Šarko/V.


V. Dušmanka 

Dani i mjeseci prolaze, a ja mu se sve većma
čudim.
Tjelesno je bodriji i zdraviji. Odsjev mladosti
bljesne katkad na njemu kao nestalno aprilsko
sunce na starom zidu. Zanos mu najedared plane i
hitro izgori kao pastirska vatra u planini. Nešto se
u njemu propinje; htjelo bi probiti iz nutrine. A on
to pušta; pruža se i nadima poput cijevi, kojom je
jurnula voda.
Ja gledani i veselim se, al je u svemu tome ipak
nešto, zbog čega se i uznemirim. Hoće li mu sve
ostati, kad se i ta sila iz njega oslobodi? Hoće li
proteći sok svjež i plemenit, ili će iscuriti nečist
talog? II će prokapati, naizmjence, i dobro i zlo, što
je u njemu?

Došao je posjetnik.
Negda je dočekivao gosta u domu i pratio ga
zatim do mosta ispred kule. Vodio ga po čitavoj
kući i bašti govoreći samo o zgradi i o djeci uz nešto
hvalisanja, što mu nije pristajalo, al i sa mnogo ljubavi, koja se ljudima sviđala.
Sada je drukčije. Gosta uvodi samo u kuću i govori mu ponajviše o sebi, i prati ga u grad, da s njime
tamo i ostane.
Dok se rušilo i gradilo, govorio je znancima, što
će sve nestati i zatim nastati. I znao je, da to kaže
na takav način, da su ga rado slušali, videći već sada
ono, što bi on htio da se učini. Nešto od njegove
strasti prodiralo je u slušaoca, koji bi se sam zanio i stao graditi planove te otišao odavle razdragan i
zadovoljan.
Sada pušta drugima da vode posjetnike naokolo.
A kad se sastane s onima, koje ne izbjegava, o domu
govori što manje i što hladnije.
Rekao bih, da bi on htio sada rušiti opet zidove,
premjestiti stupove i gatove, premetnuti sve, sam«
da se opet radi, i pred njegovim se očima spruže i
saviju nove linije, nastanu novi oblici.
Taj hladni, mirni čovjek kao da ne voli ono, što
se zauvijek ukočilo, pa makar bilo to i nešto lijepo.
Il možda nije zadovoljan s onim, što je uradio?

Jučer je gotovo čitav dan proboravio u svojim
sobama.
Premetnuo je sve. Promijenio je slike na zidovima, namjestio drukčije pokućstvo. Knjige je skinuo
s pretinaca, pregledao ih i složio u hrpe. Mnoge je
nekamo odnio, druge odnekuda dovukao. Nije imao
mira, dok njegovi ormari sa knjigama nisu sasvim
drukčije izgledali.
I njegov pisaći stô kao da nije više onaj prvašnji.
Ja sada ležim u drugom kutu sobe i na drugome
sagu. Jedva dišem od straha, da ne potjera i mene
i ne posadi na moje mjesto psića naše kravarice.
Ležim i gledam, kako skida sa sebe odijelo i vadi
neko drugo iz ormara.

I prošlog je aprila bio nemiran i čudnovat, ali ove
godine kao da je njegova »proljetna bolest« veoma
teža.
Po njegovim kretnjama, po izrazu lica, pa čak i
po njegovu mirisu, vidim i osjećam, da se u njemu
štošta mijenja.
Kao da popuštaju nevidljivi konci, što su ga vezali za sve i za svakoga u ovoj kući.

Il je stara kuća iznijela napokon pobjedu?

Danas je prvi put primio u ruke neku svoju novu,
netom štampanu knjigu.
Bacio je na nju pogled gotovo neprijateljski.
Jedva ju je prolistao.
No ja znam, kolikom ju je ljubavlju pisao, i kako
ju je nestrpljivo očekivao, dok se još štampavala.
On ne mari više za nju kao ni za dovršene dvore.
Gotovo djelo izgubilo je za nj svaki čar.

