Šarko/XIII.


XIII. Smećojeda 

Jedina od naših najmilijih predvečernjih šetnja jest
hodanje s uvora potoka pokraj doma do željeznoga
mosta na gornjim vratima doline.
On ide putićem, a ja ili svaki čas svrnem na bregove uz vodu, ili se pak verem kroza šikaru na
strminama iznad puta. Katkad me tragovi i vonje
tako zavedu, da više ne znam, gdje sam, i samo me
gospodarev zov ili zvižduk može natrag vratiti. Meni
nije pravo, ne mogu li, svaki dan i na takav način,
napuniti svoje nozdrve kojekakvim vonjama; a —
rekao bih — da i moj gospodar »lovi« nešto na tim
našim predvečemjim šetnjama, i da bi bez njih bilo
i njemu gotovo i preteško.
On me dakle pušta obilaziti sve šiprage. Dava
mi potpunu slobodu. Ali kad stignemo na savijutak
ispred pilane, on se uvijek trgne od svojih misli,
traži me očima, sve dok me i ne ugleda; i pazi na
svaki moj korak.
A ja već znam, o čemu se radi.
Ondje je, odmah ispod puta, oveća udubina, u
koju gradski pometači istovaruju smeće. Gomila je
kostiju, krpâ, .masne hartije i gnjilih koža narasla i
preko ruba puta. Poslije kiše dimi se i vonja nadaleko. Štakori se u njoj gnijezde; crvi po njoj mile.
Moj se gospodar ljuti; nagovara pometače, da je
odanle maknu.
I sa mnom je zbog nje imao dosta posla. Htjelo
se tjeranja, psovanja pa i batina, dok me naučio
proći mimo smetišta odolijevši želji da po njemu
čeprkam i rujem, tražeći ma kakav zalogaj.

- Šarko, pfuj!
Te su dvije riječi izlazile iz njegovih ustiju tako
oštre, tvrde i teške da bi zazviždale i pogodile me
kao dva kamena. Crvljiva bi mi kost pala sama iz
usta, a ja sam bježao preko puta, u šikaru, oborene
glave i s repom među nogama.
Neko sam vrijeme osjećao to prikraćivanje kao
lud hir gospodarev, gotovo kao neku nepravdu; no
Njegova volja doskora sasvim nadvlada. Uvidjeh
i sam, da je ono smetište zbilja nešto gadno; osjetih
da na njemu sve samo — smrdi.
Toliko mi omrznu, da nisam više na nj ni gledao,
i kad bih čuo, kako se na njemu što živo miče.
Al jedne večeri moralo se baš ondje nešto desiti.

Vraćasmo se sumrakom kući, i ja sam njušio neki
kamen na strmini između puta i borove šumice, kad
čuh, da je gospodar najedared stao.
Kad ga ne pratim očima ili njuhom, moj sluh kao
da broji njegove korake; netom ih više ne čujem,
hoću odmah da znam, što se to zbiva.
Digoh glavu i osvrnuh se.
Gospodar je stajao nasred putića; gledao sad u
smetište, sad opet naokolo, kao da me, zabrinut,
traži.
Raskolačih oči.
Crn pas stajaše na smetištu. Ukočio se, ugnuo
glavu, spružio njušku, Svinuo je u luk hrbat kao
mačka i napeo uši kao lisica. Gleda šutke i nepomičan u gospodara, dok mu se oči sjaju u večernjem
mraku. Na njemu sama kost i koža: bokovi mu
upali, rebra mu iskočila; kruti mu rep strši uvis,
sav istučen i raščihan.
Napeo sam se i ja. Neko vrijeme onako stojim
pa se onda približavam, al oprezno i polako, ne
znajući jošte, hoću li prvi skočiti, il ću već prije
osjetiti, da je on jači, pa da se borba mora drukčije
započeti.

- Šarko! Amo!
    
Al sam osjećao, da će smećojeda sad odmah nešto
uraditi, pa da mi je navaliti. Moje se šuljanje htjelo
pretvoriti u trčanje, kad gospodar dignu kamen i
baci ga na smetište.
Crni se pas trgnu od svoje ukočenosti i jurnu uz
potok.
A ja za njim.

