Parlamentarna povjest 1860.-1880. (M. Polić)/Poslje sabora 1861.


Poslje sabora

U Ugarskoj pobudiše obće odobravanje razni saborski zaključci, 
stvoreni prema koncu saborske periode a odišući simpatijama za 
Ugarsku i za njezin vladajući narod; naročito pak zaključak sabora, 
neka se Njeg. Veličanstvo zamoli, da blagoizvoli razpušteni ugarski 
sabor iznova sazvati. Kada se je s toga vraćala iz Beča kroz Budimpeštu deputacija hrvatskoga sabora, sastojeća iz Kušlana i Miroslava 
Kraljevića, koja bješe podastrla prev. mjestu saborsku adresu, dočekaše ju u Budimpešti odlučujući magjarski narodni krugovi s velikim ovacijama. U narodnom kazalištu priredjena je u čast gostima 
predstava; tečajem predstave iznesena je na pozornicu hrvatska zastava, koju obćinstvo pozdravi frenetičnim uzklicima. Izmedju županija izticahu se svojimi simpatijami za Magjare, virovitička, varaždinska 
i sriemska. Virovitička županijska skupština zaključi nepouzdanicu 
dvorskomu dikasteriju i namjestničkomu vieću radi protuustavnih naredaba oblastih o porezu i novačenju te duboko sažaljenje radi ugušivanja javne sviesti u Ugarskoj i radi razpuštanja tamošnjih županija 
i županijskih skupština. Premda je biskup Strossmajer bio još velikim županom, na kojoj se je časti do skora zahvalio, vodili su većinu 
skupštine veliki bilježnik Ante Stojanović i podbilježnik Ignjatija Brlić. 
U varaždinskoj županiji zahvališe se oba podžupana Bedeković i Petar 
Horvat uz izjavu, da nemogu podnašati neustavna postupka bečkih 
oblastih proti hrvatskim i ugarskim županijama, no skupština izjavi 
jednodušno povjerenje Bedekoviću a negodovanje skupštinaru kanoniku Maricu, koji je Bedekovićev postupak nazvao vjerolomstvom. 
S tim u savezu stajahu nekoje promjene u vrhovnoj upravi nekojih 
županija. Na mjesto grofa Jankovića dodje u Požegu za velikoga 
župana Miroslav Špun; uprava županije varaždinske bude povjerena 
Miroslavu Pisačiću a velikim županom sriemskim imenovan Svetozar 
Kušević. U Osiek dodje, poslie odstupa biskupa Strossmajera, Ladislav Delimanić. Važni su razlozi, s kojih biskup Strossmajer odstupa 
kao veliki župan, jer razsvietljuju nutarnje odnošaje županijskih 
{118}municipija. Biskup se nemože složiti sa strujom, koja za županije traži 
gotovo republikansku samoupravu a niti sa birokratičnom strujom, 
koja želi županije lišiti starih municipalnih prava. Stojeći posred 
ovih dvijuh nepomirljivih struja voli odstupiti. Sve ove promjene imale 
su osobito slomiti upliv unionističke stranke na čelu županijske uprave 
a potekle su, naravno, na predlog predsjednika dikasterij a Ivana Mažuranića. Od unionističke stranke očekivao se je odpor proti svim odredbama iz Beča, koje su doskora, netom se je zaključio sabor, imale 
proizvesti pravu buru u županijskih skupštinah. Jamačno nije dvorski 
dikasterij još slutio da neće proteći niti nekoliko mjesecih te će obje 
stranke, narodna i unionistička, koje su se o razlazu sabora razišle 
neizmirene, stajati u zemlji složne proti tim odredbama. Kada je 
pod konac godine proglašena u županijskoj skupštini zagrebačkoj naredba novačenju, podnieše Bogović, Vrbančić, Aurel Kušević i 
Dutković, dakle članovi obijuh stranaka, predlog, „da se izvršenje 
naredbe odgodi do budućega sabora, koji je jedino vlastan razpola- 
gati sa krvlju naroda.“ Proti tom predlogu primljen je drugi predlog, 
da se naredba izvrši no da se sabor ogradi za buduće proti takovim 
neustavnim odredbama. Tako je glasio zaključak i ostalih županijskih 
skupština. Ovo bijahu prvi simptomi odpora, koji se je doskora razvio 
do odlučne ustavne borbe proti centralističkoj austrijskoj vladi i 
hrvatskoj dvorskoj kancelariji. Pod konac godine bude ustrojena 
dvorska kancelarija za Hrvatsku i Slavoniju, Mažuranić imenovan 
kancelarom te mu podieljena čast tajnoga savjetnika.

Ustavni pokret.

Na novu godinu 1862. razvija „Pozor“ kao glasilo narodne 
stranke, koja se takodjer nazivlje narodno-liberalnom strankom svoj 
program o budućem preustrojstvu monarkije. Tuži se na 
Magjare, jer da neće poštena saveza sa Hrvatskom pa se radi toga 
mora izjaviti proti dualističkomu a u prilog federalističkomu preustrojstvu monarkije. Za to se u prvom redu ište, da se ukloni 
Schmerlingovo ministarsvo. To je dakle programatična izjava narodnoliberalne stranke, koju u dalnjim člancima pobliže razjašnjuju članovi stranke Mirko Hrvat i Franjo Rački. Kao skupne poslove 
sa monarkijom označuje Hrvat vanjske poslove, ministarstvo rata i 
financijalne i trgovačke poslove. Glede zemljištne cjelokupnosti zahtjeva, da se trojednoj kraljevini pridruže, osim već od prije poznatoga teritorija, naročito još Medjumurje, koje se u saborskom 
zaključku ob odnošaju prema Lgarskoj samo uzgred spominje; hoće, 
da se uzpostavi srbska Vojvodina, koja bi se sa trojednom kraljevinom 
imala spojiti u jedno političko tielo. Isti tema razpravlja Rački u 
{119} nizu članaka, nastojeći da dokaže, kako se monarkija može preporoditi i spasiti samo kroz federativno preustrojstvo. Sve ove autoritativne izjave muževa te stranke dokazuju, da stranka, koja je stvorila 
saborski članak 42; koja još u Pricinoj izjavi i u saborskoj adresi 
zagovara stanovište solidarnosti s Ugarskom, sada napušta to stanovište te otvoreno stupa pod zastavu federalističnoga programa. 

No ovaj program neprieči, da unionistička i narodno-liberalna 
stranka stupe u složan dogovor, kako da vode zajedničku borbu proti 
Scbmerlingovu ministarstvu, koje počima u monarkiji provadjati centralističke težnje. Obje se stranke slažu za sada samo u negaciji proti 
centralizmu, dok jedna stoji uz program dualistički a druga federalistički. Medjutim se iz Beča nastoji oko toga, da se oni življi u Hrvatskoj, koji se počeše kupiti oko Ivana Mažuranića, organizuju u 
stranku. Barunu Ambrozu Vranyczany-Dobrinoviću, jednomu od najodličnijih muževa zemlje, prijatelju Josipa Jelačića i Ivana Mažuranića 
podieljuje se barunstvo a pošto neima mužkih odvjetaka prenaša se 
ta čast na njegovu braću Jurja, Matiju, Nikolu i Ivana. Ta stranka, 
koja se je kasnije prozvala imenom narodne samostalne stranke, počela se je u to vrieme zbilja organizovati pa se je izmedju nje i 
njezinih protivnika odmah i rodila oštra politička borba. 

————

„Narodne Novine“ od 24. siečnja donose vrlo zanimivu bilježku javnom prihodu Hrvatske i Slavonije. Da pobiju neistinite tvrdnje o tobožnjoj pasivnosti Hrvatske i Slavonije konstatuju 
na osnovu autentičnih podataka sliedeći njihov prihod u god. 1861; 
od izravnih poreza for. 2,306.460; od neizravnih poreza for. 4,239.810: 
ukupno dakle for. 6,546.270. Od ove svote troši se na političku i 
pravosudnu upravu, na bogoštovje, nastavu i oružničtvo for. 1,771.000 
a ostatak od 4½ milijuna forinta teče u državnu blagajnu. 

————

Da se dolično osvietli borba stranaka mora se posvetiti pažnja 
sgodama tadašnjega društvenoga života u Zagrebu, u koliko stoje u 
svezi sa političkim pojavima. Takova jedna sgoda, kojoj se je čitave mjesece vodila najživahnija razprava i u štampi i u javnih skupštinah, s kojom su imale posla sve upravne molbe čak do dvorske 
kancelarije i koja je do kraja zaoštrila napete odnošaje izmedju po- 
litičkih stranaka, odigrala se u zagrebačkoj „Dvorani“, sastajalištu 
najotmjenijih krugova grada, a dao joj je povoda njemački ples 
„valcer“. Raznateljstvo družtva, kojemu stajaše na čelu gradski 
načelnik Frigan, član narodne samostalne stranke a uz kojega bijahu 
{120} njegovi jednomišljenici, izmedju tih i Nikola Krestić, kasniji mnogogodišnji predsjednik hiratskoga sabora, dade u plesni red jedne zabave uvrstiti i taj njemački ples. Proti tomu ustadoše Friganovi 
protivnici u gradskom zastupstvu, koje tomu posveti čitavu jednu 
sjednicu; „Pozor“ napisa o toj sgodi više članaka, u kojih nazva 
ples bestialnim i nepristojnim a napokon dogovoriše se Friganovi 
protivnici u družtvu, da njega i ravnateljstvo svrgnu sa časti. Kolo 
je vodio Matija Mrazović, komu podje za rukom srušiti ravnateljstvo 
te sebe i svoje političke prijatelje postaviti na čelo družtva. Parnica 
izmedju obijuh stranaka tekla je kroz više mjesecih; napokon je 
vrhovna upravna oblast u Beču dokinula taj novi izbor te odredila, 
da prijašnje ravnateljstvo ima i dalje ostati na čelu družtvene uprave. 
Po čitavoj zemlji diže se agitacija proti valceru, koji se nije nigdje više 
plesao a u Sisku malo da nije došlo do javne sablazni. U to vrieme 
otvoren je u Sisku novi most preko Kupe pa se je na plesu, priredjenu 
u čast gostima, imao plesat i valcer. Da predusretne sablazan dade 
poduzetnik gradnje Guido Pongratz izostaviti valcer iz plesnoga reda. 