Mala Reza i grbavi dječak Jurica odoše odavle.
Djevojčicu je On sam negdje našao i doveo je,
sitnu, prljavu, nevoljnu, u dom. Maloga su grbavca
poslali amo, misleći da će doskora ovdje i umrijeti.
On je napeo sve sile, da tu djecu spasi. Vodio
ih k svome stolu, obilazio njihove posteljice, nosio ih
u naručju, igrao se s njima, pričao im i poučavao ih.
Dvije se godine mučio ustrpljivo i postojano, dok ih
ne vidje zdrave i pune dječje radosti.

I ja sam morao pustiti, da ta djeca rade sa mnom,
štogod hoće. S početka sam se ljutio i otimao; bio
čak i nenavidan, al sam ih na kraju zavolio.
Sva je kuća znala, koliko je on strahovao, kad
neka teška bolest pohodi jednom djevojčicu, i koliko
se opirao, kad mu lani htjedoše oduzeti još bolesnog
grbavca.
Mislio sam, da ih i sada ne će htjeti nikako pustiti
đavle. Sad su ga istom djeca zavoljela, a on je
mogao da se njima hvali.
Al sve je drukčije bilo.
Djeca su na odlasku plakala i držala se čvrsto
njegova odijela. On je u nju gledao s nekom nježnošću, ali također i s posmijehom, kojim je kazivao:
»Al vi niste više moji. S vama sam dovršio. Ne bih
više znao, što ću s vama.«
Sjetio sam se njegovih očiju, kad je mali grbavac
preda nj došao. Kao da to nisu bile više one iste oči. Opet ona hladnoća pred nečim, što je već
gotovo.
Ukućani su tetošili i tješili djecu; on je samo puštao, da ga ona dva crvića miluju. Pričini mi se, da
čak i kuharica, kojoj se Jurica dugo vremena gadio,
voli grbavca više no gospodar. Svima je bilo žao
djece, jer su ona sada bila zdrava, čista i gotovo
lijepa, ali On sad za nju ne haje ili se brani od
onoga, što druge spopada.
Djeca odoše. Sve su oči bile pune suza ili barem
turobne osim gospodarevih.
I prvi mi se put učini da moj gospodar nije najbolja duša u kući.

- Šarko!
Bio je već peti dan, što me nije vodio sa sobom
iz doma, pa sam skočio kao pomaman.