- Šarko! Šarko!
Glas je gospodarev odzvanjao u tišini, no ja sam
ga jedva čuo.
Preskočismo neke visoke plotove, minusmo pilanu,
udosmo medu borove. Zvižduk je gospodarev bio
sada tako dalek, da ga doskora i ne čuh. Crni nije
bio brzonog, al me prošla zima bijaše ugojila i utromila, pa je on ipak jurio nešto hitrije od mene. Sad
sam mu osjećao i vonj. I bje mi čudno, što njegova
vonja nije odvratna i gadna kao što je bio čitav
njegov lik. Gonio sam ga ipak dahćući i vičući mu:
Smećojeda!
Prevalismo golet, spustismo se niza obronak ne-
koga klanca i stignusmo na cestu, što je vodila
uzbrdo. I baš ondje kao da ga sile počeše izdavati.
Morao je i krvariti, jer osjetih vonju njegove krvi,
a ta je vonja bila takva, da mi se pričini, e je već
znam. Žestina mi počne jenjati; srdžba mi klonu.
Još malo, i ta bi se trka bila pretvorila u igru.
Smećojeda najedamput stane; okrene se prema
meni i sav se nakostruši.
Ja trgoh korak natrag, pružih glavu, počeh ga
oprezno njušiti. Bilo mi je sve čudnije, dok su mu
nakostrušene dlake padale polagano na hrbat, a sijevanje se njegovih očiju sve većma gasilo. Okrenuh
se nekoliko puta okolo njega, nanjuših mu i ranu na
bedru pa sjedoh pred njime:

- Crnko!
Legne i on. Gotovo me dodirnu njuškom. Zamumonji hrapavo, ali bez ljutnje:

- Da. Crnko, Šarkov brat!
    
On me povede još dalje, mimo slapa niz koji je
bučila voda, pa iznad oveće lokve, do otvora pećine
skrite između klisura.
Crnko uđe u jazbinu, obađe je njušeći pa se vrati,
da legne pokraj mene,

- Vonja, kao da u njoj stanuješ.

- Jest. Oteh je lisici.
Uštap je izlazio rasvijetljavajući sve više pod nama
površinu vode. Kućice nekog sela kao da, bijele,
niknuše iz tame na dalekom obronku. Svuda tišina,
samo voda lagano šumi nešto niže.
Mi smo. ležali jedan uz drugoga držeći i njuške
na kamenu, umorni od trke.
Kad mjesečina prevali čitavu lokvu i pope se polagano sve do nas, digoh glavu i zagledah se u brata.
Izgledao je kao kakva izderana i pogažena crna
vreća bačena na kamenje. Njuška duga i mršava,
oči krmeljive, koža na bedrima sva poharana od
šuge, a na bokovima i na hrptu tako prionula uz
kosti da se vidi svako rebro i svaki kralježnjak.
Uši i rep kao da su parani nečijim pandžama.

- Crnko, a što je s onim tvojim gospodarom? Sa
zidarom, koga si pjana kući vodio?

- Zakopali ga. Već davno.

- A, da. Znam sad i ja, što je to.

- Zakopali ga, a mene dali nekome vozaču. Ja
od njega bjež, a on meni konop oko grla pa me
veza za kola. Kola sad prazna jure, sad natovarena
mile, a ja uvijek za njima, danas trčeći, sjutra jedva
mičući nogama. Doskora zavoljeh i čovjeka, i konje,
i kola. On odveza konop; postavi me za stražara.
Čuvao sam kola, dok bi gospodar pio u krčmi pokraj puta, I bilo je opet sve u redu, dok me
jednog dana kola i ne pregaziše. Onda me onaj
čovjek gurne nogom, baci me u jarak ispod puta.
No ja preboljeh, Uđoh gladan u selo, došuljah se
u neko dvorište. Gazda me nahrani. Ja pristadoh
uza nj, a on meni lanac o vrat: »Čuvaj mi, Crni,
dvorište! Obdan spavaj, obnoć laji!« Privikoh i na to. Oh, duge li su zimske noći, kad kiša pada i
vjetar bije! A jedne noći kuja Studen banu u dvorište; zarije mi u vrat svoje mrzle zube. Nešto mi
u grlu puče; izgubih glas. Gazda me odveza; udari
me nogom; pokaza mi prstom vrata:	»Idi, mutavče!« ... I ja pođoh u prosjake i u skitače. Što
sve ne vidjeh i ne doživjeh? Naiđoh na nove gospodare, no je iz svakoga izbijao grdan zadah: koji
me ne potjera, tome sam utekoh. Jednog dana sunce
i meni granu.
Pokaza mi ruševine poljske kućice iza hrastika
s one strane lokve:

