Šarko/XIX.


XIX. U »šufini« 

Padne snijeg, i moj gospodar ostavi — posljednji
— planinu.
Potjerasmo stado u spilje u Dočiću.
A ona žena sve očistila i uredila: spremila nam za
zimovanje. Udesila je tako, da gospodaru i ne treba
ikada sići u kućicu pokraj ceste.
Ali — ne znam, za što — on me jednog jutra
povede nizbrdo.
Nađosmo kuću zatvorenu.
Dosadi mu dugo čekanje pa nekako sam otvori.
Kad uđosmo, njegove oči imadu šta gledati, moj
nos šta njušiti.
Svuda naokolo obješeno o čavlima, naslonjeno na
zidove, poredano na ognjištu istrošeni štapovi, izlizane štake, polurazdrapane torbe, izderana odijela,
opanke i čizmetine. Sve sivo. A sve oštro vonja po
ljudskom znoju, pokvarenoj masti i truloj koži. Odvratna, gnusna bijeda izbija iz svega toga; sjeća me
na ono smetište, s kojeg me gospodar nekad tjerao.
Pričinja mi se, da će — sav razdrapan, prokisao,
blatan i sa štakom u ruci — banuti najedared iz
svakog mračnog ugla po jedan petljar Dujo, da me
svi udare nogom o prsa, pa me bijes hvata, režim
prianjajući uz noge gospodareve.
Najedared skočih; nasrnuh. Već je tu. Stoji na
pragu.
Al to nije Dujo.
Ona je žena na vratima.
A gospodar na nju. — Čemu se to dosmislila?

Dućan? Spremište... šta li? Okužila kuću! Osramotila ognjište starog Luke!
Žena šuti. A kad otvara usta, čitav pljusak riječi.
Šta se on u to prti? I čemu dođe? Zar ne nađe
u dočiću sve, što mu treba? — Da, spremište. Ide
zima, pa će ljudi sa štapom u svijet, da što zasluže.
Kuća je na cesti; svima lako do nje; pa im ona
ovdje čuva, što njima treba. Ovdje se preoblače, da
ne idu onakovi po svojim selima. — Stari Luka? I
da je živ, ne bi zapovijedao. Poručio joj Dujo, da
kuća mora nositi, barem nešto. Pa, eto, i nosi.

— Sramota!
Kakva sramota? Sramota je ležati čitavu jesen i
zimu, u dočiću, kod ovaca i puštati, da te tuđe stado
hrani.
Gospodar plane. I ako je bio bradat, opaljen od
sunca, čupavih vlasi i onako obučen, prepoznah u
svakoj njegovoj kretnji gospodina, koji je nedavno
sjedio u onoj velikoj kući pokraj mosta u varošici i
zapovijedao mnogim slugama.

— Šuti! Sve ćeš to izbaciti nasred dvorišta! I
zapaliti!
Žena se razgoropadi.
Ne će. A i ne smije. Ona je torba pokraj ognjišta
starog Ilije, čobanina, s kojim je gospodar pasao
ljetos ovce u planini. A ona druga...

— Ništa za to! Tako hoću!
Al ne će Dujo. Ide ona već danas k njemu. Kazat
će mu, kako su ovce omršavile, propale, Galobele
nestalo.

— Idi! A kad se sutra vratim: kuća bez toga
gada, pepeo nasred dvorišta!
I mi odosmo.
Kad se sjutradan vratismo, dočekaše nas žena i
dječak Marko. Doniješe gospodaru poruku od Duje,
da se sasvim makne iz kuće i odvede s Markom
odmah ovce lugaru u O.

Dva dana kasnije krenusmo prema O.
Žurilo nam se, jer put dalek i težak; dug bedem
oblaka ustremio se na čitavoj gorskoj kosi; leden
vjetar duše sve jače nizbrdo.
Gospodar šuti. Dječak u nj gleda; htio bi nešto
reći. Na koncu ne odolje.

— Gospodine, vi ste sami krivi, što vas moj otac
tira iz kuće, uzima vam ovce.

— Kako to? Nisam mogao gledati onu sramotu
u Lukinoj kući. Ovce zdrave; Galobelu sam čuvao.
Sir i mlijeko odnese ona žena.

— Eh! Ni zbog toga.
Gospodar maknu glavom i ramenima, kao da za
sve to ne mari.
No Marko nije mogao više šutjeti.

— Zašto ste poručili iz ovčare prijatelju likaru,
da ne šalje ništa ni vama ni mom ocu? Eto, vidite:
sve je od toga. Rekla onda baka tati: Mani ga se.
Ni on, ka oni pustinjak.