- Vau! Vau! Nadvor! Na šetnju!
Sunce je zapadalo. Mi smo išli uz more.
Al to nije bila šetnja no hodanje u obližnje
mjestance.
Žurio se, kao da ne bi htio zakasniti.
Sve ono, što je on nosio u sebi i što je znalo, da
mu se odnekuda prikrade i da ga tajanstveno prati
u njegovim večernjim šetnjama, ovog puta nije bilo
ni u njemu, ni okolo njega.
Nikada ga još ne vidjeh mahati u hodu na onaj
način rukama i pružati onako nogu ispred noge.
Kretnje mu bijahu neobične, lupa njegovih nogu
meni sasvim nova. Udarih u trk pa se okrenuh, da
vidim, nosi li i ovog puta sunce na leđima. Bio je
opet između mene i sunca na zapadu, al je ono zalazilo negdje daleko iza njega; i gospodar je bio
samo neka mračna sjena na crvenoj ploči sunčanoj.
Već se mračilo, kad smo stigli do neke gostionice.
On uđe u kuću; ja moradoh ostati u dvorištu.
S početka sam htio pobjeći, al kad vidjeh, da je
on u prizemnoj sobi otvorenih i rasvijetljenih prozora, pa mu čujem glas, a kad ustaje, mogu ga čak
i vidjeti, ostadoh u dvorištu, da slušam i gledam.
Zveket tanjura i čaša, duboki muški glasovi,
ženski smijeh i struganje o pod nogom kakve pomaknute stolice! To je trajalo dosta dugo; s početka
uz neku mjeru i suzdržljivost pa onda sve življe i
življe. Jedan je ženski glas bio sladak i umiljat kao
u grlice, al dva ostala nisu već sada mogla prigušiti
u sebi neke zvukove, od kojih mi je bilo neugodno
kao kad slušam škripanje zarđalog željeza na vratima. Muški je jedan glas bio nekako prazan, bez
zvuka i boje, kao da izlazi iz gnjile drvene cijevi;
drugi je pak praskao i pucketao u naglim nenadanim usklicima i hihotanju kao bič ili kao sirovo drvo
na žeravci, i ja sam se jedva sustezao da ne odgovorim svakoj njegovoj provali kratkim lajanjem.
Bila su još dva muška glasa veoma duboka, od kojih
je jedan neprestano hukao kao iz bureta.
Najviše 6am prisluškivao gospodarevu glasu, koji
me je poput nevidljiva lanca držao čvrsto vezana
pod onim prozorima, dok se hvatala tama. S početka se rijetko javljao i bio kao uvijek. Al što je
vrijeme više odmicalo, u onoj je sobi postajalo uvijek življe, govor hitriji, smijeh otvoreniji, klicanje
slobodnije. U glasu se moga gospodara javljahu
zvukovi, što ih nisam do tada bio nikada čuo.
Ne znam, kakva je vatra s početka tinjala pa
sve jače gorjela i rasplamsavala se između onih
ljudi, dok ih sve ne obuze i upali, ali njihov se smijeh
prometnu u hihotanje, govor i žagor u klicanje.
Govorahu katkada svi skupa, vičući kao da se svađaju, da na koncu zapjevaju ili udare u smijanje, za
kojim bi nastala kratka šutnja prekinuta samo
zveckanjem čaša. Oštar zadah ugrijane ljudske puti
i masnih jela, duhana i vina izlazio je kroz otvorene
prozore nadvor; i ja se sjetih vonja onih kuća, u
kojima mnogo ljudi skupa sjede i jedu i okolo kojih
se vrzah jedne noći s mojim bratom Crnkom.
Očekivao sam, da će se vrata najedamput otvoriti, i moj se gospodar pokazati na pragu, i viknuti:
Šarko!, i pobjegnuti sa mnom u noć.
Al se to ne dogodi.
Sad je on nešto govorio. Nisam ni pazio na njegove riječi; prisluškivao sam samo zvuku njegova
glasa. I što sam više slušao, to mi je bilo i čudnije,
i teže.
To ne bijaše više onaj glas, kojim je pričao djeci
sjedeći u proljetnom danu pod borovima našeg
parka. U njemu je bilo i kajanja, što je nešto ludo
uradio, i gorčine zbog nečega, što ga je prevarilo,
i ljutnje nad nekim krivicama, i hvalisanja, da će
nešto uraditi. Svi oni zvukovi, što su me u njegovu
glasu sjećali na mrmor lišća u proljeće i na lagani
pljusak mora na šljunku ispred doma, kao da su se
sada pritajili pred nečim oporim i reskim, što je
hripalo u njegovim riječima. Neskladni zvukovi, što
ih bijah čuo u glasu žena i ljudi, kojima je sada
govorio, kao da se uvukli u njegov govor. Meni,
kojemu se uvijek pričinjaše, da mu riječi vonjaju po
proljetnoj borovoj smoli i po grmu, kroz koji je zečić
prošao, bilo je sada kao da osjećam zadah pokvarenog masnog taloga.

- Tako je!

- Pravo imaš!

- U svijet! U život!
To su bili gotovo pijani usklici. Al me najviše
vrijeđalo klicanje one žene, od koje mi se glas bijaše s početka pričinio sladak i mek kao gukanje
grličino.

- U život! Snaga! Slast!
Njezin glas psikao sada kao zmija i znao katkada
zviznuti poput sablje.
Bili su svi ustali i prišli k Njemu gurajući stolice,
kličući i pružajući čaše, što su o njegovu udarale i
zveketale.
Popade me nemir i bijes. Propeh se i zalajah,
ljutito, neprijateljski.

- Šarko!
    