- Granu mi baš ondje, u onoj pojati. Bio sam
se doselio u ovaj kraj i noćivao u tom spremištu
suhora i sijena, kad jednog jutra uđe u nj neko čudno
čeljade. Starčić mršav, prignut. Na njemu je istrošeno crno odijelo, koje kao da i nije prava koža
onog suhog tijela. U ruci mu štap, na nosu dva
stakla, na leđima koješta. Vuče noge. On na vrata,
a ja zarežah u svome kutu. Starac se ne prestraši.
Ogleda mene, pa zidove, okna i krov. »Ha! — reče - i to je dobar znak. Moro, jel' da zidovi nisu
vlažni, a krov još dobar? Ako si skitalac, onda ti
znaš, što nam treba. Hodi amo!« Sjedne na sijeno,
skine torbu, otvori i pruži mi komad hljeba. I ne
dade mi ga, dok mu ne priđoh. Rezao je nožićem
sir i kuhano meso, bacao mi koru i kosti. »Eto
vidiš, Moro: nisu svi ljudi jednaki. Tko manje ima,
više daje.., A ovaj kraj: lovište i za te i za me.
Bara. Šumice. Poljanica. Vlažna šikara. A sve
naokolo i kamenje, da se otrovnice na njemu sunčaju. E, pa dobro! Da pokušamo! A mi ćemo se
sprijateljiti. Ostani ovdje i čuvaj te moje stvari.«
Om objesi torbe o nešto na zidu pa izađe. Ja poslušah... Doskora čuh, gdje netko prilazi. Bio bih
skočio i pobjegao, ali raspoznah starčev glas. Tri
su žene bile s njime. Nosile su stari željezni krevet,
neke daske i dva koša. Metnuše sve to pokraj
vrata, a lišće i sijeno iznesoše napolje; pometoše pod i zidove. »Eto! A gdje je nevjesta? Krevet je —
za dvoje — malo preuzak« Kad ćete nas pozvati, da
i nju vidimo?« — zadirkivale su žene u starčića. »A
kako ćete prozvati to svoje novo gnijezdo?« — »Villa
Kebar!« vikne najmlađa prasnuvši u smijeh. I žene
su hihotale, dok je crni starac prazio pred kućicom koševe. »Pa i jest neki stari crni kebar! Da,
pravi šjor Kebar!« Doskora su bile gotove. Naprtiše na leđa lišće i sijeno pa pođoše viknuvši još
jednom starcu: »Sretno! Poslat ćemo plovana, da vam
blagoslovi villu. A znate: plaćati valja tačno, svake
treće subote.« — Starac se nije na njih ljutio, a
svoje je veselje pokazivao meni: »Moro, ču li? Villa
Kebar! Al to je baš ono, što ja i hoću. Da, kornjaši
coleoptera! A kebar, Melolontha vulgaris, na čelu svima! Doskora će naša villa biti puna
kornjaša, a stari šjor Kebar kralj među njima... Na
posao, Moro! Na posao!« — I on poče uređivati svoj
stan. Izvuče koješta iz torba, prometnu se u stolara.
Napravio sto i klupu; dignuo uza zidove neke ormariće; objesio po svuda kutijice sa poklopcem od
stakla. Radio je dva dana; trećeg me povede onamo
gore. Gledaj, baš onuda!

Al ja ne vidjeh — a i ne čuh — više ništa, jer
me san svlada; propadoh čitav u nj.
Najednom se prenuh. Htjedoh skočiti.

- Miruj! Šuti!

- Al ne čuješ?

- Čujem. To je kozodoj. Izletio je iz neke štale;
ide k lokvi, da hvata komarce.
Mene uznemiri nešto novo.
Dva su mjeseca sjala u noći: jedan gore na nebu,
drugi u dubini vode. Najedared onaj u lokvi poče da
se njija pa da se kida i lomi na kriške, na pruge,
na trakove.