— I nisam, Marko! — usklikne veselo i pola od
šale gospodar.
Dječak ga pogleda očima nalik na one u njegove
bake.
Išli smo preko klanca, niz koji je vjetar snažno
duhao noseći nam s visoka huku i šum, kao da onamo
gore, iza vrhunca, bjesni neko nevidljivo olujno more.
Ovce su htjele na stranu, u zavjetrinu, pa se On i
dječak dosta namučiše, dok ih prebaciše na suprotnu
strminu.
Netom sada Marko opet reče:

— A da vidite, kako je nama dobro! Otac: gazda!
Kuća s vrtom i štalom! Dućančić! Krava! Misto veliko! Soldati! Crkva!... Eh, kad bi vi sve to vidili!

Gospodar nije odgovarao; jedva ga i slušao. A lice
je dječakovo postajalo sve više nalik na bakino. Čak
i njen smjehuljak niknu na njegovim ustima.

— Virujte mi, ni sve to bilo ni zbog ovaca ni
zbog riči one žene. Svemu je kriv likar, vaš prijatelj.

Poručija je, da on samo vas sluša. Ma znate, sve bi
se dalo uredit. Reka mi je otac, a i baka...
Na zavijutku iznenadi nas takav vjetar, da se
stado rasprši niz obronak. Ali nas ono i nauči, što
nam je uraditi. Legosmo, tko u zaklon iza hridine,
tko u jamu ispod puteljka. Čekali smo, da bura ishače
svoj dah, pa da se dignemo i pohitamo odanle, prije
no opet dune.
Daleko se more sada jedva viđalo pred donjim
vratima klanca. Vjetar je u nj udarao i dizao s njegove površine oblake vodene prašine, što je lepršala
kao zastor, za kojim je sunce zapadalo nalik na golemu crvenu kuglu. U gudure i dubodoline padao
je prvi mrak.
Nastavismo put tjerajući sve hitrije, zebući od
zime. Prve kapi smrznute kiše bole mi nos i oči
poput trnja.

— Ne bojte se — reče Marko. — O. nisu daleko;
znam, kud se ide.
Stigosmo na neku cestu. Udarismo baš protiv
vjetra, uvijek uzbrdo, ususret kiši i snijegu, koji su
odozgo navaljivali.
Bilo je sve teže s ovcama. Stisle se skupa. Stoje
i bleje. Htjele bi, kud koja: iz te mrzle struje vjetra,
koji im ne di naprijed; među stabla i klisure, što
ih se — nad cestom — jedva vide u mraku.

— Goni!
Dječak ih gura i bije; potiče me da lajem i tjeram.
One se opiru. Najedared kao da ih jači urlik bure
prestrašio; jure uz cestu, a mi za njima, u kiši i
tami. Kad iznova stadoše, htjelo se truda i muke,
da se jedne ne rasprše, a druge pak ne legnu, ma
gdje bilo.

— Udri! Tiraj! — vikao Marko trčeći za njima,
dok iznenada stade i zakorača uz gospodara.

— Aha! — reče. — Sad je sve dobro. Eto nas!
Visoko pred nama ugledasmo svijetlo.

Ovce su sada išle same onamo, polaganije, jer
je cesta bila, baš ondje, i prestrma, vjetar najžešći.
Dječak se sada veselio i kliktao. Najedamput
viknu:

— Gospodine! Hoćete li, dakle, sutra sa mnom...
k našima? Nadaju vam se.
Gospodar mu ne odgovori.

— A? — nastavi Marko. — Znate: zbog toga
otac i daje, već sada, ovce lugaru. Pa i kud biste?
Gospodar stane; viknu mu u vjetru:

— Ne ću!
Doskora lugar primi stado i Marka.
Omjeri pogledom gospodara:

— Ti možeš prenoćit u »šufini«. Gle! Tamo; preko puta.

Kada gospodar otvori vrata, i mi uđosmo, ne vidjeh, u prvi čas, gotovo ništa.
Kihnuh i stadoh hvatajući nosom vonje.
Pred nama dim, što škaklje u nosu i kolje oči;
daleko na dnu, vatra, a oko nje sjede i stoje neke
tamne sjene: ljudi. Uz oba zida ovce, koze i nekoliko krava. Vonja po čađi, po izmetinama stoke, po
duhanu i pečenom mesu.
Htio gospodar zatvoriti za sobom vrata, kad se
diže vika:

— Ostavi! Nadimismo se ka' šunjke.