Gospodar je stajao uz prozor.
Samo mu jedan dio lica bijaše rasvijetljen, al ono,
što na njemu vidjeh, još me više raspali. Pobojah se,
da će on, ostane li još duže s onim ljudima, izgubiti
ne samo svoj glas no dobiti i novo lice.

- Huš! Glupane!
Al ja udarih u svoje najljuće lajanje.
Gospodar napravi naglu kretnju, okrenu 6e, zgrabi
nešto sa stola i zamahnu.
Nešto je proletjelo pokraj mene, udarilo o kamen,
raspuklo se staklenim zveketom.
Ja se odmah umirih; legoh ispod prozora.
Nisam više slušao; silio sam se, da zaspim.
Al ipak nisam mogao da se ne trgnem svaki put,
kad bi njegov glas dopro jače do mene.
I bilo mi je teško čuti ga, jer to ne bijaše onaj
isti glas, koji je one noći, dok su vjetrovi bjesnili
nad .morem i avetinje čekale pred gospodarevom
sobom, govorio s postelje bolovi o vitom, bijelom
zvoniku usred mračne šume.
Kasno u noći čitavo društvo izađe.
Gospodar i ne pogleda, jesam li još u dvorištu.
Vraćahu se u grad u bučnim razgovorima, vodeći
žene rukom ispod pazuha, otimajući ih jedan drugome, pravdajući se i mireći se.
Usklici ženi bijahu sada nalik na kreštanje, a
hihotanje je gospode bilo nešto ružno.
Išao sam za njima, pokunjen i tih, slijedeći ih
izdaleka.
Na mostu ispred kule gospodar nije stao; pošao
je naprijed s njima.
To bijaše prvi put, što ga nisam slijedio do kraja.
Dočekao sam dan pred vratima doma.

Kad je prvi put u dom ušla, navalio sam na nju
lajanjem.
Nanjušio sam odmah dušmanku.

