Ištipana hartija/Knjiga prva/Voluptas


Voluptas 
Tu do žala, gdje se usna
ljetnog sunca pjenom ljubi;
tu u ljesku morske puti,
što se bludom s vrha rubi

žena plovi. Val je pljuska,
morski štipaj halje dere —
sve je bujmi, sve je pije
i ljudskih je mrlja pere.

Pa kad klone saviv ruke
o grebene tvrdih zubi,
jedan pogled po njoj pada,
što joj s visa lice ljubi.

Nakvašeno, crno platno
kožom joj se zmijski svija
i kroz njega trzaj mesa
u ružičnom dahu sija.

To je žena trudnih sisa,
što sa neba sapu traži...
a morski je cjelov pljuska
i grebeni nokat draži.

To je žena — s njenih kosa
kapi drhte suzna sjaja...
i preko nje tek će pjesnik
da drhtavim perom baja.

... Nijemi vapaj, što se nosi
u sunčanom toplom oku —
gorki grč, što tupo tvrdne
zarivši joj mlat po boku...

017