— Ho! Evo opet jednoga, ki pada iz roga u
dimnjak.

— Otvori, nesrićo!
Nasta vjetar. Onaj se zastor od dima poče vitlati
pa kidati i vući prema vratima.

— Fino! »Ventilatori« opet rade. Pričekaj malo.
Tako. Sada zatvori!
Gospodar posluša pa krenu k vatri i pozdravi.
Nitko ga nije poznavao. Oni su ga ljudi neko vrijeme
šutke gledali.
— Reče mi lugar, da mogu prenoćiti u »šufini«.
Je l' to ovdje?

— Jest — odgovori onaj isti, koji spomenu neke
»ventilatore«. Vidim odmah, da si stranac, pa ću da
ti budem Ciceronom. Znam ja to; obašao sam po
svijeta; bio sam čak i Calkelner. Ovo ti je Hotel
Vila Velebita — Našeg Roda Dika, vulgo »šufina«.
Vlasnik: država. Administrator: lugar Von Oltari.
Prima ljude, vole, ovce i magarce. Uvijek otvoren.
Danovanje i noćivanje: badava. Vodi te u nj šoferica
Bura, dočekuje portir gospodin Smrad.
I ne bi bio još svršio, da ga jedan od njegovih
drugova — sve mlađi ljudi, koji su mi više vonjali
po građanima no po seljacima — ne prekinu:

— Reci mu, radije, gdje su se djele sobarice!
Al se neki starac umiješa;

— Pustite čovika na miru. Dajte mu mista blizu
ognja. Sav je ozeba i prokisnua. A šta se svemu rugate? Da nema »šufine«, propadosmo noćas i ja, i vi,
i ova stoka ovdje.

— Pravo imate! — javi se žena, koja je sjedila
u kutu kraj ovaca i držala usnulo dijete u krilu.
Slušajte samo!
Vjetar je zviždao i urlikao na uglovima kuće, što
se na mahove tresla, kao da se ljulja u svojim temeljima. Hakao je u rupi iznad očađenih greda ispod
krova i vraćao dolje dim.

— Hopsa! — kihnu »Calkelner«, Jest, ovdje je
noćas i prekasno. Da je Badnji dan, i da je u tebe,
stari, duga brada, i da je ta žena još djevica, mislio
bih, da sam u Betlehemskoj štalici.

— Ne huli!

— Kakvo hulenje, čovječe? Zar ne znaš, da su O.
sveto mjesto? U njemu su jednom — baš ovdje, gdje
mi sad ležimo — stajali oltari. Narod je svako
toliko grtao odasvud amo, i popovi su misili pod vedrim nebom, u krugu ljudi, ovaca, koza i magaraca,
što se molili — svako na svoj način. A, ja!

— Šuti! Ne griješi duše.
Al je Calkelner nastavljao, osokoljen smijehom
svojih drugova:

— Jest! I koze. I ovce. I magarci. Oblatiše tako
sveto tlo, da mali Isus pobjegnu odavle s majkom
na brežuljak blizu K. Odanle šalje kišu i buru, da
ispere i razvjetri i ovo dubrište. Al sve uzalud. Ondje
sada — crkva! Ovdje — štala! A i štala je dobro
za čobane, za petljare...

— I za švercere! — ču se hrapav, dubok glas.
Calkelner se i njegovi drugovi trgoše. Latiše se
svojih torba i bisaga, gotovi skočiti na noge.
U mračnom kutu dva su čovjeka spavala, a jedan
se dizao, da sjedne skrštenih pod sobom nogu. Vatra
mu rasvjetljavala lice, zaraslo crvenim oštrim, dlakama, splosnata nosa i širokih usta s vučjim zubima.
Do njega je ležala pila i sjekira.

— Da. I za švercere! Znam ja vas.

— Pa tko u te dira?

— Šta ne puštaš ljude spavat? I ako je noćas
ovako, moga bi lugar amo. A to bi za te bilo gore
no dim u oči. Umukni i ugasi!

— Jest! Tako! — rekoše svi pa i Calkelner.
I starac je baš htio gasiti, kad se vrata otvoriše,
dvije se sjene na njima pokazaše.
Uđe žena pomagajući u hodu još golobrađa momka.
Ona suha, ispaćena; on još mršaviji, klimavih koljena, nosa svinuta, obješene donje usne, izbuljenih
očiju, a na licu mu nešto, što sjeća na ovcu. Žena
ga vodila k vatri, dok je on drhturao od zime i silio
se da nešto raspozna u onom dimu i polumraku.