Al je ona bila još mlada i veoma lijepa, i prišla
je k njemu slobodno i dražesno poput djeteta; umiljavala mu se kao mačka. Ja sam morao uzmaći, a
on je prionuo sasvim uz nju.
Ne znam, ni otkud je dolazila, ni kamo je išla.
Prohtjelo se toj krasnoj zvjerki svrnuti za kratko
vrijeme sa svog puta, i ući u naše dvorište i u naš
park, i maziti se okolo njega, dok ga nije dovela do
onog, što je i htjela.
Ima mnogo ljudi, koji zaudaraju. I On često zna,
da ih odmah valjano nanjuši i da ih se kloni. Al je
ona mirisala poput kožice u zrelih breskava, i jedino
sam ja mogao osjetiti vonj gnjileži i otrova u njezinoj skrivenoj srčiki.
Kad vidjeh, kako joj gleda u mala sočna usta,
kad mu ona govori, sjetih se Dunjinih riječi o ljutoj
žeđi ljudskoj za žestokim napitkom. Kad ugledah
njegov trud, da joj se svidi pokazujući se pred njom
mlađeg srca i veselije duše no je zaista bio, dođoše
mi na um riječi Proročice, kad ono reče, da će zmija
ugristi varalicu. Ja, koji znadem sjetu njegove duše
i bol njegove puti, padao sam iz čuđenja u čuđenje
gledajući, kako se on sada kreće i govori.
Čudna igra započe doskora između njih. Kao da
su jedno drugo s početka oprezno vagali i mjerili i
proučavali, vrebajući na trenutak, kad će otkriti
slabu tačku, pa da skoče i navale. Jedva su mogli
suspregnuti svoju nestrpljivost; i njihovi su pogledi
bili katkad tako gadni, da su se sami bojali i pogledati se u oči. Kao da su već osjećali, što se mora
desiti; al je svako od njih htjelo, izaći iz te borbe
kao pobjednik. Njihove su se puti privlačile, al su
i do dva ponosa stremila neprijateljski jedan protiv
drugoga. Dražila ih opasnost, u koju bi mogli pasti,
poniženje što su ga već sada slutili. Svako je od njih
već sada htjelo, da posrkne slačinu, a ostavi drugome talog na dnu čaše opojnosti, za kojom je oboje
čeznulo.
Ja sam vidio samo početak te njihove borbe, jer me doskora sasvim ukloniše, kao da se i mene stide.
Puštahu me k sebi samo onda, kad bijahu u društvu
i kad su hinili potpuni mir.
Al što ne vidjeh očima, ja doznah — barem donekle — nosom. Osjetih vonju njegovih ustiju na
njezinim rukama i njena odijela na njegovim koljenima. Išao sam ranim jutrom parkom, i njuh mi je
odavao, kojim su puteljcima skupa prošli u noći,
preko kojeg je zida ona u park ušla te zatim s njime
izašla, i na kojoj su klupi sjedjeli, i gdje su ležali na
travi. Raspoznavao sam vonj njezinih nogu na pragu
njegove sobe, na sagu okolo pisaćeg stola. Gotovo
su svi predmeti mirisali u sobi kao i njeni prstići.
I jednog jutra osjetih, da sve vonja u gospodarevu
stanu po njenim dugim zmijolikim vlasima; vazduh
u sobi, otirač na umivaoniku, jastuk na počivaljci,
uzglavlje u njegovoj postelji.
Njihove se vonje tako miješale i prodirale jedna
u drugu, da više puta nisam pravo znao, čiji trag
slijedim. U mraku sam njuhom jedva mogao raspoznati, je li preda mnom on ili ona. Na njegovu je
dlanu bio sada okus ženske kože. Hrana iz gospodarevih ruku imala je tek kolača, što mi ga je ona
katkad davala. Pritajene dosad žlijezde, izlučivale su
u njemu sokove oštre vonje, od kojih je meni bivalo
mučno. Znoj mu je postajao gust i jedak. Njegove
pljuvačke nisam mogao ni ponjušiti. Sve ono, što
mi je odmah prvog časa bilo odvratno u vonju njezina tijela, osjećalo se sve jače u njemu i na njemu.
Razabirao sam sve jasnije, kako ona žena hrani i
prožima svojim najgorim sokovima bolesno al plemenito tjelesno stablo moga gospodara. On je
zaudarao po gljivi nikloj u kasnu jesen na gnjilu
šuškoru.
Spol je u njemu triumfirao.
Mršav i blijed, hodao je danju kao noćnik ne
mareći ni za što; predveče je oživljavao u čeznutljivom očekivanju, spopadnut nemirom i ognjicom
Ne znam, što se sve dešavalo između njih. Al gledah, kako ona sja od radosti i pomame. Kao da
joj se žurilo, da nešto što prije dovrši. Mačje joj
kretnje postadoše življe i plahovitije; zjene joj se
raširiše i usne joj nabreknuše i zacrvenješe poput
koralja; ruke joj se spružiše poput guja, pune napetih
mišića pod tankom glatkom kožom; bokovi joj se
zanjihaše u hodu joj primamljivijim ritmom.
Naslutih odmah, da je on već pobijeđen, i da mu
ona sprema nešto novo i ružno. Iz njegovih je očiju
virila već mržnja i uhađalo nepovjerenje, al mu je
koprena strasti zastirala još uvijek vid. Nečisti plamen, od kojeg je gorio, obavijao ga dimom; i on
nije mogao sve vidjeti i razabrati.
Najveća me bojazan spopane u predvečerje toploga ljetnog dana.
Park je bio već opustio, i dom se polagano stišavao. Onog je dana bilo mnogo posla s novom i
od puta izmorenom djecom, i sve je išlo ranije na
počinak.
Ne znam, kako i kuda je ušla u park, al je nenadano ugledah u sjeni lovorike, još obasjane
rumenilom kasnog sutona.
I nikad mi se ne pričini tako lijepom i tako odvratnom. Kao da je sav žar dugog ljetnog dana
gorio u njenoj krvi, prosjajivao iz njenih očiju. Sve
su podnevne žeđe čekale u njezinu grlu na napitak,
što će ga doskora posrkati iz ustiju onoga, zbog
kojega je tu stajala, ove su pustinjske žege hlepile
u njoj za srkom svježine u biću onoga, čija je rana
jesen bila osuta rosama i oživljena prijatnom hladnoćom. Dosada dugih poslijepodnevnih časova punih reske svjetlosti i paničkog straha, što silazi sa
sunca, čekala je u njenoj duši onoga, koji je nosio
u sebi blagost svoga prvog mraka i mir jedne spokojne ćudi usplahirene samo nadama i snima. Ona
mi se pričini usjano žedno ljeto, što jedva dočekuje
prvo jesensko vrelo, da ga u jedan mah ispije.
Stajala je neko vrijeme mirno pod lovorikom.