U družtvu „Dvorani“ rodio se je „Crni kabinet“, koji je bio 
vrst eksekutivnoga odbora hrvatske centralističke stranke, te je sliedećih godina mnogo zahvaćao u javne poslove. 

Uslied razpusta sabora ostaju još županijske skupštine, da brane 
svoja i ustavna prava naroda. Županijska skupština zagrebačka zaključi 15. ožujka, da se županijama u smislu prev. listopadske diplome povrati podpuna autonomija te izabra deputaciju, da tu predstavku podastre prev. mjestu. U županijskoj skupštini dižu se žestoki prigovori proti jednoj odredbi namjesničkoga vieća, kojom se iz 
razloga štednje ukida više mjesta municipalnih častnika, što ih skupština bješe ustrojila kod preustrojstva te ujedno budu zamoljene ostale 
županijske skupštine, da se pridruže tomu zaključku. Izmedju velikoga 
župana Kukuljevićaijake struje u županijskoj skupštini nastaje nepovjerenje, koje će se tečajem vremena izvrći u otvoreno neprijateljstvo.

Stol sedmorice.

Iz Beča dolazi radostna viest, da se prev. odredbom Nj. Veličanstva ustraja u Zagrebu za kraljevine Hrvatsku, Slavoniju i Dalmaciju vrhovno sudište: stol sedmorice. Predsjednikom mu je 
ban. „Narodne Novine“ konstatuju, da Hrvatska od vremena svojih 
narodnih kraljeva nije nikada imala vlastito vrhovno sudište. Tako 
ovo ustrojenje vrhovnoga sudišta kao što i ustrojenje dvorske kancelarije priobćeno je zastupstvu glavnoga grada Zagreba naročitim 
kraljevskim odpisima, u kojima se ono pozivlje, da se pokorava nalozima tih oblastih. Gradsko zastupstvo zaključi oba puta predstavku 
{121} na Nj. Veličanstvo, u kojima, izjavljujući podaničku odanost, zahvaljuje za premilostive odredbe, učinjene na boljak domovine. 

Dan 25. svibnja imao je da do kraja zaoštri odnošaje izmedju 
zemlje i grada Rieke. Toga dana osvečena je na historičkom grobničkom polju zastava županije riečke, kojoj kumovaše uz suprugu 
velikoga župana biskup Strossmajer. Kada se je odlično družtvo, 
koje prisustvovaše slavi na Grobničkom polju, vraćalo pod večer na 
Rieku, dočeka riečka svjetina, više hiljada ljudih, Hrvate po gradskim ulicama, prosu na kočije tuču kamenja te navali i na kočiju, 
u kojoj se je vozio biskup Strossmajer. Ban izasla odmah na Rieku 
velikoga župana Vukotinovića, da povede iztragu a civilni kapetan 
grada svrgnu gradski magistrat sa službe. Nekoliko dana iza toga 
sastade se na Rieci županijska skupština, da traži zadovoljštinu proti 
riečkomu magistratu i redarstvu, jer da su te oblasti skrivile izgrede. Proti tomu predlogu ustade veliki bilježnik Starčević, koji 
reče, „kako nije dostojno jedne oblasti, da denuncira drugu i kako 
se ti izgredi imadu samo upisati u grieh austrijanskoj vladi, koja je 
Hrvate od vajkada medjusobno svadjala.

Željeznica Zemun-Rieka.

Medjutim nastade u zemlji najživlji pokret za izgradnju željezničkih pruga, naročito pruge Zemun-Rieka, Zagreb-Budim, Zagreb-Beč i drugih nekojih pruga. Na čelo pokretu stupa sam ban i namjestničko vieće, te ban sazivlje u Zagreb konferenciju najodličnijih 
muževa iz čitave zemlje. Pruga Zemun-Rieka smatrala se najživotnijim pitanjem za čitavu zemlju i glavnim uvjetom, da grad Rieka 
procvate do velikoga trgovačkoga emporija. Kako je ta željeznica kasnije projektovana po jednom belgijskom družtvu, imala je ona teći 
iz Zemuna sredinom Slavonije na Djakovo, onda dolinom Orljave u 
Sisak i Zagreb pak preko Karlovca na Rieku. čitava zemlja posvećivaše tomu pitanju pažnju, kojoj neima primjera ni prije ni poslie 
kod nijednoga drugoga željezničkoga ili ekonomičkoga pitanja; svatko 
je osjećao eminentnu važnost pruge, koja je imala prosjecati najplodnije krajeve Hrvatske i Slavonije, spojiti sva njezina glavna tržišta te tako obje kraljevine svezati izravnim putem sa čitavim prosvietljenim svietom. Danas se već nemogu dogledati sve blagotvorne 
posljedice toga projekta. Najtriezniji muževi, prvi ekonomički pisci 
zemlje i narodni ekonomi idjahu tomu projektu u susret upravo 
oduševljenim interesom, držeći, da će ta pruga preobraziti i preporoditi čitavu Hrvatsku i Slavoniju. Ivan Vončina vidi u svojem govoru u konferenciji grad Rieku na najvišem stepenu razvoja, hrvatski Liverpol i Marsilju. Volosko, udaljeno 1 i pol ure od grada, 
{122} biti će do koje godine predgradje Rieke. Biskup Strossmajer smatra 
gradnju te pruge, kada bude izvedena, najvećom ekonomičkom stečevinom, koja će neslućenim načinom podići ekonomički razvoj zemlje. 
Biskup zagovara Zagreb kao centralnu točku kulturnoga i gospodarskoga napredka, u kojem treba usredotočiti sve vrstne elemente, dati 
mu onu veličinu i znamenitost, koja dolikuje Zagrebu, gledeći na 
njegovu budućnost i na budućnost čitavoga naroda. Ban dade u konferenciji pročitati list maršala Lavala grofa Nugenta, koji ležaše na 
smrt bolestan na svojem imanju Bosiljevu te u kojem maršal predlagaše, da bude izhodna točka željezničke pruge povrh grada Bakra, 
jer bi se tako mogle najbolje svezati sa željeznicom tri primorske 
luke, Bakar, Kraljevica i Rieka. Tri dana poslie toga umre maršal. 
Nekoliko dana iza toga izdade Nj. Veličanstvo odredbu, u kojoj, izjavljujući Svoju želju, da se taj važni željeznički projekt čim prije 
oživotvori, nalaže dvorskoj kancelariji, da dade izvesti sve predhodne 
radnje. Kasnije se je u tom pitanju još jedanput sastala konferencija 
pod banovim predsjedanjem a u povodu prev. kraljevske odredbe na 
dvorsku hrvatsku kancelariju obavljena je skoro za tim i traca pruge. 
Na žalost nije došlo do gradnje.

Gospodarski pokret.

No nije to gospodarsko pitanje bilo jedino, kojemu javno mnienje 
posvećivaše pažnju. U zemlji se nije razvijalo ni gospodarstvo ni 
obrt ni trgovina, jer nije bilo jeftine vjeresije. Obje glavne banke u 
Beču: austrijska narodna banka i kreditna banka imale su prema 
Hrvatskoj i Slavoniji tako malo obzira, da nisu uzprkos svim zahtjevima domaćih čimbenika htjele privoliti, da u Zagrebu ustroje podružnice. Ta nevolja potaknu ugledne muževe na misao, da se u 
Zagrebu ustroji na dionice, sa temeljnom glavnicom od 2 milijuna 
for. vjeresijska banka, koja bi gospodarstvu, obrtu i trgovini 
imala pružati jeftinu vjereslju. Nadjoše se mnogi uglednici, koji izjaviše, da će podpisati dionice: biskup Strossmayer za svotu od 
40.000 for., grof Julijo Janković za 50 do 60.000 for. Kao začetnik 
koji je te ruke zavode pokretao i svojim bogatim znanjem podupirao, ima se naročito spomenuti barun Lazar Hellenbach, koji je u 
to vrieme igrao znamenitu ulogu te se mal ne svaki dan s njim susretamo u „Pozoru“, gdje zastupa političke i ekonomičke težnje javnoga mnienja. Na žalost nije se ni ta osnova oživotvorila.

Starčević i Kvaternik — osudjeni.

U mjesecu srpnju zanimahu političko obćinstvo zemlje dvie 
sudbene parnice proti Anti Starčeviću i Eugenu Kvaterniku. Potonji 
bijaše obtužen, da je svojim poznatim djelom „Politička razmatranja“
počinio smetanje javnoga mira. Iz Kvaternikova razlaganja pred 
{123} sudom doznaje se, da je do godine 1858. živio u Hrvatskoj a onda 
izselio u Rusiju, gdje je stekao državljanstvo, po tom živio u Italiji, 
Francezkoj i Švajcarskoj, gdje ga je zatekla viest, da je izabran narodnim zastupnikom. Kvaternik, koga je branio Lavoslav Šram, osudjen je na 6 tjedana zatvora. Odsjedivši zatvor odputovao je Kvaternik u inozemstvo, na što je namjestničko vieće izdalo za njim 
naredbu, da mu se, pošto nije austrijski državljanin, zabrani povratit 
se u Hrvatsku i Slavoniju a ako bi se povratio, da se ima preko 
granice odpremiti. Starčević bude takodjer osudjen na kraći zatvor. 
„Narodne Novine“ od 10. studenoga 1862. priobćuju naredbu dvorske kancelarije, koja 
odredjuje, da se službeni jezik za područje svih škola u Hrvatskoj 
i Slavoniji ima odsele zvati hrvatski te se ujedno dokidaju dosadanji nazivi za taj službeni jezik kao hrvatsko-srbski, ilirski, jugoslavenski i slavonski. 
————
Godina 1862. protekla je prilično mirno; javno mnienje u zemlji 
sprema se na borbu proti centralističnim težnjama Schmerlingova 
ministarstva, koje bivaju svakim danom očitije. Opaža se, kako se 
obje stranke, narodna i unionistička, u oči zajedničke pogibelji sve 
to više približuju te se naročito prvaci unionističke stranke, Hellenbach, Bogović i drugi, neimajući vlastita glasila, utiču pod okrilje 
„Pozora“. I centralistički elementi u zemlji, videći sve to jasnije 
preokret, nastoje obrazovat se u stranku a glasilo im je „Agramer 
Zeitung“, u koje već počima pisati moralna glava centralističkih živalja, stožernik Haulik. 
————

Gaj uzkrisuje ilirizam.

