralj? A zašto o tom ništa  nije javio Jožefić njemu, knezu Krsti? Biskup Šime govori o igri Nijemaca; nije  li ista igra s druge strane? Ne, pričekat ćemo još ovdje - za Šimu Erdeda radi  se o Jegru; za me o rodu, o zemlji mojoj!
I poslije par časaka  hodanja po uskoj sobi gostionice knez Krsto ustavi se, miran, pred biskupom.
- Onda je, biskupe,  bolje da idete. Prigledajte kod nas dolje. I ja ću skoro za vama.
- Zbogom, kneže, i  da se vidimo skoro. Dao vama Bog kod Nijemaca više sreće nego meni! Ja ću u  Čurgo!

XIX.

Knez je ostao duboko  zamišljen i čitavo poslije podne nije izišao. Kasno na večer vratio se Jerolim  Jurišić od kraljice. Napokon - nosi dobre glase! U Hainburgu je Jerolim, preporučen  i od svoga brata, s kraljičinim ljudima udesio sve; nosi knezu prijepis ugovora  koji će sjutra biti potpisan od nadvojvode i kancelara Harracha u Beču;
"Neka se zna da  je između presvijetlog i premoćnog kneza i gospodara, gospodina Ferdinanda,  izabranog kralja u Češkoj, infanta u Španiji, nadvojvode u Austriji, hercega u  Burgundiji, u Štajeru, Koruškoj i Kranjskoj, etc. etc. grofa Tirolskoga etc. s  jedne strane i blagorodnog gospodina Krištofora od Frankopanâ, grofa modruškog,  krčkog i senjskog etc., savjetnika Njegova Veličanstva, s druge strane učinjen,  zaključen i voljan da se drži ugovor u sljedećem obliku."
Njemačke su riječi  ugovora zamršene, u kancelarijskom stilu, pa ih knez odgonetava s mukom. Ali je  sadržaj mnogo povoljniji nego što bi se bilo moglo očekivati po proricanju  Erdedijevu. Princip utvrđuje ponajprije svoje pravo na krunu ugarsku, a odmah  priznaje da je "gore rečeni grof Krištofor u rečenoj kruni ugarskoj  osobito ugledan kod stališa" i dobro pozna zemlju. Frankopan će dakle sa  svojom gospodom, prijateljima, rođacima i svojacima po najboljoj svojoj moći  raditi, prakticirati, pomagati i nastojati da Njegovo Kraljevsko Veličanstvo dođe  do svoga baštinskoga prava, dakle da bude za ugarskoga kralja izabrano,  primljeno i krunjeno.
- Izabrano,  primljeno i krunjeno! Jerolime - biskup je imao pravo, princip se hoće dati  birati!
Tko se silom opre  pravu Njegova Veličanstva, ima biti izagnan iz kraljevstva. Kad Njegovo  Veličanstvo bude uz pomoć, suradnju i nastojanje gore spomenutoga grofa izabrano  i okrunjeno i kad krunu primi, Njegovo će Veličanstvo u šest sedmica iza  krunjenja predati grofu Frankopanu župu senjsku -
- Župu senjsku! -  klikne Krsto čitajući ovaj dio i obrati se zadovoljna lica Jerolimu.
"- župu senjsku  sa ostalim naseljima kao što su Otočac, Starigrad, Prozor, Steničnjak, Jastrebarsko,  Okić i Lipovac, zatim imanja i gradove Pazin, Postojnu, Prem, Novigrad, Kesin i  Švarceneg ili mjesto Švarcenega dati mu jednako vrijedno imanje. Svi će ti  gradovi biti baština grofa Krištofora i njegova nećaka, sina Ferantova; za to će  i on i baštinici uvijek stajati uz kuću austrijsku. U svim gradima i imanjima  koje grof Krištofor sada ima štitit će ga Njegovo Veličanstvo; a ako bi grof  umro bez potomaka, pripast će ta mjesta Ugarskoj dotično domu austrijskomu.  Grof Krištofor imenuje se doživotno vrhovnim kapitanom krune ugarske."
- Jožefić mi nije  vjerovao - hvali se Jerolim - a ni Erdedi! Prerano je otišao biskup Šime.
Jest, prerano je  otišao biskup, jer - kako u trećoj točki ugovora piše - Njegovo Veličanstvo  obvezuje se da će biskupiju jegarsku dobiti sadašnji biskup zagrebački, a  biskupiju zagrebačku biskup senjski. Osim toga se nadvojvoda obvezuje platiti  što je Krsto dužan u Augsburgu Pumelima i Erkeru.
- Dobro si izradio,  Jerolime! I dragi moj Jožefić dobiva svoje!
Jerolim je blažen i  ponosan. Dugo već osjeća da se knez ne gleda dobro sa njegovim polubratom  Mikulicom, a ne vjeruje puno ni njemu, Jerolimu. Njemačka su gospoda dugo  oklijevala - hvala Bogu, ipak su poslušala i Mikulicu i Jerolima davši  Frankopanu ono što traži. Jerolim je, brinući se za opskrbu vojske  frankopanske, imao nemilih skrbi - i to će se popraviti. A i on sam nagrađen je  ugovorom - nadvojvoda mu zajamčuje da će mu pokloniti nasljedna dobra koja  vrijede najmanje šest do deset hiljada forinti. Sa ovim ustupcima, koji su  učinjeni ugovorom, riješeno je i pitanje o dugovanju cesara Maksimilijana -  grof se Krištofor odriče svih tražbina i ima da služi vjerno i snažno.
- Ugovor će sjutra  potpisan donijeti iz Beča sam gospodin Kreuzberg.
Pala je posljednja  zapreka - svi će Hrvati, uz Frankopana, pristati s nadvojvodom i priznati ga  svojim kraljem. Neka se Zapolja kruni; Jerolim, koji je vidio kako su Nijemci uzdigli  njegova polubrata Mikulicu, sretan je što može svoje pristajanje uz principa  svezati sa svojom službom Frankopanima. Šta je Zapolja, taj nazovikralj Januš,  protiv Ferdinanda i Karla, kralja i cesara! Ugovor s Krstom odlučio je bitku  prije sukoba. Jerolim ne pretjerava svoje pobjede - pozna kneza i zna da će Krsto  i jedan i dva puta čitati svaku riječ ugovora. Ali Senj je frankopanski - to je  odlučno!

