Lišće/Lišće/Par distance


Par distance 
Jesi li kada gledao kakav ples, a da nisi čuo svirke? Primjerice vis-a-vis sa prozora?

Kako ludi nam se čine plesači i plesačice! Kako se kreću, kano marionete! Smiješno nam se vidi kako se usta otvaraju i zatvaraju, a mi ne čujemo ni glasa. Koli je glupo istom lice koje se smije — a mi ne znamo zašto?

Ili si, recimo, u sobi.

Koli lud ti se čini smijeh koji ti — s ulice — do ušiju dopire!

Pristupio si k prozoru.

Vidiš dva ozbiljna gospodina kako se — usred ceste — razgovaraju. Kako smiješna ti se čini ta njihova ozbiljnost!

Jedan otvara i zatvara usne kano po taktu — mašući rukama po zraku. Drugi mu približio lijevo uho te pobožno sluša. Onda mijenjaju uloge.

Napokon se praštaju. Pružaju si ruke, klanjaju se i rastežu lice na ljubezan posmijeh. Onda se okrenu, te ide svaki svojim putem.

Najgluplji je onaj prijelaz što ga sada razabiraš u licu, kako se naime čovjek sili da bude ozbiljan: oči mu već mrko gledaju, a lice se još smijucka.

Obično se čovjek u tom trenutku ogleda da li je tko opazio — da se on, sam idući, smije. I sam ćuti kako bedasto izgleda.

— Uopće nam je sve — manje-više — smiješno, čemu ne znamo uzroka.

Mnogim ljudima je i plač naroda smiješan — jer izdaleka gledaju. Vide suze, a ne znaju uzroka.

Pristupite bliže, gospodo, pak će vas proći smijeh!

004