Pod tim znakovima otvara se nova godina 1863. „Pozor“ nedvoji u članku, objelodanjenom na novu godinu, kako će Schmerlingova vladavina odsele još življe nastojati, da dokinuvši ustavne 
stečevine listopadske diplome, otvoreno zapliva centralističkom strujom. 
On se te struje neboji, vjerujući u životnu snagu hrvatskoga naroda, 
koji se ima nadati velikoj i slavnoj budućnosti, članak je pun patriotičnih izjava bez svake konkretne jezgre. Federalistički program, 
na kojem je list godinu dana prije toga osnivao svoj publicistički 
rad, nespominje se u članku ni s jednom rieči. Tim je zanimiviji 
članak Gajev u njegovu listu. Začetnik ilirskoga pokreta nije rado 
gledao novi politički pokret, nastavši godine 1860., u kojem se probudiše posebne narodne misli, koje prelažahu na dnevni red preko 
njegove ilirske ideje. Bio je ozlovoljen i ogorčen, videći, kako te 
misli, naročito hrvatska, pokapaju njegov ilirizam i kako će one 
{124}raztočiti slogu južnoslavenskih plemena. Vidio je, kako ga ostaviše njegovi najbolji nekadašnji prijatelji, koji se podieliše na razne stranke 
navaljujući jedan na drugoga kao da su krvni neprijatelji. Vidio 
je Bogovića u unionističkoj stranci, Šuleka u narodnoj, Andriju 
Brlića kako prijanja srbskoj stranci: Kukuljevića i Vukotinovića u 
visokim častima te kako naginju Beču a svi ti ljudi bijahu nekoč 
složni, oduševljeni kao prava braća za ilirsku ideju pod njegovim 
Vodstvom. Sudbina mu bješe dosudila da stvori epokalno, bezsmrtno 
djelo za hrvatski narod a on je mogao misliti, kao svaki veliki čovjek, 
koji je činom oživotvorio veliku ideju, da će epigoni sve pokvariti. 
Onako veleumna glava dobro je shvaćala značaj i domašaj hrvatske 
misli no Gaj nije iz mnogih razloga mogao na tom novom polju 
ubrati nikakove slave. Vidio je, da je osudjen na podpuni nerad, 
koji ga mora živa zakopati ili mora nastojati, da u oči toga trvenja 
izmedju hrvatskih stranaka, izmedju Hrvata i Srba, koje je uzimalo 
sve to većega maha, uzkrisi staru ilirsku ideju. U njemu, premda 
udarcima udesa težko izkušanu, radi moralne osamljenosti u narodu 
težko ogorčenu, bilo je još stare vatre i zanosa i Gaj ozbiljno pokuša u svojoj „Danici“, koja je izlazila kao prilog „Narodnih Novina“, da uzkrisi ilirizam. Gaj pozivlje „Hrvate, Slavonce, Dalmatince, Dubrovčane, Istrane, Medjumurce, Sriemce, Bačvane, Banaćane, Srbije, Bošnjake, Hercegovce, Crnogorce i Bugare, da stupe 
pod barjak ilirskoga jedinstva“. Kao što se je moglo predvidjeti, nenadje Gaj nikakova odziva. Hrvatski listovi niti nespominju Gajeva 
poziva, dočim mu se srbski listovi otvoreno opiru. Uvaženo za onda 
srbsko glasilo „Vidovdan“ poručuje Gaju, da se Srbi neće i nemogu 
odreći svojega imena, a jamačno se ni Hrvati neće odreći svoga 
slavnoga hrvatskoga imena. „Vidovdan“ kaže, da je ta zlosretna 
ideja već jedanput zavadila Hrvate i Srbe, a drugi put to nesmije 
da bude. Tako Gaju nepreostade drugo, nego da se baci u vrtlog 
polemike sa „Pozorom“, koja se je dan na dan ponavljala te koju 
je otac Ilirstva vodio doduše umno i vješto no ogorčenim tonom 
i zlovoljnim čuvstvom.

Stranke.

Već je gore spomenuto, kako su se pod konac prošle godine 
narodna i unionistička stranka jedna drugoj približile, da 
mogu zajednički braniti ustavno načelo i individualitet trojedne kraljevine. Zanimiv je jedan članak Lazara Hellenbacha u „Pozoru“. Hellenbach zagovara slogu i savez s Ugarskom, pa se pozivlje na govor, 
kojim je ban Jelačić otvorio godine 1848. hrvatski sabor. Ban reče: 
„Ali budući da je po želji naroda, koja je i moja želja, savez sa 
{125} zemljami ugarske krune izrečen, koja kruna jest i naše domovino 
kruna, jer ukrasuje glave onih kraljeva, koji su vladali i vladaju nad 
hrvatskom, slavonskom i dalmatinskom zemljom. Zato sam dužan 
pozvati vas i opomenuti, da se prema Magjarom postavimo na načelo, 
po kojem se ima uzdržati savez sa rečenom ugarskom krunom, no 
ipak načinom, da pojedinim narodom, živućim pod ugarskom krunom, ostanu zajamčena prava i slobodni narodni razvitak. Mi ćemo 
se prema Magjarom staviti na temelj slobode, jednakosti i bratinstva, 
jer ne možemo proti njima uvjek s neprijateljskim oružjem stajati, 
osamstogodišnji bratski i susjedni savez jamči nam za to, da ćemo 
vladajuće medju nama razpre prijateljskom rukom urediti moći“. Na 
ovaj govor bana Jelačića pozivati će se u saboru godine 1865./66.
pojedini govornici unionističke stranke. Uz Hellenbacha ustaju Bogović, Mirko Hrvat i drugi, izjavljujući, da trojedna kraljevina neće 
i nesmije podnipošto ići u carevinsko vieće. Na čelo centralističkih 
elemenata stupa stožernik Haulik, koji povodom dvadesetpetodišnjice svoga biskupovanja izdaje na svećenstvo nadbiskupije okružnicu, 
u kojoj otvoreno zagovara, da se izašalju zastupnici u carevinsko vieće. 
Kardinal izbraja sve stečevine, koje su Hrvatskoj i Slavoniji u posliednje vrieme pale u krilo, kao što je ustrojenje dvorske kancelarije, stola sedmorice i izključiva poraba narodnoga jezika kod oblastih i ureda. U oči tih stečevina ne može on sumnjati u dobru volju 
visoke vlade; nova nam vlada ne može ono povratiti, što je dokinuto 
sasvim novimi okolnostmi monarkije i duhom vremena, i što se ne 
može dopustiti bez velike štete za čitavu monarkiju“. U „Agramer 
Zeitungu“ izlazi kardinal na poprište borbe doduše anonimno no tako,
da čitavi politički sviet poznaje pisca, a napokon se i sam odaje, U 
„Pozoru“ pobija kardinalove nazore drugi jedan visoki dostojanstvenik, 
jednako čuven, a može se misliti, kojim intenzivnim zanimanjem prati 
javno mnienje tu publicističku borbu. Paralelno teče polemika izmedju hrvatskih i srbskih glasila, koja se na čitavoj liniji hvataju u koštac. Brutalan je članak proti Hrvatstvu u Vidovdanu od 
21. veljače, koji Gaj kao i još nekoje oštre članke srbskih listova 
pretiskuje na čelu „Narodnih Novina“, bez svake primjetbe. Srbskim 
listovima neostaju dužni hrvatski pisci u „Pozoru“ a sve češće pojavljuje se u stupcima lista Josip Miškatović, svraćajući na sebe 
pažnju javnoga mnienja svojim oštrim logičkim dedukcijama, prekrasnim slogom i jezikom i zadivljujućim mirom, što no zadahnjuje 
njegovo pisanje. „Pozor“ u jednom članku, koji pobudjuje živo zanimanje u javnom mnienju, razlaže proti Vidovdanu načela, koja ga 
{127} vode u borbi za Hrvatstvo. Doslovce se kaže: „Kao što su Ivan Mažuranić, Ivan Kukuljević i Bogoslav Šulek bili najveći zatočnici Ilirstva, tako su oni danas odlični branitelji Hrvatstva. Prije g. 1848. 
gojili smo izvjestne misli o narodnom jedinstvu, a danas tražimo 
izvjestne oblike narodnoga razvitka. Može li nam tko zamjeriti, što 
u borbi tražimo čvrsti temelj narodnoga obstanka, osnovana u historičkom državnom pravu, koje je nekoč obstojalo, a nije nikada pravnim načinom zanijekano. Uzalud si Vidovdan utvara, da dan danas 
zaprašene pergamene ništa nevriede, kada vidimo, da ono, što je do 
sada prašinom pokrito bilo, sve se to više i jače u životu pojavlja. 
Hrvati se sve to više uvjeravaju, da njihova narodnost neima obstanka 
bez državnoga temelja“. U toj polemici javlja se Danilo Medaković 
u svojem listu „Napredku“, donoseći pomirljiv članak, u kojem se 
kaže: „Bez sloge ne mogu obastati hrvatske stečevine niti se Srbi 
mogu ičemu nadati. Sve što su Hrvati dosele dobili mogu izgubiti, 
ako ne bude sloge, da se stečeno uzdrži. Srbi u Austriji ne imaju 
budućnosti bez podpore Hrvata“. Vrlo je zanimiv članak u „Pozoru“, 
u kojem se historički razjašnjuje postanak obijuh stranaka prije godine 1848., ilirske i staro hrvastke. U tom se članku veli: „Izprvine 
bijahu svi Hrvati glede Ilirstva složni, a poslie se razdieliše. Jedni 
pristadoše uz ideju Ilirstva, drugi sjećajući se ilirskoga imena još iz 
francezkih vremena, kad smo sva prava izgubili, prigrliše hrvatsku 
misao te potražiše pomoć u Magjarah; oni prvi u Slavenah. Tako budu Hrvati prozvani Magjaronima. Magjari budu agresivni 
tražeći, da se mjesto latinskoga jezika uvede magjarski, no tomu se 
oprieše svi pametniji muževi magjaronske stranke. Iliri ne nadjoše 
takodjer u Slavenah podpore, a Srbi počeše tjerati srbsku agitaciju. 
Na koncu izjavljuje članak nadu, da će staro-hrvatska stranka raditi 
složno sa mlado-hrvatskom na korist otačbine“. Ovim se člankom udara pečat na slogu unionističke i narodne stranke. Zato „Narodne 
Novine“ nazivlju „Pozor“ magjaronskim listom.

Borba stranaka.

