Ah, kada će brieme priti
Ah, kada će brieme priti
   kad, gospoje moja draga,
   milostiva, mila i blaga
   budeš mene pomiliti
   da ne budem već cviliti ?
      Tere mi rečeš :
      Hodi da stečeš,
      brače ljubljeni,
      celov medeni,
      ki u razbludi
      ti vazda žudi.
   Hod', životu dragi i mili,
   hod' k žuđenoj tvojoj vili.

Ah, kada će dzora bila
   toli srećni dan doniti
   u ki ću se pobluditi
   usred draga tvoga krila,
   o gospoje moja mila ?
      Ter liepos' tvoja
      usred pokoja
      razbludno izusti
      kroz medne usti
      govor medeni
      mlađahnu meni :
   Uzmi, milo dobro moje,
   što ti je drago, sve je tvoje.

Ili hoćeš usti mile
   sad željahan izljubiti,
   il' ti je milo izgrliti
   grlo i prsi me pribile
   ke srdačce željno dile ?
      Ili t' omili
      moj pozor mili
      vedre danice
      ili me lice?
      Ili t' obdraža
      ka stvar podraža ?
   Sve je tvoje, sve uživa',
   grli, ljubi i celiva' !

Tad čestit bih sve dni moje
   i mu mlados' zatravljenu
   provodio priblaženu
   uz liepotu tvoju stoje,
   uživajuć' dobro moje.
      Ter bih, ljubeći,
      mogo ovo reći :
      Ove medene
      usti ljubljene
      mene saviše
      smrtno raniše.
   Nu blažene rane uvike
   pokli imaju take dike !

Ovi pogled drag i mili
   mene sveza i zamami ;
   ovi svietli zlatni prami
   mu su dušu zamrsili ;
   ovo lice mene ucvili.
      Nu tko me sveza,
      ti i odveza;
      tko mi da rane,
      ti i obrane ; 
      tko me ucvili,
      ti i pomili.
   Lice, prami, oči iste,
   ke liečite i raniste.

Čin', pokoju moj jedini,
   i prislatka ma gospođe,
   da to srećno brieme dođe
   nas mlađahnieh da sjedini!
   Ah, žuđeni danu, sini !
      Smili se, smili,
      životu mili !
      Ne čini veće
      da ima smeće
      i jad čemerni
      tvoj sluga verni,
   neg' sadruži dovik vika
   s tobom verna ljubovnika !

Ivan Bunić Vučić