Zbilja je već kasni  noćni sat i Jerolim spava, umoran od poslenog dana, kada knez izlazi na vrata i  traži da mu dođe Evanjelist. Evanjelista nema. Nestalo ga je od jučer - opet  njuška negdje. Otišao je bez krzna, a slab je - sa vode duva leden vjetar.
U noći netko kneza  budi kucanjem. Evanjelist je - šta mu je, pobogu? Tetura, jedva se drži na  nogama - zjenice mu se raširile, jezik se plete.
- Ivane, jesi li  lud! Pijan si, nevoljo!
Ali se Evanjelist ne  plaši kneževe srdžbe. Smije se.
- Oprostite,  presvijetli gospodine kneže, razveselio se ja. Nisam mogao drugačije. Opio se,  ali za hasnu.
U ruci drži  Evanjelist omašan svitak - pergamena je, s pečatom.
- Po vašem nalogu,  po vašem nalogu, presvijetli gospodine kneže. Trebao sam cijeli dan da ga  opijem - i sâm sam se zalio, ali mi je uspjelo.
- Koga, jadni sine!
Zaplečući doživljaje  svoga izleta i šaljive zgode, Evanjelist blebeće da nije gubio vrijeme. U  Požunu se je našao s plemićem kojega je već dva puta bio pogostio. Dobar je  čovjek, ali kruta pijanica. Služi na dvoru: - da mu nisam dao, veli Evanjelist  - s dopuštenjem vaše kneževske milosti - dva dukata, ne bi ni čim imao u Beč.  Kod kraljice su svi bez plaće. A plemić je Poljak, govori sa mnom slovinski -  pije i nazdravlja. Sad negdje spava u grabi; zima mu je, siromahu. Slao ga je u  Beč gospodin Nadaždi. Evo, to sam mu izvadio iz torbe.
Vraški je čovjek taj  Evanjelist! Dobro služi i kad se opije! Knez se je i protiv volje morao  nasmijati gledajući kako se ruši da mu pruži pergamenu. Da vidimo - dobro je  znati što se kod kraljice kuha.
U zamotku bilo je  nekoliko kraćih potvrda o novcu. Pempflinger je platio dug za konje hrvatskih  poklisara, kraljica preporuča bratu nadvojvodi Perušića. Kod jednog lista knez  se zaustavi.
Evanjelist je, i on  kao i Jerolim, ponosan na svoje djelo, čekao u polumraku, smijući se pijano,  kraj kneževa kreveta. Knez, bosonog, u noćnoj kapi, brzo je prebirao papire. Najednom  knez skoči, uhvati Evanjelista obim rukama za ramena i stisne ga kao da mu hoće  polomiti kosti.
- Hahaha! - knez se  derao u nekom strašnom, očajnom smijehu. - Čitaj, čitaj! Što je ovo!
I nije prestao  grohotati vukući Evanjelista za sobom do svijeće.
- Čitaj, pijan si, i  pijano je sve oko nas!
Na malom papiriću,  pisanom Nadaždijevom rukom, stajala je bilješka za kancelara. Nadaždi predlaže  u ime kraljice Marije nadvojvodi ugovor sa grofom Frankopanskim i biskupom  zagrebačkim. Neka mu se obeća i potpiše sve što traži - grof je lakovjeran; a  kad Ferdinand bude zbilja kralj, bit će druga pjesma. Dosađuju - potpišimo im  makar šta!
- Probudi Jerolima!  Odmah da krećemo. Ni jednoga trenutka neću da budem ovdje!
Jerolim, pospan,  pojavio se na vratima, probuđen bukom. Knez skoči do stolića na kom je ležao  ugovor, donesen od Jerolima, i razdere ga u sitne komadiće.
- Na, to ti je tvoje  djelo! Ni razgovora više s vjerolomcima!
Knez baci papiriće  pred preplašenog Jerolima i obori se na brata Mikuličina grubim riječima.  Evanjelist je uživao - ne trpi što Jerolim u posljednje vrijeme prtlja s  Nijemcima.
- To je dakle! To je  dakle! To su kraljevske riječi, to potpisi, to vjera! Kako sam i mogao biti  tako lud! Pet godina držao me je u ropstvu Maksimilijan, a ne Venecija - ona me  je cijenila, on me uništavao! Princip se je nećkao i govoriti sa mnom; kraljica  Marija je zmija, ne žena! Snuju mi o glavi i onda kad mi pod kraljevski pečat davaju  Senj!
Kneževo se lice opet  izobličilo onom strašnom krvavom žilom na čelu. Evanjelist se otrijeznio od  straha.