- Što je pak to? Da zalajem?

- Šuti. To je bjelouška. Pliva površinom bare.
Zatalasala je vodu. Nema ni tu pogibli.

- Pa kako ti sve to znaš?

- Što sve ne čuh i ne naučih od staroga Kebra!

- A što je bio taj čovjek.

- Ne bih ni sam znao. Brao je mnoge trave, čupao neke biljčice. Ogledao ih kroz okruglo staklo pa
ih sušio i spremao. Lovio sve sitno što leti, a pjeva
ili zuji; sve veliko i maleno što gmiže i pliva, pa nabadao iglom ili punio slamom ili pak trpao u neka
stakla.

- I time se hranio?

- O ne! Nosio svako toliko u grad pa se vraćao
prteći na sebi hranu i koješta, što mu trebalo da
još življe »lovi«. Ja sam ga pratio u lov ili mu čuvao
kućicu. Pokazivao mu kuda se može proći; vraćao
ga na pravi put, kad bi zalutao. Bili smo uvijek
skupa, uvijek sami. I on mi je koješta govorio. »Moro,
na tebi su tragovi mnogih udaraca i ugriza. Pod
svakim je od njih zakopana po jedna bol. A gle
sve ove brazde i bore na mome licu: to su rane koje
ne mogu zacijeliti: uvijek su otvorene i bivaju sve
dublje i duže.« — »Moro, ima ljudi, koji ne znadu,
kako biljke i životinje žive. Za njih sve to hvatam,
da im vide barem mrtvo tijelo. Njima tijelo, a meni
duša!... Jest, duša. Nema bez nje ničega: ni životinje, ni biljke, pa ni kamena. I ti si dio jedne velike
duše, koja upravlja čitavim tvojim rodom. I što više
bude tih tragova na tvome tijelu, jače ćeš je osjetiti.« — »Moro brate, zatvori oči pred svime, što te
od čovjeka dijeli; gledaj samo u ono, što je u tebe
kao i u njega. Kad te kamen ili bič udari, sjeti se,
da i ljudska piit zna za bol i muku.« — »Moro, iz
istog smo izvora svi istekli, i u isti ćemo uzvor svi
uroniti. Al naša voda ne teče nizdd, no uzbrdo: za
čovjeka uz glavno korito, za sve druge i za sve drugo
uz pritoke sad bistre, sad močvarne.« — Nisam ga
pravo razumijevao, al sam osjećao, kako iz njega
struji nešto, što me i grije i hrani.

- Pa gdje je on sada?

- Ode. I ne će se nikad vratiti.

- Kako to?

- Doznali ljudi u selu, da stari Kebar nešto i
zaslužuje svojom »lovinom«, pa se počeše motati
okolo njega. »Stari, ti gaziš po našim poljima i po
našim luzima. Loviš na našoj lokvi. Obogaćuješ se
na našemu i od našega. Stari, plati nam ovo! plati nam
ono!« A žene navališe, da je vještac i uročnik. Kuha
trave; vari kebre i zmije. Otrovao je lokvi vodu, pa
ovce crkavaju. Otvorio je čini nad obližnjim selima,
pa djeca u njima umiru. Jednog dana provališe mu
u kućicu. Gledahu — u čudu, a i u nekom strahu —
starčeve osušene bube, udjevene zmije, guštere i
ptice. Rekoše, da je sve to vražji posao. On zna
ukleti i tu gamad. Kao da ju je okamenio. Sve mu
robuje; radi što on hoće; dava mu svoj otrov. I ljudi
ga povukoše dolje k moru, u varošicu. A kad ondje
rekoše, da je sa starcem sve u redu, seljani ga zamrziše još većma. Sad nas počeše tjerati odasvuda:
iz šumice, s lokve, sa svakog puteljka, na kojem bi
nas sreli. A kad jednom crkne nekoj ženi krava,
čitavo se selo dignu i nahrupi. Ščepaše ga kao kakvog
lupeža i povedoše ga ravno na daleku stanicu; strpaše
ga sami u vlak.

- A što bi s tobom?

