Hrvatski jezik, moj grad
Traženi grad je tvoj jezik.		
			
		Krik majke dok te rađala	
			
		upio si, i mlijeko sa zmijskim 	
			
		svlakom , i raspuknuće tla		
		kojim si išao, tutanj bujice	
			
		dok je slamala stoljeće	
			
		slušao si; pojao i mučao	
			
		i gromoglasno svoju pečal	
						
		S duše u zvijezde bacao.	
			
	Zora otud umiva li lice.		
			
	Oganj ljuveni otud prži te.		
			
	U njemu ti dom zaštitničkih zidova.		
						
	Ali ti hoćeš kad te štiti 		
			
	od kaosa i kad ti čelo 		
			
	zaklanja od užasa, samoće,		
			
	i kad te u sjajne ponore vodi			
			
			
      I kad tobom kao val prolazi		
			
	Bez traga, ti hoćeš riječ,		
			
	Bez pečata i bez krinke,		
			
	Bez ograda i opsada. Blagu		
			
			
			
	i odlučnu ruku, zvuk kojim je		
			
	sve počelo. Ali kako? Kako iznad 		
			
	vrhunaca, ponad blještavila, ponad 		
			
	duše? kad postojiš jedino u njemu.		
			
			
			
	I ne trudi se shvatiti sve to.		
			
	Majčinstvo je iznad svega.		
			
	I ptica, i kadulja ljekovita,		
			
	i znani okus meda, žaoka ose.		
			
			
			
	Istrajni medvjed, ponos tvoj,		
			
	žežen kamen s tobom su u njemu.		
			
	U njemu možes slobodno disati,		
			
	disati u svakoj riječi, disati sa svime.		
			
									
	
      Njime tvoje biće, tvoj narod do 		
			
	čela svijetu svijetu doseže iz gusala, 		
			
	iz muka i jauka, iz kamena lomnog,		
			
	postaje glasom u kojem čežnja sviće .		
			
			
			
	Tako sjedinjeni i osovljeni u hrvatskom 		
			
	stoljetnom muku uronjeni u prpošne zore,		
			
	u svitanje koje je ravnoteža tvojem traženom		
			
	gradu. Zora gdje duboke ulice tišine leže		
			
			
			
	u svakoj naprslini vidokruga, riječi prešutane.		
			
	Zagazi onamo i čut ćeš jasan tutanj epohe.		
			
	Treba ga samo upiti, žudno, i onda gasan		
			
	od hrvatske jeke s prvim vjetrom razvijati .		
			
			
			
			
	Koji ne uspiju čuti, neće ni shvatiti. Nek'  mirno		
			
	svoju oru njivu, nek' blaženi sniju. Tvoj obzor		
			
	žari se u glagolu, koji tutnji, koji ječi, koji smrti		
			
	vraća odjek, koji te na blistave trgove tvog jezika	
			
			
			
			
			
			
			
	
      izvodi. Pođi, oslušni, romor svjetine ondje ima		
			
	bilo kojim ječi svemir, kojim utišana porađa se		
			
	hrvatska muka, kojim u cvast otvara se ta bol .		
			
	Ondje su tvoje zore i tvoji smiraji, tvoje bilosti.		
			
			
			
			
			
	Ondje se tvoj traženi grad, otopljeni kristal		
			
	duše slijeva u jedinstven slog, u dugi stisak		
			
	ruke. Ondje i tvoja riječ kao brazda za plugom		
			
	otvara se i porađa s bremenitom hrvatskom fugom.		
			
			

Tomislav Dretar