Ištipana hartija/Knjiga prva/Vitlaj duše


Vitlaj duše 
Boja nota — glazba boja —
kaos misli — strast i sanja:
Tu ideja plazi moja
dublja, luđa, grča, tanja.

Tisni uho na glasiće,
kada buje, lete, prše,
kad na nebu sunce sviće,
kad se dusi tmina krše.

Ja ih gledam polomljene
i oko ih moje tišti
i sa one usne zdene
sve ko nešto mljaska, pišti.

To je trzaj smrtnih kosti,
mrazni pljusak sa grobišta:
mrska pjena jalne psosti —
jedno mrtvo, prazno ništa.

I čini se mramor sijedi
pred kim živa noga kleca
i sa njega mraz se cijedi
i proročkom psalmi jeca.

Tu mi drhtne usna s krvi
i sa nje se pjesme ruše. —
Ja poštujem mrtve strvi,
al i više — žive duše!

I sve ovo, što mi oči
svojim krikom cvileć biju,
sve te glase ljubav toči:
O ne dam da duše mriju!

O svi amo u tom plesu,
što ga moja krvca vodi,
kad je ono pošla k bijesu
sve po ljubav na slobodi.

Ja sam žena, što je pala
pod đavolje jedno tijelo
i sve mu je gola dala,
sve što bješe — biće cijelo.

A to dijete, što vas buni
i u rujno kolo vodi,
pamtiti će milijuni
i majku mu, što ga rodi.

Dojila ga samom krvi,
dok ono joj kida sise,
pa što i vas zubom mrvi
i mene je stoput više.

... Sve u šumu strasnih vala,
u kristalnoj boji pjena —
sve što nam je miso dala
Satanasom poljubljena.

016