Najednom joj munja bijesnu očima; dignu glavu,
ispruži ruke.
Bijaše za tren pokidala najljepše grane. Pođe
k obližnjem ružmarinu i pohara ga. Duge oleandrove grane s bijelim i crvenim cvjetovima na vrhu
pucahu u njenim rukama. Đipala je, laka i elastična,
da dohvati procvjetale jukine batove. Što nije mogla
kidati rukama i težinom svoga tijela, lomila je pri
korijenu nogama ne štedeći ništa, birajući što je
najbujnije prolistalo i najljepše procvalo Oštra vonja lovorike, i ružmarina izbijala je iz rana na
stabljikama.
Opijala se mirisima i kidala hitrije i žešće.
Gazila po granju, kao da bi htjela da joj i noge
zamirišu. Ne prestade ni onda, kad On dođe iznenada preda nju i pogleda je u čudu.
Žena mu zaroni pogled do dna očiju.

- Pomozi!

On se još uvijek čudio motreći naglu propast
onoga, oko čega se dugo mučio.
Žena se nasmjehnu i turi mu pod nos svoje ruke,
prokađene duhom pokidanih grana:

- Spremam ležaj.

On se trgnu na te riječi. Lice mu se preobrazi.

- Pomozi!

I on poče kidati i lomiti. Dugo su se natjecali,
tko će hitrije i više. Dahtali su od napora savijajući
istu granu. Licem uz lice, ustima uz usta, miješali
su dahove, dok im se čvrstoća grane nije opirala;
smijali se istim pobjedničkim smijehom, kad je
stabljika pucala i padala na zemlju.

- Još! Još! Ležaj širok i mek!

- Mirisav!

- Bogovski!
On upre nogama i rukama; povali na tle čitavo
drvo ružmarinovo.

- Oleandri! Oleandri!
Hitra i žestoka, navali na visok grm s crvenim
cvjetovima na zelenim prutovima.

Ne mogoh više odoljeti. Izađoh iz skrovišta.
Pokazah joj režući zube.
On grmnu na me. Udari me nogom, pogodi me
kamenomt potjera me u dvorište ispred štale.
I pade noć tamna, al osuta krupnim zvjezdama,
i topla, i sva zadojena mirisima. Bila je ta noć duga,
tiha, no ipak puna pritajenih veranja i šuljanja,
laganih koračenja, suspregnutih dihanja i uzdisanja.
Ja sam lovio nosom vonje, što su lutale po parku,
i miris trava i soli s mora. Hvatao sam uhom noćne
žamore. Al se nisam usuđivao ni da se maknem.
Ovog me puta nije spopadala srdžba, no duboka
teška tuga, kakove nisam još nikada osjetio. Najviše sam mislio na brata i na tajanstvene riječi
stare zmije Proročice. »Bježi. Čuvaj svoju pasju
dušu«, reče mi on. »Tko nije guja ili rijeka, nek se
ne vijuga«, bijaše kazala ona. Jest, i u meni je nešto, što se počelo lomiti, jer nisam znao očuvati; i
ja se samo vijugam i vrtim u krug, mjesto da potrčim
ravno naprijed, pa morao preskočiti i preko plota.
Sad mi se činilo, da Proročica nije govorila o Njemu
no o meni, porodu kuje Lile, koja ide po svijetu ne
znajući za lanac i dvorište, za batine i za vonju
uvijek jednog te istog čovjeka. Zar je paun Pavo
zbilja tako glup, i mačak Miho tako zloban? Zar
to nešto ne znači, kad se čitava jedna kuća, i stabla
i kamenje, i ljudi, i životinje, pa čak i oni, koji su
već davno umrli između zidina prastarog doma i
bašte, dižu protiv jednoga čovjeka ne praštajući mu
ni ono, što u njemu i od njega izgleda lijepo i
plemenito?

