Čudnovate zgode šegrta Hlapića/Peti dan putovanja/IV
Pastirići i Hlapić s Gitom dugo su razgovarali o svem što se dogodilo, pa je već počeo sumrak da se hvata i bilo je vrijeme da se ide kući s kravama.

No oni su tako živo razgovarali i sve gledali u vatru da ne bi te večeri ni opazili da je sunce zašlo niti bi se sjetili ići kući s kravama.

Najveća bijela krava, što je oko njih pasla, priđe k malomu Mišku i tiho ga lizne upravo po goloj nožici:

"Hajdemo, Miško, kući", mislila je tim reći krava.

I zbilja! Miško podigne glavu te opazi da je sunce zašlo.

"Aj! već je mrak!" vikne on.

I svi ostali podignu glave i vide da je vrijeme da se ide kući te stanu brže sakupljati krave.

Gita upita Hlapića:

"A kuda ćemo mi?"

To nije znao ni sam Hlapić. Bilo je prekasno da se ide dalje, a noćišta nijesu imali.

Sad je Hlapić bio u neprilici.

Ali Gita je upamtila što je danas vidjela.

Ona je sad znala da Hlapić nosi šilo i dretvu uza se i znala je da je to veliko blago.

"Ponudi se pastirima da ćeš im u kući pokrpiti opanke pa će nas primiti na noćište", reče Gita.

Hlapić se zastidi da se on, tako mudar, nije bez Gite mogao dosjetiti kako da se prehrani sa svojim zanatom.

Pastiri obećaše da će ih primiti na noćište i tako pođoše svi zajedno u selo, koje nije bilo daleko.

Krave sa zvoncima išle su naprijed!

Za kravama išao je Bundaš, koji ih je u red tjerao kao da je pastirski pas. A iza Bundaša išlo je pet pastirića, pa Hlapić i Gita.
Hlapić je nosio na ramenu Gitinu papigu, s kojom se vrlo sprijateljio. Papiga je toga dana toliko puta čula ime "Grga" da joj je to ime ostalo na jeziku. Jer papige nose svoje znanje na jeziku, a ne u glavi. Kad su dakle došli u selo, vikala je papiga svakomu seljaku kojega bi sastali:

"Dobar večer, Grga!"

Tomu se dakako svaki smijao: i onaj koji se zvao Grga i onaj koji se nije zvao.

Tako je cijelo selo još iste večeri znalo za Hlapića i Gitu.

Hlapić i Gita unišli su za kravama i s Miškom i njegovim bratom u jedno dvorište. Hlapić obeća Miškovim roditeljima da će im sjutradan pokrpati sve opanke u kući, a oni primiše njega i Gitu na konak. No to bi oni ionako bili učinili, jer su seljaci uvijek dobra srca naprama siromašnoj djeci.

Poslije večere pođoše spavati.

Djeca su spavala u zapećku. Zapećak je širok i prostran. Zimi grije, a ljeti hladi. I ako ih je sada bilo četvero, ipak se slatko spavalo.

Samo Gitina papiga morala je da bude zatvorena u košari, koja je visjela nad zapećkom na gredi.

"Ta zelena sova ima grbav nos kao vještica", rekao je Miško. "Mogla bi nam po noći izvaditi srce!"

A baka, što je spavala na krevetu, pogledala je papigu sa strane. I njoj se činilo da bi to moglo biti. Baka i Miško uvijek su, naime, složno mislili i zato je morala papiga u poklopljenu košaru, pa na gredu.

Onda svi zaspaše.

Prije no što je Hlapić zaspao, računao je u glavi kako li je daleko od majstora Mrkonje.

Onda je izračunao da nije baš daleko i da bi za jedan dan mogao prevaliti sav put što ga je prošao za pet dana. To je bilo radi toga što se s Gitom nije moglo brzo putovati. No Hlapiću je bilo teško i pomisliti da se rastane s Gitom i da ostane opet sam s Bundašem na putu.

On je bio zadovoljan što još nijesu našli Gitina gospodara i cirkus, premda je Gita putovala zato da ga nađe.

Tako je razmišljao Hlapić u zapećku. Bile su to dakako brige. No onda pomisli Hlapić:

"Brige dolaze i prolaze same. Ne koristi misliti! Grga je sam pao preda me u jarak. Da sam ja deset godina promišljao kako ću ga naći i kako ću mu predati rubac, ne bih se tomu dosjetio."

I tako zaspi Hlapić. U sobi je sve već slatko spavalo.

A najslađe su spavali Miško i baka, premda su mislili da je vještica u košari na gredi.

Čudnovate zgode šegrta Hlapića