Povjestice/Propast Venecije/V
Venec'ja pade-kruna morske vlasti 
Bez povratka u zabit minu gluhu; 
Venec'ja pade-morala je pasti, 
Na pijesku temelj stajao tek suhu: 
Sva vlast joj bila šaka velikana, 
Sva sila samo krvnik, trepet, strah, 
Iz orijaškog, divnog mermer-stana 
Vjekovitoga ropstva diso dah, 
Svu slavu gradila je tuđom krvi; 
A vlastit puk joj—slavni, bijedni crvi. 
Vjekovit jedan tek je temelj vladi: 
Na puka srcu kad si slavu gradi. 
Ko sjajna školjka prazna, bez života, 
Što bura baci na brijeg suhi mora, 
Stajaše tvoja čarobna ljepota, 
I veličanstvo mrtvo zlatnih dvora, 
Spomenik ljudske slave ti si vječit, 
Vjekovite si pravde svjedok rječit, 
Sred blistavila morskog zbiljski san. 
Al svanu zora, došo ti je dan. 
Iz valovlja ti zvone divni glasi: 
Venecijo, i opet slobodna si! 
Ne krvna zvijezda povrh burne vode, 
Ne puku tvome užas, trepet, strah 
Već zlatan trak u suncu si slobode, 
Što roda silnog složni užga mah!

 5