Žalost (Kamov)/X.


X. 
Mislio sam da je "bogzna kakvi kunst" ići za lijesom, i bilo mi je teže ići na sprovod, mada sam imao posve novo crno odijelo, no nepripravan ići u školu, kad sam se nadao biti pitan. Kad tamo! To je bilo tako jednostavno i zašto da tajim, nimalo zabavno. Cipele su me užasno tištale, i ja sam mislio samo na to, kako ćemo se vratiti kočijom, i to me je ponešto veselilo.

Nisam plakao, dok ne dođosmo na groblje. Tad zajecah, jer je zajecao i Matija, i jer me došla moja kuma — tješiti... Čudnovato. Prije osjetih njezin miris, no što vidjeh njezinu crnu, laku i tanku opravu. Uostalom, rekao bih da se na sprovodu redovito ne plače, zato, valjda, za lijesom i ne idu žene i djeca. A to, što su mene propustili, znači da me ne drže više za onog za kog su me držali. I ja se osjećam nekud starijim, jačim, iskusnijim. Ja sam nešto osobito doživio i o nečem ću neobičnu moći pripovijedati.

Ja više nemam sestre, dakle —

Strašno zvuče sada te riječi, možda zato što sam sam i što oko mene sve šuti. Prošle sam dvije noći spavao u istoj sobi s majkom i ocem. Ova smo dva—tri dana bili svi skupa, i danju i noću, i kuća je bila puna gostiju, susjeda i rođaka... Ali sutra! Prekosutra, kad ode Matija, kad ostanemo sami, daleki od grada, kad Joso pođe svojoj zaručnici, Milan kolegama, otac u čitaonicu, majka u vizite, a ja ostanem sam u velikoj i mrkoj kući, gdje je svirala na glasoviru nekada zdrava i ozbiljna sestra koja se nije nikoga bojala, koja je u ponoći mogla sama šetati po bašti i šumi i koja se je rugala "papriki", kad bi ova stala pričati o duhovima... Sam u tim tihim sobama, gdje je još prošli tjedan i noću bilo svjetlo, a majka je bdila, nadvirući se kadšto i nad moj krevet... Kako ću sada dokazati ono što ću drugima pripovijedati da je, naime, moja sestra, s kojom sam govorio, šetao, pjevao, jeo, čitao — mrtva... Mrtva! To već znaju svi, o tom su već i novine pisale, i o tome će me svatko ispitivati... — ali sebi, što ću sebi reći i za sebe napisati, i kako ću sebe uvjeriti?!

To je strašno. Ja mogu o njoj vrlo lako govoriti, ali užasno je teško na nju misliti. Mene je, jednom riječju, strah. Meni, tu na osami, dolazi svašta na pamet. Snivati... o mrtvome koji ti se smije i zove te, kao da bi bio živ, znači, kako tvrdi "paprika", da ćeš i ti brzo za njim... Neću li ja mnoge i mnoge noći željeti usnuti da se riješim svakakvih misli i bojati se usnuti da ne usnem onakav san. Strašno. Sestra je mrtva. Ja ne smijem misliti na ono što je bilo. Ono umiranje; smrt, odar, zadnji cjelov, cvijeće; pa na to, kako je brzo mršavila, kako joj je kosa opadala i kako je dugo gledala u ispljuvane komade. Ja ne smijem uopće misliti, dok sam sam, na sestru koju sam poznavao, koju sam vidio — živjeti i umirati.

Ja mogu misliti, kad sam sam samo na onu sestru, u kratkim suknjama, koju nisam vidio ni živu ni mrtvu... koju sam cjelivao i oplakivao u malom salonu; o njoj mogu sada na osami misliti; da, o njoj bih mogao i želio snivati. Tek jedino... o njoj ne bih mogao govoriti...

Sve. Sve je ostalo strašno i makar je sunce vrlo visoko, ja se bojim samoće... Kad je se ne bojim, onda me je stid.

010