Pjesanca djevici (1)
Pričista djevice i majko blažena,
   anđelska kraljice i kruno svijeh žena,
ka od zgar nad nami veće ner sunce sjaš
   i nebo zvijezdami kraljuješ i vladaš,
kraljuješ i svijet saj i ostali svaki stvor,
   gospoja kako taj, ku čtuje rajski dvor;
kojoj je dana vlas i krijepos od boga,
   kraljevat po vijek vas vrh stvora svakoga
od zvijezda u kruni s goruštom svjetlosti,
   kom se svijet napuni vjekušte milosti;
danica svjetlušta, ter vijekom nikada
   tva zraka gorušta ne ima zapada,
i slavni tvoj istok imati ne more
   vrjemenit nijedan rok kako taj od zore,
s kijem zvijezda ishodi iz svoga dvora van,
   prid sobom ka vodi sunačce i bil dan;
s pristol'jem ner stojiš u višnjoj toj slavi
   vruć plamen ter gojiš od božje ljubavi,
ki plamen sve more po vas vijek u vijeke
   zagasit ne more ni od svijeta sve rijeke,
gospoje prislavna, ni nijedna usilos.
   A ti si pripravna na ljubav i milos,
milosrdja tvoga da dijevo ne braniš,
   nego li svakoga da zbljudes i shraniš;
svaki čas i vrijeme tko u trudu tuguje,
   a slavno tve ime na pomoć klikuje,
prislavna gospoje togaj ti pomagaš
   i u trude sve svoje milos mu tvu davaš,
ter tvojom ljubavi i tvojom milosti
   truda se izbavi i svake žalosti.
S fortunom u plavi ako se tko brodi,
   tvojom se ljubavi potopa slobodi
i velje nevolje, smeteno toj more
   o seke i o školje razbit ju ne more.
I kopno tko hodi ter s trudom ćuti vaj,
   tvoja ga provodi gospoje milos taj,
ter togaj ne more nijedna stvar rascvijelit,
   ni gusar od gore životom razdijelit,
i tvoj je porat taj, ki može svak rijeti,
   što obtječe morski kraj svih strana po svijeti,
da vijekom nikadar meu dobra ostala
   tišu nijednu stvar nije narav sazdala.
Tijem blago svakomu, tko u miru i u goju
   u portu u tomu razveže plav svoju,
gdi je vječna tišina, tišija od mlijeka,
   i čista vedrina po vas vijek do vijeka;
gdje tmasta pomraka vidjeti nije moć,
   ni sinja oblaka ni obnoć ni obnoć.
Tijem dijevo pričista i kruno svijeh gospoj,
   čin da nije za ništa pri meni uzdah tvoj;
i uzdah i moj plač, gospoje prislavna,
   pokli si vajmeh tač na milos sva spravna.
O slavna gospoje, gdje život moj tuži,
   na molbe na moje prikloni tve uši,
djevice i majko, u ovuj nevolju,
   ljuveno i slatko pokli te ja molju,
da na me pogledaš, o vječna ljubavi,
   i da mi milos daš u pustoj dubravi,
u tmastoj mrklosti, gdje sjemo i tamo
   zavodim me kosti, a ne vijem sam kamo;
ni kamo ni kudi, ter tužan život moj
   tuguje i trudi slijedeći nepokoj.
Tijem dijevo prislatka, tom tvojom ljubavi
   tmastoga pomraka ti mene izbavi.
Čin' tvoja taj milos, da nebog vajmeh ja
   izajdem na svitlos, gdi drugo sunce sja,
i gdi je vječni dan sva ljeta i godišta,
   da moj plač nije zaman pri tebi za ništa;
zač vrijeme pride toj, krunice gizdava,
   toliki nepokoj gdi mi tma zadava,
pijerske da muze na pomoć ne zovu,
   vaj da me sadruže u suzah gdje plovu,
skladaje me pjesni pustinjom hodeći,
   s velikom boljezni nepokoj gojeći;
ner tebe gospoje zvati ću na pomoć
   u trude sve moje s vapajem za svu moć;
pri tebi gospoji i od gospoj gospoje
   me ufan'je zač stoji i zdravje sve moje,
dim zdravje od duše, koje mi nebogu
   pijerske sve muze na dar dat ne mogu.
Tijem slavna djevice i od djevic svijeh časti,
   po zemlji na nice sada ću ja pasti,
skrušeno roneći jadovne suzice,
   tebi se moleći, anđelska kraljice,
da hitre Kamene (ako se može rijet)
   pod zemlju od mene poženeš na on svijet;
a s tobom gospoje neka se ja spravim,
   da pjesni sve moje do konca zaglavim.
Tijem te ću moliti, čin' Jesus sinak tvoj
   da bude prodljiti toliko život moj,
čijem s tvojom milosti pravi drum ja najdem,
   iz tmaste mrklosti ter nebog izajdem,
da s tobom pobroju skladaje u pjesni
   tužicu svu moju i moje boljezni,
i moj plač toli ljut, suzice roneći,
   ki mi da trudan put k zapadu hodeći.

Hrvatsko 16. stoljeće