— Stari! Svijetla! Topline! Da im razveselimo
oči i ugrijemo kosti. A vi: samo naprijed! — uzvika
se Calkelner, sretan, što će biti još brbljanja i šale.
Al se onaj mladić nije dao naprijed. Ukočio noge,
podupro se o pratilicu, raskolačio oči gledajući u
kut, gdje je žena s djetetom mirno ležala.
Maknite odanle ovce! — reče pratilica vukući
gotovo silom momka k vatri.
— Blekonja! Blekonja!... Ble! ble! ble! — uzvika
Calkelner.

Ovcama se nije dalo ustati; uznemirene guranjem
i Calkelnerovim blejanjem, stade ih bleka, Momak je
gledao u njih kao u kakvu zvjerad. Oči mu još više
iskočiše; donja mu usna zadrhta; njegovo lice kao
da se sasvim prometnu u ovčju gubicu, a iz grla mu
izbiše glasovi dugi, mukli, životinjski:

— Ble! ble! ble!

— Ha! Ha! — zagrohota gotovo sva čeljad.
Calkelner se kidao od smijeha, a njegovi drugovi
s njime. Žena s djetetom silila se da se uzdrža bojeći se trgnuti od sna sinčića. Starac je okretao
glavu, kao da se sam srami tog svoga okrutnog veselja. A drvosječa se primio rukama za trbuh, stisnuo
oči, digao glavu, zinuo široko i zahohotao iz svega
grla:

— Ho! Ho! O čuda božjega! Ma baš... Blekonja!
Uznemirih se i ja. Htio sam ustati, zalajati na
mladića, kad me gospodareva ruka stisnu, prikova
uza nj. Osjetih, da mu nešto nije pravo, pa se još
većma pritajih. A žena s momkom ne počeka, da se
ona bura smijeha slegne. Upale joj oči planuše, gorka
joj se usta zgrčiše od ljutnje, svaka se žilica na njoj
napne; dođe nalik na srdu.

— Gadovi! Razbojnici! Ovako vi s mojim bolesnim
sinom? Sa siromahom? A tko ste? Šta ste vi?...

— Ovce i jaganjci... Be! — upade joj u riječ
Calkelner gušeći se još uvijek od smijeha.

— Šverceri i zvjerokradice! Jadniku se dogodila
nesrića. Ovakov je sada. Ma kad ozdravi, sićat će se;
imat ćete s njim posla.

— Planina će se tresti. Al pusti to. Reci, odkud
ideš. Opet iz grada, od kakvog ljekara; ili iz sela,
od kakve vračare. I nemoj se ljutiti. Sve je to iz
šale. Umorni ste, i ako bih rekao, da dolazite odozgo,
pa vam vjetar puhao putem u krmu. A bit će, da ste
i gladni. Stari, muzi i vadi sir iz torbe! Da ih pogostimo.
Calkelner se užurbao kopajući po bisagi, al takvim
licem, da se viđalo, kako sprema novu šalu. A ona majka namjesti pokraj vatre sina. Umirivala se.
Njeno se psovanje prometnu doskora u jaukanje i
u pričanje sinovljeve nesreće.
Oh, bio on momčić od oka i čobanin već na
glasu, kad se ono desilo. Pred dvije godine zakasnio
vratiti se sa planine dolje u selo. Snijeg pao; bura
dunula. Ni on s ovcama nizbrdo, ni tko k njemu uzbrdo. Vjetar i poledica do Božića, pa i nakon sveta
Tri Kralja. Veli njoj muž: »Propast će nam i ovce
i dite,« pa sam pođe noseći hranu. Ode i ne vrati se;
nastrada na po puta. I ne moglo se ništa uraditi sve
do prve jugovine. Onda se čitavo selo dignu. Kad ono
tamo, stan u docu zakopan u snijegu, okovan ledom.
Jedva, nekako, do njega i u nj, a pod onim krovom,
gotovo sve ovce crknule. Mladi čobanin sjedi stisnut
uz one, što su još žive, ima sada druge oči, druga
usta, drugo lice. I ne gleda na ljude, koji mu prilaze.
Bulji u ovce; sluša njihovu bleku, odgovara im blejanjem, a sve se i ljuti i strahuje. — Od onda je ovakav. Ne može nikako doći k sebi. A ona je, jadna,
sve učinila i sve dala, samo da mu pomogne. Njegovo zdravlje međutim propada. Da jad bude još
veći, majka više nema ni čime da ga hrani.
Njezin je govor bio sada nalik na plač.