Izmedju kardinala Haulika i muževa narodne stranke razvija 
se žestoka polemika. Kardinal napada na „Pozor“, tvrdeći, da taj 
list brani svaku revoluciju, da je žestoki neprijatelj katoličke crkve, 
pa da piše i proti svjetovnoj vlasti papinoj. U „Pozoru“ izlazi proti 
kardinalu članak, podpisan od kanonika djakovačkoga kaptola i profesora djakovačkoga sjemeništa, u kojem se očituje, da svjetovna vlast 
papina nije neobhodno potrebita za obstanak katoličke crkve. „Vi 
uzoriti gospodine“ hoćete da nas protivnike upropastite, mi pak hoćemo da vas samo razlozi pobijamo“. Skoro po tom upravlja
{127} kardinal oštru poslanicu na svećenstvo, naperenu proti „Pozoru“. U 
poslanici se kaže: List „Pozor“ nije nikada izjavio sažaljenja, a ni 
sinovske privrženosti prema glavi crkve, sv. otcu, koga su krivično 
orobili za najveći dio njegova zakonitoga posjeda. Naprotiv pokazivao 
je taj list znakove mrzosti, a pokazuje ih još uviek, dočim pobunu, 
proti svetoj stolici najpodlijim načinom potaknutu, dočim počinjena 
svetogrdja, razbojničke i na uništenje sv. stolice smjerajuče zlobne 
čine i urote povladjuje, a začetnike te urote i zaklete dušmane sv. 
stolice kanoti Gavoura, Bicasolia, Garibaldija, što može jače hvali i 
njihove nevjere podupire. Taj se list usudjuje biediti biskupe sa čina 
spadajućih u njihov svećenički djelokrug te izlagati vlastitoga svoga 
biskupa ruglu. Taj list neima traga kakovoj zahvalnosti prema našemu zakonitomu vladaocu, apostolskomu kralju, koji je domovini 
našoj toliko blagodati podielio već običaje skoro sve, što dolazi od 
vlade, kroz tumačenje na zlo izvrći, a tako širiti sumnju i nepouzdanje prema vrhovnoj vlasti“. 

Polemiku proti kardinalu prenose „Pozorovi“ pristaše neizravnim načinom u županijsku skupštinu zagrebačku, te zahtjevaju kroz 
velikoga bilježnika Kušlana, kao glavnoga govornika, da se zagrebačkim poluslužbenima novinama, u kojima Haulik zagovara centralističke težnje, uzkrati svaka zemaljska podpora, pošto taj list piše 
proti najsvetijim interesima hrvatskoga naroda, proti našem državnom 
sustavu, kao i proti ustavu, utemeljenom na državnom pravu. Uslied 
te i sličnih izjava dolazi skupština u žestok sukob sa velikim županom Kukuljevićem, koji izjavi, da će s mjesta zabraniti skupštinu, 
budu li se formulisali zaključci, napereni proti načelima vlade Njeg. 
Veličanstva“. Skupština privoljuje na blažu formulaciju velikoga župana, „da se mjesto „Narodnih Novina“ i zagrebačkih novina, koje 
neka se dokinu, ustroji oglasnik na trošak zemlje. U skupštini stoji 
na čelu opozicije proti velikomu županu Kukuljeviću, koji odriešito 
ustaje proti „prevratnim“ težnjama opozicije, veliki bilježnik Kušlan, 
koga doskora stiže odpust od službe. Sgoda, radi koje se Kušlan 
odpušta, osvietluje upravo drastično odnošaje te pokazuje, kako čitava županijska uprava nemože da obavlja uspješno svoje upravne 
poslove. Kukuljević izjavljuje, kako mu je pošlo za rukom ustanoviti, 
da je Kušlan upotriebio županijski službeni pečat na okružnici, koju 
je samostalno razaslao na obćinstvo županije te u kojoj izvrgava ruglu 
podžupana Petra Očića i potiče na odpor proti već primljenim zaključcima županijske skupštine. Proti županijskoj skupštini, koja je 
dvorskoj kancelariji podnesla predstavku, moleći, da bi se čim 
{128} skorije sazvao sabor, upravlja kancelarija odpis, u kojem oštro kudi 
županijske činovnike, koji sami krše ustanove o ustrojstvu županije. 
Drugom odredbom poziva dvorski kancelar Mažuranić činovnike i 
učitelje, neka ne čitaju „Pozor“. Ban izdaje kroz ravnatelja redarstva 
dvije opomene proti „Pozoru“, u kojima se veli o listu, „da svojim 
pisanjem uzbudjuje nepovjerenje prema prejasnoj vladajućoj kući u 
narodu, koji je vazda stajao uza prev. dom, da predstavlja vladu kao 
zadahnutu strašću neprijateljstva prema narodnostim. Ove dvije opomene upozoruju „Pozor“, neka prestane pisati dosadašnjim načinom, 
ne će li, da mu se sa trećom opomenom obustavi izdavanje“. 

U ovoj godini ima se zabilježiti još jedan žalostan dogodjaj, 
koji potresa srdca rodoljuba. U Djakovu umre, navršiv jedva tridesetu godinu života hrvatski pjesnik, splitski Hrvat Luka Botić. koji 
bijaše narodnim zastupnikom na saboru god. 1861. Luka Botić, drug
Mihovila Pavlinovića, stajaše tih burnih godina u prvim redovima 
muževa, koji se borahu za ustavna i narodna prava. Bijaše i darovit 
hrvatski pjesnik te mu je „Matica Hrvatska“ ovjekovječila uspomenu, 
izdavši prije nekoliko godina njegove pjesničke umotvore medju svojim izdanjima. Odlikovaše se čvrstim značajem te velikom požrtvovnošću u borbi za svoje ideale a čitava zemlja oplakivaše, kako se 
to čita u tadašnjim javnim glasilima, preranu smrt Botićevu, u kojega se istom bješe počeo pravo razvijati pjesnički dar a koji je 
svojom značajnošću obećavao, da će znati muževno zastupati svoja 
načela. Grad Spljet, koji u njem slavi svojega najboljega pjesnika 
novijega vremena, spremao se prije više godina, da mu prenese kosti 
iz Djakova u Spljet a ta nakana gradjanstva Zvonimirova grada još 
uvjek obstoji.

„Pozor“ obustavljen. Proslava slavenskih apostola.

Već prvih dana godine 1864. zadesi narodnu stranku i s njom 
u opoziciji proti sustavu sdruženu unionističku stranku težak udarac. 
List „Pozor“, dobivši 11. siečnja i treću opomenu, bude obustavljen 
najprije na tri mjeseca a poslie na neizvjestno vrieme; proti uredniku 
lista Ivanu Perkovcu i izdavatelju Anti Jakiću bude povedena iztraga 
te Perkovac na konačnoj razpravi osudjen na tri mjeseca zatvora a 
Jakić na novčanu globu. Tako su obje stranke ostale na duže vremena bez publicističkoga glasila, sabornica bijaše zatvorena a ostajahu još jedino županijske skupštine, gdje je opozicija mogla 
bar donekle dati izraza svojemu mišljenju. No i tu je morala biti 
vrlo oprezna, da nenagazi na odpor i protimbu javnih oblastih, koje 
nisu bile voljne, da trpe iole oštriju kritiku svojega djelovanja. Već 
{129} u siečnju počeše se sastajati županijske skupštine, prva na redu skupština županije zagrebačke. Ta kao i ostale županijske skupštine važne 
su i u jednom drugom pogledu; u njih se prvi put u novoj ustavnoj 
eri podiže glas, da se u katoličku crkvu u Hrvatskoj i Slavoniji 
uvede slavensko bogoslužje. Pokret započe već godine 1863. Dne 
5. srpnja te godine bude po čitavoj zemlji proslavljen tisućgodišnji 
blagdan slavenskih apostola Cirila i Metoda. Najveličajnija 
bijaše slava u Zagrebu. U zoru toga dana navjesti 101 hitac iz topova početak svečanosti. Službi božjoj u prvostolnoj crkvi, koju 
obsluži stožernik Haulik, prisustvovaše ban na čelu svih vojničkih 
i gradjanskih oblastih. Poslie podne bijaše u Maksimiru pučka svetčanost, na koju dodjoše ban, stožernik i sva najotmjenija lica glavnoga grada. Od toga dana nastade u zemlji pokret, da se u crkvu 
ovede slavensko bogoslužje a županijske skupštine bijahu mjesto, u 
kojem ta težnja nadje svoju javnu tribunu. Prva stvori o tom zaključak županija virovitička a za njom zagrebačka. Matija Mrazović 
predlagaše, da se zaključak skupštine izravno priobći papinskomu 
nunciju u Beču a nipošto preko kardinala Haulika, pošto je vrlo 
vjerojatno, da on te želje neće podupirati. Jovan Živković navede 
još kao glavni razlog u prilog zaključku, što bi se kroz to uvedenje 
slavenskoga bogoslužja u katoličku crkvu približile obje crkve u 
zemlji te bi se onda vidilo, da izmedju njih neobstoji razlika. Živkovićev govor pozdravi skupština burnim uzklicima a na predlog velikoga župana Kukuljevića zaključi skupština, da se zaključak podastre 
nunciju no da se kardinal ima zamoliti za posredovanje. Kardinal 
nebijaše nipošto sklon toj težnji, koju diecezansko glasilo „Katolički 
list“ osudi a i sam se kardinal proti njoj odlučno izjavi. — Kada ga 
je naime skupština županije sriemske zamolila, da podupre taj zaključak županijskih skupština odgovori kardinal, da on nipošto nemože podupirati takovih novotarija u katoličkoj crkvi. Da je županijska skupština sriemska, u kojoj ogromna većina skupštinara bijaše iztočno-pravoslavne vjere, poduprla tu težnju katoličkoga pučanstva 
zemlje, ima se pripisati čuvstvu sloge i solidarnosti, koja u to vrieme 
spaiaše sljedbenike obijuh vjeroizpovještih u zemlji te su se svuda 
tražile nove niti, koje bi taj sporazum imale još bolje učvrstiti. Od 
ovud se vidi, da novinarska polemika hrvatskih i srbskih javnih 
glasila, i koliko oštra, nije još bila raztočila solidarnih čuvstava hrvatskoga i srbskoga plemena.

Ivan Kukuljević.