- Nađoše me vezana pa me grdno izbatinaše.
Pustiše me, kad im se pričini, da su me do kraja
utukli. A onda počeše vijećati, što će s onim »vampirima«, što ih »vještac« ostavi u 	kući. Bojali se
dotaknuti ih. Govorili su: »Sve to sada leži kao
mrtvo: ubodeno iglama, uronjeno u špirit, pričvršteno na daščice i na štapove, ukočeno i kao da je
mrtvo: — al netom mrak pane, sve će oživjeti, poskakutati, izmiliti, odletjeti, da napadne u snu i nas
i našu stoku.« Nisu znali, što bi, kad se žene nečemu
domisliše. Zapališe »rupu vještačevu«. Da plamen ne
izgori prije konopa, stvorih se i ja u šaku pepela.

- A onda?

- Njega nestade. Došli amo neki ljudi da se popitaju, što je to bilo. Spočetka su oštro govorili, al na koncu prasnuše u smijeh; odoše razveseljeni vinom
i lijepim darom. Žene u selu kao da se i sad bojahu
starog crnog Kebra. Kamen im se svali sa srca, kada
kasnije čuše, da je starac nastradao u snijegu putujući sam, jedne grdne večeri, preko neke planine. Al
se onda sjetiše opet mene. Rekoše, da se starac povampirio i ušao u me. I počeše me goniti. Tjeraju
me kao vuka, podmeću mi otrov, biju me kamenjem.
Živim u jazbinama. Hranim se na smetištima.
Umuknu, dignu glavu i naćuli uši.
Al je svuda bilo tiho. Samo je voda negdje grgoljila, i noćna je ptica kričala daleko, s one strane
klanca.

- Siđimo k vodi. Žedan sam.
Išao je preda mnom.
Tek sada vidjeh, da je čak i šepav.
Kad stigosmo, on počeka, da ja prvi ločem.

- Šarko, možda i jest otrov u meni. Poslije starčeve smrti, bio sam kao bijesan. Prometnuh se u
strašilo. Digoše na me do tri hajke; možda će sjutra
i četvrtu. Jedva stojim na nogama, al me se svi ljudi
ipak boje. Prestrašio se i tvoj gospodar, kad me ono
ugleda...

- On se pobojao zbog mene. Ti ga ne znaš.

- Znam ga.

- Kako to?

- Dvije su godine, što vas gledam i uhađam.
Nije ono bio prvi put, što mi prođe mimo. Znam
kako vonja.

- Pa reci: kako?
Crnko ne odgovori. Htio je u vodu. Al prije no
sasvim uđe, povuče se natrag. Svaka se žilica tresla
na njemu od zime; zubi mu cvokotahu.

- Svršeno je — reče. Novoj hajci ne ću odoljeti,
I rana na bedru dala se opet po zlu.
Legne pa nastavi prvašnji govor:

- Znam dobro, kako vonja. Pođe moj starac
jednom i dolje k moru, k tvome gospodaru. I ostade kod njega dva dana. A kad se vrati, donije hrane,
i odijelo, i neke knjige. Sve je to vonjalo po ruci,
koja tebe miluje.

- A, vidiš!

- I nikad nije moj starac bio veseliji. »Moro,
jednom ćemo skupa k Njemu, u kloštar pokraj mora.
Naručio je kod mene sovu. Al veliku, s pametnim
očima. Hoće da je drži na ormaru, nad svojim knjigama. Hoće tijelo nečega, čemu On zna i dušu.« —
»Moro, on me je na općini branio od ovih ljudi i
kazao, što ja tu zapravo radim.« A sovu nađosmo;
i on je uredi, kako je bolje mogao. Bilo je to baš
onda, kad su ga oni u selu najviše gonili. »Moro,
ako mi se što dogodi, ti ćeš k Njemu, pa mu sve reci.
On zna nemušti jezik. Razumije sve životinje. Kaži
mu, da sam svoje uradio, da mu i ja nešto darujem.«

- A gdje je ptica?

- Izgorjela i ona. Al ipak... Ja bih sad morao.

- Dođi!
Crnko ne odgovori. Ležao je i s njuškom na travi,
uz vodu, u kojoj se mjesec opet lomio i kidao praveći po čitavoj površini srebrnu tanku mrežu.