- I zmija će ugristi šarlatana! — rekla je
Proročica.
A zar nije ono blistavo i šareno, što je on osnovao i pleo čitav svoj život, da omami sebe i druge,
jedna mreža, u koju se sam upleo i ugušio u njoj
svoju ljudsku sreću? A ta žena, nije li baš ona zlobna sila, što ju je uvijek očekivao i sam joj pomagao da izbije iz dubine njegovih čarobnih vrela?
Je 1’ ona stigla iz kraja (njemu nepoznatog i dušmanskoga, ii je niknula iz njega samoga? Bori li se on
i sada s nečim stranim ili sa samim sobom? Je li
ta žena zbilja stvorenje od krvi i mesa, ii je i ona
jedna od onih aveti, što niču iz njegovih, sad tmurnih a sad vedrih sanja, kojima napučuje sve okolo
sebe?
A ta iskra svijesti, što ju je bacio u me, u svoga
vjernog psića s malenom životinjskom poludušom, je
li dobar ili zloban dar?

. . . . .

U osvit zore nisam mogao više ležati i nadalje
čekati. Izađoh iz dvorišta i stadoh se šuljati prema
gornjem dijelu parka, onamo, gdje je trava bila najviša, a žbunovi oleandra i ružmarina najgušći.
Sila lišća i cvijeća ležala posvuda na zemlji.
Mnoge su polomljene a ne otrgnute grančice visjele
o	kori na poharanoj stabljiki. Vjetar strasti, koji
prođe baštom, ošteti je gore no vihori i oluje jesenje.
A ono malo, što ostade netaknuto, pričini mi se
prignuto i mlohavo, gotovo da doskora uvene. Aromatske su biljke lile iz mnogih ozleda oštre vonje,
fluidnu nevidljivu krv, kojom su vraćale zemlji svoju
mirisnu biljsku dušu.
Rad i trud mnogih godina ležao uništen na tlu.
Najednom čuh duboko tiho disanje.
Obađoh lovoriku i ugledah ležaj.
Na stogu procvalih grančica ležao moj gospodar
s licem okrenutim prema nebu, raširenih ruku, sklopljenih očiju.
Bio je sam.
Vlasi mu raščupane kao da su olujni prsti kroz
njih prošli; prsti na rukama svinuti i ukočeni u grču;
košulja zgužvana i pocijepana, kao da mu je na prsima bjesnila srda. Čitavo njegovo tijelo, koje mi se
sada pričinjalo ružnim i rasklimanih udova, odavalo
je umor.
Najgore mu bijaše pak lice. Staračko, usahlo, ispijeno. Nadale mu se sve najružnije crte, uvukle
se na njemu još dublje sve najneprijatnije bore i
napravile mrežu nikad viđenih pruga. Kapci na očima žuti kao latice uvelih ruža, a podočnjaci modrikastocrveni kao cvjetovi oleandri, što su zgnječeni
i već usahli trunuli na stogu ispod njega. Sve ono
lijepo i plemenito na njemu, što je bilo više tkano
nevidljivom pređom njegovih misli i osjećaja no staničjem njegove puti, bijaše nestalo, diglo se kao
maska, da pokaže grdobu dosad skritog lica.
Najtužnije je bilo gledati mu usta. Zvjerska, još
uvijek neutoljena žeđ grčila im krajeve, otkrivajući
donji dio zubi. Crte trpljenja, što su ih kružile, nisu
nikako mogle ublažiti odvratnost, što su je ta usta
izazivala.
Onaj, koji za tren oka pohara svu svoju cvjetnu
baštu, u kojoj se dugo mučio boreći se s neplodnim
tlom, sa zimskim burama i ljetnjim sušama, uništi
u jednoj cigloj noći i vrt svoga mira i blistavu pređu
tkanu nitima najljepših misli, kojom je bio znao da
odjene i svoje tijelo.
Nisam znao, što bih, al mi se nije dalo otići.
Morao sam još nešto doznati.
Kad se moj njuh snađe u svim mirisima onih pokidanih grana, priđoh još bliže ležaju i pružih njušku;
gotovo se dotaknuh njegovih razgaljenih prsiju.
I ja osjetih, da moj gospodar smrdi.