Još drugi važan predmet zanimaše županijske skupštinare a 
razprave o njem bijahu burne. Sgoda velikoga bilježnika Kušlana, o 
{130} kojoj je već bilo govora te odporna, iz ustavne samosviesti potječuća 
ćud municipalnoga činovničtva, koje se smatraše braniteljem ustavnosti ma bilo i proti velikim županima; izkustvo, da županijske 
skupštine, dieleći nazore činovničtva, koje je odvisilo od njihova izbora i njihove disciplinarne vlasti, nisu nipošto bile voljne vršiti tu 
vlast odviš strogo proti municipalnomu činovničtvu — uvjeri dvorsku 
kancelariju, kako je tu nuždna refoilna. Kancelarija izdade odredbu, 
da se disciplinarna vlast proti činovničtvu prenese od skupštine na 
velike župane. U svojem govoru, kojim otvori skupštinu, izjavi Kukuljević, da će skupštine, budu li sliedile dosadašnji pravac i zakidale u tudji vlastni djelokrug, same sebi izkopati grob. Od vajkada, 
reče veliki župan, bila je kruna zakonito vlastna, izdavati zakone i 
naredbe, kad o kojem god predmetu nije obstojao pozitivni zakon a 
županijska municipija imala su samo to pravo, da podignu svoj 
ustavni glas proti takovim naredbama, koje su uticale u pravo ustava 
ili sabora. Predloži, da skupština prihvati tu naredbu dvorske kancelarije, no skupština nebijaše nipošto voljna da to učini, a videći 
veliki župan, da odpor i uzrujanost radi naredbe sve više raste, razpusti skupštinu. Ostale županijske skupštine zaključiše, da se izvršenje 
naredbe ostavi in suspenso do sastanka sabora. Položaj velikih župana na čelu županijskih municipija bivaše sve teži, a naročito je 
to osjećao Ivan Kukuljević. Još prije nekoliko godina jedan od najpopularnijih muževa u zemlji, čije kulturne zasluge priznavaše čitavi 
narod oduševljeno, imao se je sada boriti proti jakoj struji u javnomu mnienju, koja nije shvaćala njegova položaja i njegove odgovornosti na čelu županijske uprave. Dolazio je neprestano u sukobe 
sa življima, koji stvarahu zaključke, nepoćudne i protivne vladinim 
namjerama a on se smatraše organom državne uprave pa je takove 
zaključke morao obustavljati i skupštinu razpuštati. Okolnosti se prema 
prijašnjemu stanju nebijahu znatno promjenile; zemlja se je kao i 
prije inaugurirane ustavne ere upravljala naredbama; ustav bijaše 
više na papiru a županijske skupštine mogle su proti odredbama 
vlade jedino zaključivati nemoćne prosvjede, u kojih se je odrazivao 
duh odpora al ti zaključci nisu mogli imati praktična uspjeha. Na 
dnevnom redu bijahu neprestana trvenja i sukobi izmedju toga duha 
i izmedju državnih organa na čelu županijskih municipija; Kukuljevićev položaj bijaše moralno tim teži, što je i sam želio, da se djelokrug municipija uredi ustavnim putem, on je uslied svoje koncilijantne 
naravi i narodne sviesti zazirao od sukoba sa muževima, s kojima 
se je prije borio za ustavna prava naroda. 

{131} Sada je njegova nepopularnost od dana do dana rasla; velike 
njegove zasluge u prošlosti bijahu javnomu ronienju, zaokupljenu 
svagdanjim pojavima, koji u zemlji stvarahu stanje ogorčenosti, sasvim 
iz pameti izčezle. U tom položaju bijahu i ostali nekoji njegovi drugovi, naročito Vukotinović na čelu križevačke županije.

Vuk Karadžić umro.

Iz Beča stiže glas, da je ondje 8. veljače umro naglom smrću 
veliki književnik pobratimskoga naroda srbskoga, uzkrisitelj njegove 
novije književnosti i čuveni skupljač hrvatskih i srbskih narodnih 
pjesama, Vuk Stefanović Karadžić. Narodni jezik, dotjeran do savršenosti kroz nebrojene hrvatske i srbske pisce, Vukove učenike, koji 
se klanjaju tomu umnomu velikanu, živ je spomenik njegovih zasluga 
za narod i njegovu književnost. U njemu se odražava umna potencija, do koje se može uzdići narodni genij; u njem i u narodnim 
pjesmama po njemu skupljenim, koje su jamačno najljepši biser čitave naše narodne prošlosti. Vuk stajaše u svezi s prvim umovima 
prosvietljenih naroda a najveći njemački historičar ovoga vieka, Leopold Ranke, izjavljuje, da mu ima zahvaliti jedno od svojih najboljih 
historičkih djela „Povjest srbskoga prevrata na početku ovoga vieka“, 
koje mu je Vuk u pero kazivao. I to sve postiže počevši istom u 
zrelijoj dobi učiti azbuku. Na predlog dvorskoga kancelara Ivana 
Mažuranića dozvoli Njeg. Veličanstvo Vukovoj udovici znatnu novčanu podporu, koja ju je spasila od najveće materijalne biede. U 
zagrebačkoj pravoslavnoj crkvi obslužen je parastos a Jovan Subotić 
reče u spomen uman govor, u kojem kao velik prijatelj Hrvata pozva 
Hrvate i Srbe, da uztraju u ljubavi i slozi. Namjeravalo se takodjer 
Vuku podići spomenik te je izmedju ostalih i biskup Strossmajer 
poklonio u tu svrhu 1000 for., a Metel Ožegović 500 for. no sakupljen novac ostade njegovoj udovici u ime podpore. — Jovan Subotić 
zauzimaše u to vrieme važnu poziciju u javnom i prosvjetnom životu. 
Stajaše na čelu hrvatskomu narodnomu kazalištu kao njegov vrhovni 
upravitelj a štampa mu priznavaše velike zasluge za unapredjenje 
kazalištne umjetnosti. Baš u to vrieme zavlada u Primorju glad i 
zagrebački pravnici, na čelu im Milan Makanec, prirediše u korist 
stradajućega pučanstva kazalištnu predstavu. Prikazivala se Subotićeva drama „Nemanja“ a ovo najbolje pokazuje pravac mišljenja i 
čuvstava, koja Hrvate zadahnjivahu prema Srbima. Upravo tih dana 
posjetiše Zagreb u družtvu Jovan Sundečić i veliki preporoditelj 
hrvatskoga naroda u Dalmaciji Mihovio Pavlinović a zagrebački pravnici prirediie obadvojici ovaciju.

Mirko Lentulaj umro.

Još je jedan muž umro tih dana u Zagrebu, koji ostavi častno 
{132} ime u narodnoj povjesti, Mirko Lentulaj, namjestnik banske časti 
a burnoj godini 1848. „Narodne Novine“ bilježe u pokojnikovu 
vjekopisu, da su ga stališi i redovi županije zagrebačke birali kroz
pune 23 godine svojim prvim podžupanom a sabor godine 1848. 
izabra ga namjestnikom banske časti, da upravlja zemljom u odsutnosti bana Jelačića. Iztiču kao njegovu osobitu zaslugu, da je u to 
burno vrieme znao stišavati i miriti razjarene duhove. Kao osobit 
znak njegove čednosti navode, da je već od godine 1806. imao 
pravničku doktorsku diplomu, a da to nebijaše poznato ni njegovim 
najboljim prijateljima. Sprovod, koji je od njegova stana na Kapucinskom trgu išao na Jurjevsko groblje bijaše sjajan; u znak žalosti 
vijahu se na kucah crne zastave i gorahu plinske svietiljke, a iza 
liesa stupaše ban Sokčević na čelu čitavoj narodnoj inteligenciji. 
Lentulaj umre u visokoj starosti od 86 godina. 

Novine nepropuštaju javiti, da je Petru Preradoviću, koji bijaše 
u to vrieme pukovnik glavnoga stožera, vraćeno plemstvo, koje je 
jošte godine 1626. stekao njegov pradjed Ivan Preradović. 

Javni život bijaše u to vrieme dosta skučen. Narodna i unionistička stranka, koje zastupahu narodnu opoziciju proti centralističkim težnjama, nisu imale publicističkoga glasila, a tih dana zavori oblast i narodnu čitaonicu u Zagrebu, u kojoj se opozicionalni 
življi sastajahu na dogovore. Odnošaj prema Ugarskoj nezanimaše 
više javno mnienje u prijašnjoj mjeri, jer je svaki dan postajala 
preče pitanje, kako da Trojedna kraljevina udesi svoj odnošaj prema 
austrijskim zemljama. Namjestnik dvorskoga kancelara Franjo Žigrović Pretočki objelodani na njemačkom jeziku razpravu, u kojoj, 
pledirajući za zajedničke interese s Austrijom, dokazivaše, da je Trojedna kraljevina „bila u povjesti pravno mnogo nezavisnija, nego bi 
to mogli kazati i najveći Ugrologi.“ Gaj nepropušta u svojem listu 
konstatirati, da je do takova zaključka došao i Eugen Kvaternik u 
svojoj, prije više godina izdanoj razpravi a ovo suglasje u toj točki 
tih inače antipoda služi Gaju za dokaz, da je taj nazor historički 
podpuno izpravan. Drugi jedan javni muž, dubrovački knez Medo 
Pucić, koji uživaše u narodu velik ugled, naročito kod dalmatinskih 
Hrvata, objelodani takodjer svoje mnienje o načinu, kako bi se taj 
odnošaj Trojedne kraljevine prama Austriji imao za buduće udesiti. 
Za njega je to najživotnije pitanje, a može se riešiti samo susretljivošću Trojedne kraljevine prema faktoru, koji jedini može oživotvoriti nekoje najhitnije narodne težnje. „Ostavimo na stranu, kaže 
Medo Pucić, virtualna prava, koja nam nehasne mnogo kao što
{133} Austriji nehasni njezino jeruzolimsko kraljevstvo. Tražimo od Austrije 
ono, što nam ona može dati. Može nam dati vojničku Krajinu a od 
Dalmacije samo Mletačku Dalmaciju, nemože nam pako dati ni Kotora ni Dubrovnika, jer Trojedna kraljevina neima bez Ugarske diplomatički dokazanoga prava. Neka dakle Austrija najprije povrati 
Trojednoj kraljevini zemljište, koje je po pravu i historiji njezino a 
onda neka Trojedna kraljevina stupi u ustavne odnošaje s austrijskim zemljama onim obrazom, kojim je prije stajala u zajednici 
s Ugarskom.“ Iz te težnje, da se naime dodje do sporazuma s austrijskim zemljama rodi se i nov list „Domobran“, koji poče 14. 
svibnja izlaziti u Zagrebu a urednikom mu je Gjuro Deželić. 
Prema Ugarskoj stavlja se list na stanovište članka 42 od g. 1861. 
a prema Austriji na stanovište saborske manjine toga sabora, izraženo u svojoj bitnosti u poznatoj Pricinoj izjavi. Trojednoj kraljevini ima se zajamčiti i oživotvoriti njezina zemljištna cjelokupnost i 
njezina ustavna prava a ona će onda stupiti u realnu svezu s austrijskim narodima bez obzira na Ugarsku, s kojom Trojedna kraljevina netreba sklapati nikakove tiešnje sveze. Trojedna kraljevina 
ima sebi u prvom redu osigurati narodnost, dočim ustavnost i gradjansku slobodu može najbolje očuvati u zajednici sa ostalim narodima i zemljama austrijskim. Pitanje o odnošaju prema Austriji, kao 
najpreče pitanje, smatraše se životnim pitanjem te djelovaše svom 
težinom na mnoge duhove, koji se nemogahu oteti uvjerenju, da 
Trojedna kraljevina, stojeći skrštenih rnkuh izmedju Austrije i Ugarske, 
mora napokon podleći jednoj ili drugoj, ako se blagovremeno neodluči na djelotvornu akciju, koja ju ima dovesti u bliži doticaj s austrijskim narodima i zemljama.

