Job (Šarić)/Glava 10.
1 Dodijao je život meni; zato ću pustiti od sebe tužbu svoju; govorit ću u gorkosti duše svoje. 

2 Velim Bogu: "nemoj me osuditi; kaži mi, zašto se srdiš na me? 

3 Ili je li ti od koristi, da činiš silu, da zabacuješ djelo ruku svojih, a zao naum bezbožnika da zakriljuješ? 

4 Jesu li u tebe oči tjelesne, ili vidiš, kao što ljudi vide? 

5 Jesu li dani tvoji kao dani čovječji, jesu li godine tvoje kao vijek smrtnika, 

6 Te istražuješ krivnju zlodjela mojih i ispituješ grijeh moj; 

7 A ipak znaš, da sam nedužan, i nema nikoga, tko bi izbavio iz tvoje ruke. 

8 Tvoje su me ruke napravile i načinile, da me zar sada ideš uništiti? 

9 Spomeni se, da si me kao od kala napravio, pa zar ćeš me opet u prah zatjerati? 

10 Nijesi li me kao mlijeko salio i dao, da se kao sir zgusnem, 

11 Onda me zaodjeo mesom i kožom i spleo me kostima i žilama? 

12 I dao si mi život pun milosti, i briga je tvoja zaštitila duh moj. 

13 A skrio si to u srcu svojemu, ali znam, da je u tebe. 

14 Ako sam sagriješio, opazio si me, i nijesi mi oprostio krivnje zlodjela mojih. 

15 Ako sam skrivio, teško meni, ako li sam pravedan, ne smijem podignuti glave svoje, nasićen sramotom, napojen nevoljom. 

16 I ako se podigne, goniš me kao lava i opet strahote činiš na meni. 

17 Pozivaš nove svjedoke proti meni i puštaš još više gnjev svoj na me; jednako nove čete izlaze u boj proti meni. 

18 Što si me izvadio iz krila materina? O da sam umro, prije nego me ugledalo oko! 

19 Bio bih tada, kao da nikada nijesam bio: iz krila materina u grob odnesen! 

20 Kako je stisnuto vrijeme mojemu životu, pa odstupi od mene! Htio bih malo još veseo biti, 

21 Prije nego otidem bez povratka u zemlju tamne smrtne sjene, 

22 U zemlju kao ponoć mračnu, punu sjene smrtne i pometnje, gdje je svjetlost kao tmina najdublja. 

Job (Šarić)