Tri dana iza toga poveo me u luku. Išao je na
gat, da dočeka gosta.
Ja sam u onoj vrevi ušao kradom u lađu i sakrio
se iza nekog bureta na prednjem dijelu palube.
Čučio sam ondje, sve dok lađa ne ostavi pristanište.
Mornari me na brodu odmah zavolješe. Hranili
me dobro, učili me raznim majstorijama, vodili u
krčme i kupovali mi lijepe ogrlice. Preseliše me više puta iz lađe u lađu. U nekim me zvahu Uskokom,
u drugima Kapetanom. Pojili su me vinom, kad me
hvatala morska bolest.
Ne ću da potanko pričam, što sam sve vidio, doživio i pretrpio, i kako su lađe pristajale često baš
uz onaj gat, s kojega sam pobjegao, a mene onda
hvatala čežnja za baštom, u kojoj sam se rodio, i
za svojim prvim gospodarom. Htio sam opet k njemu.
Ja sam se toj želji dugo opirao; jednog joj dana
ne odoljeh više.
Pobjegoh mornarima i vratih se u dom kao grješnik i pokajnik, mršav, plašljiv, pokunjen.
Al njega u domu više nema. I meni se čini, da
to nije ona ista kuća.
Moj se život promijenio. Međ običnim ljudima
postajem i ja sasvim običnim ili — kako moj brat
Crnko veli — pravim psom. Svađam se, a ni za
što, s mačkama; veselim se kostima; lajem na mjesec
i na sve žamore s one strane zida; dižem, i bez potrebe, na svakom uglu, jednu od stražnjih nogu.
Što je prije bilo, ovdje se slabo spominje, jer se
u kući veliko i maleno neprestano mijenja; ljudi
dolaze i odlaze kao talas za talasom. Kuća je svačija
i ničija; i nema više nikoga, koji bi znao udariti na
nju svoj znamen.
Mačak je Miho negdje zaglavio. Paun je Pavo
ostario i polagano crkava. Krave preživaju u hladu
štale i samo šute. Drevne se avetinje više ne javljaju;
kao da su se smirile, otkad Njega nema, i u kuću
više nitko ne dira.
Onaj, koji je bio star i ružan, kad je uživao, a
mlad i lijep u svojim trpljenjima, pao je iz pamćenja
sviju kao listak sa jesenje grane.
Al njegovo djelo ostaje.
Stoji onakovo, kakvo ga je on stvorio, i prima
nadalje u se jata djece kao košnica rojeve pčeli.
Ima i sada u ovoj kući mnogo radosti, ali one djetinje i nesvijestne, koja ne zna pravo za se i zaboravlja doskora sve, pa čak i sebe.

Najbolnije osjećam tu zaborav i taj nemar sviju
živih i mrtvih stvari u jesenje sutone, kad bi barem
ono, što stari, moralo misliti o svemu, što je prije
bilo. Ali kad sunce obasja dvore i park, koji opet
lista i cvjeta, pa se blistaju terase, pergola i loggia,
ja ih dugo gledam; i sve mi se čini, da mi oni stupovi
nad morem i one glatke plohe, dignute visoko i ograđene balustradom, govore o Njemu pitajući mene,
njegova psića:

- A gdje je On? Kako mu je sada? I hoće li
nam opet doći?

005