Prva hrvatska izložba.

Dan 18. kolovoza 1864. ostati će trajno zabilježen u kulturnoj 
povjesti naroda; toga se dana otvara prva hrvatska gospodarsko-obrtna izložba u zgradi, u kojoj je danas smješteno hrvatsko 
sveučilište. Zanimanje za izložbu bijaše u narodu svestrano i najintenzivnije; izložba stajaše pod prev. pokroviteljstvom kralja; predisjednikom odboru bijaše grof Miroslav Kulmer, pbdpredsjednikom 
Mirko Šuhaj, a tajnikom Josip Ferdo Devidé. Izložbu otvori glavom 
ban Šokčević, koga pozdravi grof Kulmer, zahvalivši kralju, što je 
blagoizvolio uzeti ju pod svoje previšnje okrilje. Koliko se vidi iz 
novinskih izvještaja bijaše učešće sa strane izložitelja znatno a izložbu posjeti prvih 20 dana preko 12.000 osoba. Nju je stvorila patriotična sviest i neugasiva težnja za napredkom, koja je u ono 
{134} vrieme velik agens kulturnoga pokreta. Narod se radovaše uspjehu 
koji je po tom znatan i značajan u kulturnom pogledu, što je proizišao iz naprezanja samih družtvenih i ekonomičkih sila naroda. Potvrdjuje to i dvorski kancelar Ivan Mažuranić, koji kod zaključka 
izložbe, konstatovavši liep uspjeh, reče: „Vlada nemože nijednom narodu pomoći u nikojem smislu, ako si on sam nepomogne; vlada je 
nu'odnomu radu i poslu samo ono, što je usjevima prijatan zrak; 
ona može samo pospješiti i unapredjivati plodove narodnoga truda 
ali sam taj narodni trud nemože stvoriti.“ Vanjsko novinstvo, naročito ono austrijske priestolnice, bilježi uspjeh izložbe a ruga se neznanju ljudih, koji neumiju cieniti žilavosti u borbi i životne snage 
hrvatskoga naroda. Hrvatski narod, koji je u stoljetnoj borbi sačuvao 
vjeru u sebe i svoju budućnost, krči sebi žuljevima svojih rukuh 
put kulturnomu napredku a izložba je samo živ izraz njegove volje 
i odluke, da na toj stazi napreduje uzporedo sa drugim narodima. 
Ovako se ima shvatiti značaj te izložbe, koja kao proizvod patriotične samosviesti naroda ima svoju veliku kulturnu i moralnu vriednost, neodvisno od samoga vanjskoga uspjeha, koji ne može biti 
osobito znatan radi nepovoljnih prilika, koje spriečavaju narodni duh 
i na tom polju.

Pripreme za sabor.

Godina 1865. znamenita je u političko-parlamentarnoj povjesti 
Hrvatske. U njoj se opet sastaje sabor, kojeg nije bilo mal ne četiri godine. Već 17. siečnja proglašuje se prev. kraljevski odpis na
bana Šokčevića, koji radi predstojećega saziva sabora odredjuje, da 
se izradi izborni red, po kojem se sabor ima sastaviti. U to se 
ime poziva ban, da sazove bansku konferenciju pa da joj 
predloži na razpravu sliedeća pitanja: Imadu li se velikaši pozvati 
na sabor osobno ili pako putem zastupnika, dakle u ograničenom 
broju? Kako da se smanji broj narodnih zastupnika s obzirom na. 
znatne troškove, s tim spojene? Kako da se ustanovi broj izabranih 
izbornika i poglavarstveno osigura nadziranje izbora u županijah i 
gradovih? 

I sabor od godine 1848. i onaj od godine 1861. sastali su se 
na temelju izbornih redova, stvorenih izvan samoga sabora po naročito sazvanih banskih konferencijah. Da se uzmogne sastati sabor 
od godine 1848. trebalo je stvoriti sasvim nov temelj, da se u sabor 
uvede treći, demokratički elemenat, koji ne bijaše zastupan u prijašnjih saborih, osnovanih na pravu i zastupanju stališa i redova. 
Taj izborni red usvojen je s nekim malim preinakama i u banskoj 
{135} konferenciji od god. 1860. i sankcijoniran po Njeg. Veličanstvu 
kralju uz naročitu ogradu, da ima samo dotle vriediti, dok se zakonotvomim putem nedonese izborni red. Po tom izbornom redu 
brojio je sabor ukupno 219 članova; 120 narodnih zastupnika, onda 
prelate jedne i druge crkve, 79 magnata i još nekoje virilne glasove. Ovdje nisu uračunani zastupnici iz vojničke Krajine. Kako se 
vidi iz prev. kraljevskoga poziva na bana, imala je konferencija povesti razpravu o tome, da se broj velikaša smanji i svede u pravi razmjer prema broju narodnih zastupnika, zatim da se obali broj narodnih 
zastupnika. Na temelju prev. kraljevskoga odpisa sazva ban 4. veljače bansku konferenciju. U tu konferenciju pozva ban sve 
prelate rimokatoličke i iztočno-pravoslavne crkve, sve velike župane 
i mnoge druge odlične ličnosti u zemlji. Pozivajući ban u konferenciju odlične ličnosti iz ove posliednje kategorije, uzima obzira na 
njihovo političko uvjerenje obzirom na odnošaj trojedne kraljevine 
prema Austriji. Kako će to biti glavni državopravni predmet, koji 
će se predstojećemu saboru predložiti na razpravu i zaključak, proizlazi već ovdje jasno intencija, da se u bansku konferenciju ne pozovu takovi muževi iz velikoga broja narodne političke inteligencije, 
koji se iztiču u redovih opozicije proti vladinom sustavu. Načelno 
su dakle izključeni pristaše narodne stranke, koji u to vrieme vode 
složnu opoziciju proti centralnoj vladi u Beču i proti hrvatskoj vladi 
Mažuranić-Šokčevićevoj. Nepozivlju se ni Rački, ni Perkovac, ni 
Sulek ni ostali korifeji stranke, a pozivlje se jedini iz toga kola 
Mato Mrazović no taj takodjer neće da prisustvuje razpravama banske 
konferencije. Od unionističke stranke pozivlju se grof Janković, bar. 
Juraj Rauch i veliki bilježnik županije virovitičke Ignjat Brlić, no 
ni ovi nedolaze u konferenciju. Od pozvanih prelata nedolazi u 
bansku konferenciju biskup Strossmajer. Nasuprot imenuju se članovima banske konferencije Vončina, Veber, Ćepulić i još nekoji 
muževi, o kojih je notorno, da podupiru intencije Mažuranić-Šokčevićeve vlade i naginju odlučno izmirenju sa Bečom. U konferenciji 
nema dakle prvaka opozicije, pošto nedolaze ni ona nekolicina, koja 
je u nju pozvana, te je konferencija zadahnuta jednim mišljenjem. 

Ovdje nam se valja još dotaknuti promjena ili bolje rekući 
razkola, koji se je tečajem tih godina do sastanka sabora god. 1865. 
sbio u narodnoj stranci, koja je na saboru godine 1861. bila kompaktna te postupala složno u državopravnim pitanjima. Od matice 
stranke, koja seje kupila oko „Pozora“ odciepiše se mnogi ugledni članovi, koji sada sastavljahu grupu muževa, naginjućih izmirenju s 
{136} Austrijom. Vidjeniji izmedju tih muževa jesu Kukuljević, Vukotinović, 
Vončina, Ćepulić, Veber, Ambroz barun Vranyczany i drugi, koji ne 
samo nemaju više nikakova doticaja sa svojim starim prijateljima, 
nego se bore proti njima te ih pače smatraju odmetnicima stare narodne stranke, jer su se fuzijonirali u opoziciji sa unionističkom 
strankom, starom protivnicom narodne stranke. Ova je tvrdnja historički opravdana u toliko, što je narodna stranka u saboru godine 
1861. krštena kao takova u vatri i borbi proti unionističkoj stranci, 
pobjedivši ovu u razpravi o odnošaju prema Ugarskoj. Ovako stoji 
taj odnošaj u oči sastanka sabora no u samom saboru mienjati će 
se konstelacija svaki čas i kod svakoga načelnoga glasovanja. Na 
početku saborske periode biti če unionistička i narodna stranka još 
složne proti onim elementima, koji naginju Beču, no neće proteći 
dugo vremena pa će se potonji elementi složiti sa svojim starim 
prijateljima negdašnje narodne stranke a unionistička stranka ostat 
će prema njima u znatnoj manjini. Ove će evolucije, mienjajući se 
naglo kao slike u kaleidoskopu trajati, dok se nepojavi na vidiku nagodba s Ugarskom, a onda će se ti elementi narodne stranke stopiti u jednu stranku pod imenom narodne opozicije, koja će povesti 
borbu proti unionističkoj stranci, revidirati nagodbu i postati saborska većina za banovanja Ivana Mažuranića. Sada se u oči sabora 
i izbora stranke nazivlju posebnim imenima. Unionistička stranka 
ostaje unionistička stranka, idući nepomično za svojim ciljem, za obnovom realne snage s Ugarskom. Ona si nadjene ime ustavno-narodne stranke. Krilo negdašnje kompaktne narodne stranke, koje 
vode Mrazović. Rački, Perkovac M. Hrvat i dr, a smatra i prije i 
poslie biskupa Strossmayera svojom moralnom glavom, nazivlje se 
narodnom ili narodno- liberalnom strankom; oni drugi prijatelji Beča, 
da ih nazovemo tim imenom, nehoteći time nimalo, da im poričemo samostalno shvaćanje položaja, ti prijatelji Beča zovu se samostalnom narodnom strankom.