Zora je već svitala, kada Crnko napokon pristane,
da ga vodim.
Išli smo polako, po pustim predjelima, od skrovišta do skrovišta, od grma do grma.
Sinoćna trka, a i onaj gospodarev kamen, koji pogodi Crnka u još nezacijeljenu ranu, kao da bijahu
utukli posljednje snage psa stradaoca. Jedva se za
mnom vukao; a morali smo i prečesto stajati i odmarati se. Kad napokon stigosmo do groblja blizu doma,
sunce je već bilo visoko na nebu, i ja se pobojah, da
je gospodar već objedovao i obavio svoju šetnju po
parku. Kako da prođemo preko ceste, a Crnko uđe,
neopažen, u našu baštu ili u dvorište?

- Pusti me.

- Ustani! Zatrči se za mnom.
    
Prođosmo sretno cestu. Stigosmo pod kulu. Si-
dosmo kroz otvorena vratašca k potoku.
I povedoh ga, gacajući po vodi, do ispod crkve pa
na pijesak domskoga kupališta.

- A sad gore, u park!
Crnku kao da je bilo najteže popeti se uz ono
desetak basamaka s igrališta u baštu. No kada i to
prođe, zatrčasmo se preko parka, sakrismo se u lovo-
rikama ispod zida.
I ničega se više nismo bojali.
Ja sam po žamorima u kuhinji i po tišini u bašti
već znao, da su svi u domu kod objeda, i da će go-
spodar doskora doći. Na kaznu nisam tog puta ni
mislio; bojao sam se samo za Crnka, koji je uza me
ležao, sve teže dahtao i uvijek šutio.
I ne čekasmo ga dugo.
Dođe sa sestrom. Sjedoše nedaleko od nas, na
okruglu kamenu klupu.

- Pa što ćeš sada? — upita ga ona.

- Idem sjutra u G. Možda seljaci nešto znadu.

- Nemoj. Sigurno ga onaj drugi, onaj bijesni,
ugrizao. Sve je sada i prekasno. Bolje da ga više i
ne vidimo.

- O Šarko! Šarko! — klikne on, kao da me žali.
A ja ne mogoh više odoljeti.
Skočih preda nj, veseo, pozdravljajući.
Ustali su obadvoje, iznenađeni. Ali njihovo ve-
selje odmah i minu. Trgnuše natrag. Djevojka pro-
blijedi, kriknu:

- Gle! Pazi!
Crnko je stajao iza mene, nasred putića. Crn,
mršav, šugav i izranjen, izgledao je još bijedniji, a
i strašniji, na bjelini tankog šljunka, u sjaju podnev-
nog sunca.
Ona se pope na klupu. Htjela je pobjeći, al je
brat pridrža.

- Ne! Bolje mirovati.
A Crnko kao da sve to razumije. Spusti se na
zemlju, obori i glavu.

- Jest. Baš on... Smećojeda! — reče gospodar.
U meni se sve uznemiri.

- Gospodaru! Crnko! Crnko! Moj brat Crnko!
Sjećaš li ga se? Nosi ti poruku od starca Kebra.
Crnko! Kebar! Sova!
Opet sam ludo lajao.
Al On me gurnu na stranu; maknu se oprezno
naprijed.
Djevojka se još većma poboja.

- Vlado, nemoj! Pazi se! Usta su mu sva slinava.
A Crnko je ležao kao da je na njemu sve oba-
mrlo. Samo su mu oči bile žive. One se bistrile, pu-
nile se sve blažim sjajem, dok postadoše umiljate
kao u mladog pseta.

- Gospodaru, eto: i on te se sjeća. Crnko! Moj
brat Crnko!
Kao da je i Njemu nešto mutno sinulo. Prignu se
polako i pruži desnu. I njegov se dlan htio baš do-
taknuti one bijedne glave spružene na zemlji, kad se
ruka povuče opet natrag.
Crnko ga pogleda još jedan put pa se naglo
stresnu. Prevali se na leđa. Sav se ukoči.

- No, hvala Bogu! — kliknu djevojka, kao da
joj se svalio kamen sa srca.
A gospodar vikne slugu:

- Ej, hitro amo! Bacite tu mrcinu u more!

013