U zoru, koja je bila  hladna i maglena, knez je sa svojim ljudima bio već van grada. Gostioničar  ostade zapanjen na svojim vratima, čudeći se tim ludim Hrvatima koji ne čekaju  dana.
- U Čurgo, do  biskupa Šime! - zapovjedio je knez.
Osam dana kasnije  javljao je Tahi iz Čurga palatinu Batoru u Požun da je knez Krsto Frankopan, po  nagovoru Šime Erdeda, prešao na Zapoljinu stranu i od Zapolje dobio sve grade  koji su nekad bili posjed hercega Ivaniša. Istina je bila mnogo silnija. Kralj  Ivan Zapolja potvrdio je knezu župu senjsku i imenovao ga županom županije  šopronjske, požeške i ostalih županija, koje su ga već bile odabrale svojim  zaštitnikom, povjerio mu vrhovnu kapetaniju čitavog kraljevstva Ugarske i  imenovao ga banom Dalmacije, Hrvatske i Slavonije. Kralj Zapolja učinio je  Frankopana tanto grande che mai nissuno  de soi è stato tale. "Tako  velik kao što nikad nije bio nikoji Frankopan" - ovim je riječima, zapisanima  kod Sanuda, mletački pouzdanik, iz Zagreba, označio moć kneza Krste Frankopana,  sina Bernardinova.

Vuci