Banska konferencija. Senzacijonalno »odkriće«.

Ovo je u glavnim crtama stranačka konstelacija u zemlji u oči 
sastanka banske konferencije i novih izbora za sabor. Sastavši se 
banska konferencija u prvu sjednicu, izabra odmah odbor, da izradi 
odgovor na pitanja kraljevskoga odpisa. Odbor predloži konferenciji, 
da se za temelj izbornomu redu uzmu načela izbornoga reda od 
god. 1848. i 1861. uz neke promjene. Na prvo pitanje glede zastupanja velikaša, odgovara, da samo oni velikaši imadu pravo mjesta 
i glasa u saboru, koji su uvršćeni medju domaće velikaše i punoljetni, koji stalno prebivaju u Hrvatskoj i Slavoniji, posjeduju u zemlji 
{137} imanje, s kojim je do godine 1848. bilo spojeno pravo jurisdikcije. 
Po predlogu odborovu ima broj saborskih članova iz magnatskoga 
stališa spasti od dosadašnjih 79 na 24 člana. Uvaži li se, da su ti 
magnati najpretežnijim dielom članovi unionističke stranke i protivnici vladinoga sustava, vidi se odovud, koliko bi ta stranka numerički 
izgubila članova kod predstojećih saborskih razprava. Nadalje se po 
odborovu predlogu ima broj narodnih zastupnika iz područja županijskih municipija, gradova i trgovišta smanjiti od 120 na 74; broj 
prelata jedne i druge crkve na 10. U svem se predlaže 129 članova 
sabora, iz tih kategorija prema 219 u godini 1861. Glede Krajine 
predlaže odbor, da se takodjer obali broj krajiških zastupnika. Konačno se još predlaže, neka se Njeg. Veličanstvo zamoli, da se u sabor 
pozovu zastupnici kraljevine Dalmacije. Konferencija usvoji sve ove 
predloge odbora te ih podastre prev. mjestu u obliku adrese. I predloži odbora i adresa potiču iz pera člana konferencije Jovana Subotića, koji spada u najuglednije muževe narodne samostalne stranke. 
Oim je ova adresa podastrta prev. mjestu i objelodanjena u javnosti, 
prenuše se velikaši iz kraljevine Hrvatske i Slavonije, pristaše unionističke stranke te se obratiše na Njeg. Veličanstvo molbom, da ne 
blagoizvoli potvrditi tih predloga, nego neka se ostavi budućem saboru, da on dovede u sklad načelo o zastupstvu velikaša sa demokratskim načelom o zastupstvu naroda. Ova predstavka ostade bez 
uspjeha. Kruna odobri samo neke predloge banske konferencije no i 
opet uz naročitu ogradu, da se od tuda nemogu za budućnost izvadjati 
nikakove posljedice, koje tangiraju pravo krune. I glede Krajine privoljuje kruna na to, da se reducira broj narodnih zastupnika, a njihovo sudjelovanje kod saborskih razprava ograničuje kao i g. 1861. 
lih na državopravna pitanja. Sabor bude sazvan na 17. srpnja, no 
uslied promjena, koje skoro za tim nastadoše u krilu austrijske centralne vlade na čelu ugarske i hrvatske dvorske kancelarije, odgodjen je ovaj rok tri puta tako, da se je sabor sastao istom 12. studenoga. Prema toj konstelaciji, stvorenoj sazivom sabora, zauzeše 
političke stranke svoje stanovište. U glavnom gradu izlaze još samo 
glasila, zagovarajuća izmirenje s Austrijom, neodvisno od historičkoga 
odnošaja Hrvatske prema Ugarskoj. Iz tih glasila vidimo pače, kako 
ona tumače smisao toga članka §. 42., sasma u prilog aktualne politike muževa, koji zagovaraju realnu svezu s Austrijom, tvrdeći, da 
je taj zaključak upravo potekao iz nastojanja, da se otežča taj savez 
s Ugarskom te Hrvatskoj ostave slobodne ruke prema njoj. Narodna stranka, koju podupire unionistička, neima još uvjek svojega 
{138} glasila, koje bijaše obustavljeno početkom godine 1864. te su obje 
stranke prisiljene, da se utiču pod okrilje listova izvan domovine. 
Kao glavno glasilo služi im u Pragu na njemačkom jeziku izlazeće 
glasilo češke narodne stranke „Politik“. U potonjem listu izadje tih 
dana jedno od onih senzaeijonalnih odkrića, kojima se stranke, vodeće opoziciju proti svagdanjem sustavu, znadu često poslužiti u 
svrhu, da kompromituju svoje prijatelje iz prijašnjih vremena, koji 
su se poslie od njih odmetnuli te pristali uz vladajući sustav. Zastupnici češke narodne stranke bijahu upravo izstupili iz carevinskoga 
vieća, a sad još gledahu, da sasma uzdrmaju temelj vladajućega u 
Austriji sustava. Počelo se u to vrieme najviše o tom nastojati, da 
se kompromituju oni hrvatski muževi, koji imahu u rukama kormilo 
hrvatske vlade te zagovarahu transakciju s Bečom, pa da se tako 
u protivničke redove unese metež i razdor. „Politik“ objelodani naime 
nekakav program o sdruženju „Hrvatske i Slavonije s Ugarskom“, o 
kojem uztvrdi, da su ga za vrieme prve banske konferencije od godine 1860. i 1861. uglavili hrvatski političari Kukuljević, Vukotinović, 
Mirko Bogović, grof Janković i Ivan Mažuranić, sa magjarskim državnikom Deakom. To odkriće o tajnom dogovaranju sa magjarskim 
državnikom imalo je u prvom redu da kompromituje Mažuranića, 
koji je u to vrieme, kada je taj program tobož dogovoren, bio već 
predsjednik dvorskoga dikasterija. Mažuranić proglasi tu tvrdnju osnovanom na prostoj neistini, no Bogović uztvrdi uzprkos tomu dementiju, daje Mažuranić doista znao za taj program te i uticao u njegov 
sastavak. Mažuraniću priskočiše u pomoć najprije grof Janković, koji 
oprovrgnu tvrdnju svojega prijatelja, a onda i sam Deak, koji izjavi 
da on nije sa Hrvatima dogovarao nikakova programa, a on da Mažuranića osobno i ne poznaje. Kao gola činjenica može se jedino 
ustanoviti da su gore spomenuti muževi osim Mažuranića, taj program izradili, no da nije došlo s Deakom do nikakovih meritornih 
razprava. Ne čini se, da pada ikakova ljaga na Bogovićev značaj. 
Mažuranić je znao za taj program, još dok nepostade predsjednikom 
dikasterija, pošto su mu sastavljači priobćili njegov sadržaj, no nije 
na njegovu izradbu nimalo uticao. To jamačno nije bilo poznato 
Bogoviću te je on odmah i umuknuo...

Saborski izbori.
Stranke se spremaju za izbore, koji se po čitavoj zemlji ovršuju u drugoj polovici lipnja i prvoj polovici srpnja. Najprije budu 
obavljeni izbori u Krajini, koja izasla u sabor oko 60 zastupnika. 
Fuzijonirana narodna i unionistička stranka očekuje s opravdanom 
bojazni rezultat tih krajiških izbora, o kojih ne može biti dvojbe, 
{139} da će poslati u sabor odriešite ili kako ih ta stranka zove komandirane pristaše narodne samostalne stranke, tražeći u prvom redu 
izmirenje sa Bečom. Tako se i sbude, Veći dio izabranih spadaše častničkom stališu krajiške vojske, a i ostali, osim nekoliko 
sporadičnih glasova, broje se u red bezuvjetnih pristaša programa vladi 
prijazne stranke. Markantna je izmedju njih ličnost, pukovnik Gedeon 
Zastavniković, koji je poslie u saboru mnogo uticao u razprave te 
se smatrao vodjom krajiških zastupnika. Koja ogromna razlika izmedju saborskih izbora, obavljenih u Krajini godine 1861. i sada. 
Muževi, izabrani godine 1861. u Krajini, bijahu bezuvjetni protivnici 
svakoga nagadjanja s austrijskim narodima i zemljama o zajedničkih 
poslovih te bje i s pomoćju njihovih glasova stvoren u tom saboru 
jednodušni zaključak, da se u carevinsko vieće neizašilju zastupnici. 
U samom starom provincijalu pobjedi kod izbora fuzijonirana opozicija 
dobivši dvije trećine zastupnika. U koliko su dakle ti izbori obavljeni 
slobodnim sudjelovanjem izbornika, zastupa sjedinjena opozicija većinu javnoga mnienja, a samo manji dio sliedi narodnu samostalnu 
stranku. No ova stranka ima za sebe sve prelate jedne i druge crkve, 
izuzamši jedino biskupa Strossmajera; sve velike župane, nekolicinu 
članova boljarskoga stališa. Grad Zagreb, ostajući u glavnome vjeran 
i načelu i muževima od godine 1861. izabire opet Bogovića, Zlatarovića i Suhaja, a ovimi dodaje Antu Jakića, pristašu fuzijoniranih 
opozicijonalnih stranaka. Peti izborni kotar zagrebački izabire Antu 
Starčevića, koji po svojih načelih i uvjerenju znači podpunu političku 
antitezu i vladinoj i opozicionalnoj stranci. Još i drugi jedan kotar, 
kotar vrbovski u županiji riečkoj, izabra Antu Starčevića.