— Eh! — reče starac. — Tako je to. Ne mogu
ni ja bit uvik kod ovaca. Kad sam liti s njima predugo sam u planini, dođe katkad i meni, da hodam
četveronoške, da pasem travu i zablejim. Hoće se
promine. Ne može čovik bez čovika.

— Pa šta ti onda radiš? Onako, promine radi?
upita ga netko.

— Uzmem šćap, pa u svit: u pitanje!
To činiš, jer si gladan tuđeg novca.
— Virujte mi, ni tako. Obučem moje prnje, pa
hajd! Vidim sela i gradove. Druge ljude i druge životinje. Obilazim sajmove i proštenja. Sidim sad na
pragu koje crkve, sad opet koje palače ili pojate.
I moje oči pune svega. Ako tko šta da... dobro,
Ako ne dâ, ništa za to... jednako se živi. A svaki dan drukčije: sad lipše, sad ružnije. Duše mi, kad
se vratim amo, onda mi je ovo naše kamenje još
draže, a svoje bi ovce redom poljubija. Slatko mi
biva i moje siromaštvo, A jesi li ti, ženo, slala ikad
sina u pitanje?

— Nisam. Bi ja bi se on toga srami ja.

— Viruj ti meni, starcu. Da je to učinija, ne bi mu
ovce bile pamet uzele. Bija bi odolija. Kad sam u
planini, kod ovaca, ja jedva čujem njihovo blejanje.
Uši su mi još pune glasa rika i mora. Čujem zvona
gradska, i šum tramvaja, i viku ljudi. Sićam se i
lipih i ružnih riči, šta sam ih posvuda čuja.

— Al ima i drugog načina, da se ide po svijetu
— reče gospodar.

— Al ni za nas. Šta mi znamo? Šta mi umijemo?
Nema, viruj te! Jadni smo svi mi ovdi.

— Ima! Ima! — ču se glas.
Drvosječa se bijaše digao na koljena. Sad ga je
vatra bolje obasjavala. Cijelo mu lice izgledalo crveno, a otvorena mu usta bila nalik na tamnu rupu, u
kojoj se nešto bijeli.

— Ima načina! Gle, te švercere! Lađom do talijanskih školja, pa nogama ili magarcima dovle pa
u varoši i u gradove, do potrebe i do vraga u vražju
kuću. Pitajte Calkelnera, kako se sve može po svitu.
Ha! Ha!

— Šuti, divljače!

— Ne diraj u nas!
Drvosječa se dignu.

— Šutija sam, dok sam se nada, da će onaj lini
lugar noćas ipak amo. Davno ste mi na zubu. Tko
nas ono okrade ovog lita u šumi? A, vi lupeži?

— Šta ti se to sanjalo?

— Počekajte!... Martine! Ivane! Ustanite! Pogledajte one onamo.
Njegovi drugovi ustaše. Skočiše oda sna, kao što
to radimo i mi psi, kad nas iznenada probudi kakva
prijetnja. Latiše se sjekira, gotovi na obranu i na
navalu.

Probudiše se i oni, koji su u mračnim uglovima
spavali. Nas ta vika i komešanje, kad se vrata otvoriše i čovjek se, s fenjerom u ruci i s puškom o ramenu, pokaza na vratima.

— Stoj! Da se nitko ne makne!
Ali Calkelner rasturi i pogazi nogom vatru.
Ljudi su vikali, životinje se komešale. Lugarov
fenjer nije mogao rasvijetliti svu onu dugu, čađavu
prostoriju. On se protura naprijed i naredi:

— Žerave na kup! Užgi.
Htjelo se neko vrijeme, dok je vatra opet planula.
Sad je bilo opet mirno, pače mirnije no ikada.
Čuo se samo vjetar, koji je vani urlao.

— No! Pa šta je to bilo? — upita lugar.
Nitko ne odgovori. Svi su ležali ili mirili stoku;
namještali se, gdje koji.

— Govorite!

— Pa ništa, gospodine. Ljudi se malo posvadili.
Sad je sve prošlo.
Lugar je obilazio fenjerom okolo. Ogledao svakoga i sve. Kao da je sve one ljude i poznavao.
Spominjao im imena. Kazivao otkud dolaze, i kamo
idu.

— A ti stara luda vučeš još uvik okolo, po ovom
vrimenu, toga svoga siromaha. Jedne ćete noći i zaglaviti — reče majci Blekonjinoj.
Kada dođe do moga gospodara, reče mu da ustane
i ogleda ga, kao nikoga drugoga. Najedamput, kao
da se sjeti:

— A, da. Ti si onaj Dujin!
I stade ga koješta pitati. Al mu je gospodar jedva
odgovarao. Lugar se poče ljutiti, dok se opet nečemu
ne sjeti, pa reče blaže, al još uvijek grubo:

— Ne mari! Mi ćemo sutra još razgovarati. Jesi
l' čuo?

— Mora. Da je i gluh — ču se glas i smijeh
drvosječe.

— Komu se ti to smiš, crveni Mate? — upita
ga lugar.

— Pa, tebi!

— Meni?

— Kako i ne bih? Napastuješ toga mirnog čovika,
a četiri ti »tičice« odletile kroz vrata baš ispred nosa.

— Kakve? Kada?

— Fine! Sada!
Lugar ne izvuče više ni riječi od drvosječe. Uzalud je pitao i druge. Nitko nije ništa ni o kome znao,
ništa vidio. A kad on ljutit prođe, čak je i drvosječa
hvalio Calkelnera, što je znao sa svima svojima onako spretno šmignuti.
Doskora se vatra sauna ugasi, i sve se stiša.
Ja sam ležao u tami kod gospodara i dugo slušao,
kako ljudi hrču, Blekonjina majka uzdiše, po koja
ovca bleji, krave se mokre ili mukanjem plašljivo
odgovaraju tulenju vjetra u noći.

Sutradan u zoru, ne bijaše više nikoga u »šufini«
do Blekonje i njegove majke.
Gospodar joj priđe.

— Joj meni! Sta ću s njim? ... Oslabija.

— Izvucimo ga prije svega iz ovog smrada!
Poniješe ga nadvor.
Vjetar pao. Planina se razvedrila. S one strane
mora daleko se kopno već zlati jutarnjim zrakama.
Momku odmah nešto bolje. Zgrbio se,	ugnuo
glavu, gleda naokolo kao da	se	nečega boji.

— Da mi ga je dovest živa	doma! A daleko je to.

— Kuma, vi moju torbu, a ja njega!
I gospodar sad vodi, sad gotovo nosi momka.
Minuli smo još uspavanu lugarevu kuću, zašli naniže, sjeli pod stablom kraj neke mutne bare pokraj
ceste. Zima je, al se sunce već diglo; mraz se topi.
Kad se opet maknuše, žena reče:

— Sad će tek bit zlo i naopako. Valja mi ostavit
cestu pa ovim puteljkom.
Gospodar prti momka, vuče se za ženom.

. . . .
Stigosmo tek predveče.

Seoce od nekoliko raštrkanih kućica visoko na
planini! Svuda naokolo gudure i kamenje! Blekonjin
stan rasklimana pojata! A u njoj jedva nešto kruha!

— Već sutradan gospodar nađe dva čovjeka; po-
šalje ih u varošicu, k onom svome prijatelju. — Vratiše se noseći koješta.
I gospodar osta kod tih jadnika. Čuva ih od zime
i od glada. Krpari sam pojatu. Uspjelo mu, da ga
onaj momak traži i zove »ujakom«. Govori mu,
priča, vodi ga sa sobom, a Blekonja nešto jači pa i
pametniji.

— Bit će. Smilovat će se dobri Bog. O Majko
Božja od K.! — veli majka te zalazi po buri i ledu,
čak i u daleka sela, i priča ženama, kako je naišla
na »svetog čovika«, koji će pomoći, da se čudo desi.

. . . .
Meni je pak sve gore.
Čitavu sam zimu zebao i ginuo od nerada i od
čame. Najteže mi je, što me Blekonja još uvijek ne
trpi; kao da je utuvio sebi u glavu, da sam vuk, koji
vreba na stado i čobane. Za to me gospodar često
tjera, čak i veže. Ne smijem se ni izlajati.
I sad je — eto — već drugi put, što je bok ove
grdne planine modar od procvale kadulje, pa bit će,
da je i drugo proljeće, što boravim u toj kamenoj
pustinji.
Poslije duge zime, pune vjetara, snijega i mraza,
ležim — vezan pred pojatom — na proljetnom suncu
i gledam, kako orao leti.
Stiskam oči i sjećam se koješta, najživlje pak ne-
sretne »šufine«, gdje se započelo ono, zbog čega je
moj gospodar počeo tjerati od sebe i vezati lancem
svoga vjernog psa.
O pasji živote!

019