Promjene u Beču.
Dok se u Hrvatskoj obavljaju saborski izbori, sbivaju se u Beču 
najzamašnije promjene u krilu centralne austrijske vlade i ugarske 
dvorske kancelarije, koje naglo mienjaju čitavu političku situaciju te 
skoro za tim zahvaćaju i hrvatsku dvorsku kancelariju. Veljački ustav, 
već od prije uzdrman u svojem temelju, poče se sada naglo rušiti. 
Državni ministar Schmerling odstupa, a zamienjuje ga na čelu vlade 
Belcredi, koji odmah i obustavlja valjanost toga ustava. Carevinsko 
vieće nije bilo od prvoga časa podpuno, jer nebijaše u njemu zastupnika iz Hrvatske i Ugarske. Posle ostaviše centralni parlamenat 
i češki zastupnici, koji se, zadobivši tim slobodne ruke, sjediniše sa 
ugarskom i hrvatskom opozicijom u ustavnoj borbi proti Schmerlingu. 
U Beču prevlada mnienje, da valja iznova pokušati izmirenje sa Ugarskom i Hrvatskom na liberalnijem temelju, nego ga je mogao pružati veljački ustav, i listopadska diploma od godine 1860. dodje opet 
{140} do ugleda i važnosti. Schmerlingov nasliednik na čelu centralne au- 
strijske vlade postade grof Belcredi, koji pruži ruku pomirnicu i 
Ugarskoj i Hrvatskoj i Českoj. Naročito poče sada rasti upliv konservativne magjarske stranke i njezin najvidjeniji član, grof Gjuro 
Majlath, bude imenovan ugarskim dvorskim kancelarom. Dne 20. 
rujna izadje prev. manifest, u kojem Njeg. Veličanstvo izjavljuje uz 
prema podpis odgovornih savjetnika krune „pošto se velik dio cesarevine (Ugarska i Hrvatska), susteže od skupnoga zakonotvornoga 
poslovanja odlučio sam stupiti na put sporazumka sa zakonitimi zastupnici iztočnih zemalja cesarevine (Ugarske i Hrvatske) a radi toga 
obustavljam kriepost zakona o zastupstvu cesarevine, da prije čujem 
mnienje sabora iztočnih zemalja glede eventalnih promjena zakona“. 
Liberalniji način vladanja opaža se i u Hrvatskoj. Najprije izadje amnestija za sve štamparske prekršaje te se Ivanu Perkovcu, 
bivšemu uredniku „Pozora“ praštaju posljedice, proiztičuće iz njegove osude radi tiskovnoga prekršaja, a tako i Anti Starčeviću, koji 
radi svojega govora držana u županijskoj skupštini riečkoj bijaše 
osudjen radi smetanja javnoga mira. I Eugen Kvaternik vraća se u 
domovinu, no zatečen u Zagrebu, bude iznova odpravljen iz zemlje 
te se istom kasnije vraća konačno u domovinu. Županijske skupštine, 
koje bijahu duže vremena obustavljene, sazivlju se iznova te im se 
vraća pravo disciplinarne vlasti proti županijskomu činovničtvu, koje 
imadu odsele vršiti u zajednici sa velikim županom. Po čitavoj zemlji 
obustavlja se prisilno utjerivanje poreza.

Mažuranićev odstup.
Sada već neima nikakove sumnje, da je položaj Mažuranićev 
na čelu hrvatske dvorske kancelarije osbiljno potresen te se očekuje 
njegov odstup. Mažuranićev odstup ište čitava situacija i u Beču i 
u domovini. U Hrvatskoj ima proti sebi najjaču stranku, unionističku 
i narodnu, koje taj čas postupaju najsložnije te nastoje iz svih sila, 
da ga pomognu srušiti. Mažuraniću ustaje jak i uplivan protivnik u 
ugarskom dvorskom kancelaru, grofu Majlathu, koji ga smatra najosbiljnijim protivnikom svakom savezu izmedju Hrvatske i Ugarske. 

O tom ga najviše uvjerava hrvatska opozicija, koja smatra Mažuranića glavnom zaprekom i savezu s Ugarskom i — ovo jamačno u 
čudnovatoj opozicionalnoj idiosjinkraziji — svakom preokretu na bolje 
u samoj domovini. Nije mu prijatelj niti austrijski državni ministar 
grof Belcredi, koji ne može ni u Hrvatskoj ništa izvesti sa toli ne 
popularnim mužem. I njegovi bliži politički prijatelji u Hrvatskoj, 
narodna samostalna stranka, nepokazuju za nj nikako vih osobitih 
simpatija ili ih ne će da javno očituju te se Mažuranić u toj borbi 
{141}stranaka i oprječnih nazora smatra gotovo osamljenim. Ivan Mažuranić odstupa 3. studenoga. 

Kada se sjetimo, kojim je oduševljenjem najpretežniji dio hrvatskoga naroda pozdravio Ivana Mažuranića, najprije na čelu dikasterija, a poslie na čelu dvorske kancelarije, a kada vidimo, kako poslie 
5 godina odstupa sa svojega mjesta uz znakove nepovjerenja u velikom dielu naroda, a one ravnodušnosti i u onom dielu narodne 
inteligencije, koja se načelno slaže sa njegovim političkim pravcem, dužni smo, da potražimo razloge ovoj historičkoj činjenici, koja 
je jedna od najznačajnijih u ovoj političkoj periodi naroda. Mažuranić 
je došao na čelo uprave, kada se je držalo, da je listopadskom diplomom inaugurirana prava, ustavna era u monarkiji, a jedva bi se 
u čitavom narodu bio taj čas našao čovjek (osim jednoga, koga mu 
smatrahu takmacem, naime Metela Ožegovića Barlabaševačkoga) koji 
je po svojih umnih sposobnostih imao veee pravo na dostojanstvo 
dvorskoga kancelara. Slavljen do tada od čitavoga naroda kao njegov 
pjesnički veleum, pokaza Mažuranić u banskoj konferenciji takovih 
državničkih sposobnostih i takovu patriotičnu samosviest, koja zadivi 
čitavi narod. Ima li Mažuranić na čelu hrvatske dvorske kancelarije 
zasluga za narod? Već u prvo vrieme iztriebi Mažuranić iz domaće 
uprave tudji činovnički elemenat i tudji jezik, a i namaknu zemlji 
nekoje stečevine u političkoj upravi, sudstvu i školah, koje mu u 
kulturnoj i političkoj povjesti trajno zajamčuju častan spomen. Dokle 
je sezala njegova vlast i upliv, ograničen obćim državnim ustavom i 
uplivom inih daleko od njega jačih faktora. Mažuranić je prvih godina svoga kancelarskoga djelovanja nastojao, da izpuni narodne želje, 
naročito njegove želje narodno-kulturnoga značaja. Prema prijašnjem 
stanju od samih nekoliko godina, obilježenu svevlašću tudjih elemenata u školah i u uredu, bijahu to u istinu znatne kulturne stečevine 
pa se opaža, da strogo kulturni elementi u zemlji, baveći se znanošću, 
knjigom i naukom, koji tek u drugom redu bijahu narodni političari, 
priznavahu Mažuraniću ove zasluge te ga iskreno poštovahu. Njegovo 
djelovanje na javnom političkom polju nebijaše naravno uspješno. 
Mažuranić je želio i htjeo — da Hrvatska sudjeluje kod razpravljanja 
zajedničkih posala u centralnom parlamentu i to sasvim neodvisno 
od Ugarske, no nije htjeo to ni bezuvjetno ni na uštrb historičkib 
prava naroda. On je valjda mislio, da se ta prava mogu oživotvoriti 
kroz takovo sudjelovanje narodnih izaslanika sa ostalim austrijskim 
narodima i zemljama, naročito sa slavenskim narodima, koji u jedinstvenoj monarkiji imahu većinu. Sabor godine 1861. pokaza, da 
{142} se toj težnji opire barem devet desetina naroda, a kraljevski odpis 
od studenoga 1861., kojim je sabor razpušten, najbolje dokazuje, 
kako se te nade odgovornoga dvorskoga kancelara nisu izpunile. 
Opozicija u zemlji proti centralističkim težnjama bivafie od toga časa 
sve jača; nepomirljivi elementi počeše dobivati maha i u opozicionalnom novinstvu i u županijskih skupštinah, a obje stranke, narodna 
i unionistička, nadjoše se u toj opoziciji složne te se napokon i fuzijoniraše u jaku opozicijonalnu stranku. Centralna austrijska vlada 
udaljivaše se sve više od načela izraženih u listopadskoj diplomi te 
nastojaše, da upravu i čitavu vlast centralizira kroz svoje organe u 
zemlji, u svojih ruknh, a tomu se Mažuranić nije mogao ni htjeo 
oprieti. Ni najveći Mažuranićev štovatelj ne će tvrditi, da je on po 
svojem značaju i po svojoj duševnoj naravi bio stvoren za borbu, a 
protivnici ustavnih narodnih prava, prozrievši do dna tu njegovu 
slaboću, mogli su griešiti proti narodu na njegov račun te je na 
Mažuranića pala sva kletva nepopularnosti i za tudje griehe. Ovakav 
sud može o njemu i o toj eri stvoriti objektivna povjest, no Mažuranićevi protivnici u zemlji, ogorčeni radi samovlastnoga postupka, 
naperena proti ustavnim institucijama, nisu mogli biti objektivni. U 
zemlji zaredaše progoni jedinoga za onda opozicijonalnoga no vrlo 
u narodu uplivnoga glasila, razpuštanje županijskih skupština i obustava i onako minimalnoga ustavnoga života, koji se je u obće dozvoljavao. 

Rane, zadane absolutističkom vladavinom, koje nebijahu nipošto zacielile, počeše opet otvarat se i krvariti; pritisak vlasti, koji 
izazivahu i sami domaći ljudi svojom kadšto neobuzdanom i nepromišljenom opozicijom, poče rasti; kod većine narodnih ljudih zavlada uvjerenje, da će narod moći samo u slozi i solidarnosti s Ugarskom, starom historičkom saveznicom, slomiti snagu centralističkoga 
sustava, koji se je pod Schmerlingom stao sve to osornije šepiriti. 
Schmerling je jamačno mislio, da je i Mažuranić donekle kriv, što mu 
u Hrvatskoj tako slabo uspievaju njegove namjere. Videći Mažuranić 
nesklonost ogromne većine naroda proti svakomu sudjelovanju u 
centralnom parlamentu i proti centralističkim težnjama vlade, stajaše 
pasivan i skrštenih ruku te je nekim fatalističkim mirom čekao svršetak i razplet težke krize, koja je i njega imala progutati. Mažuranić je u zemlji imao ipak dosta političkih prijatelja i privrženika. 
V njoj se nadje muževa, koji se odciepiše od matice narodne stranke 
te se nazvaše narodnom samostalnom strankom. I ta stranka imah 
je u svojem kolu muževa, odličnih položajem, znanjem i značajem. 

{143}Bilo bi vrlo nehistorički misliti, da su u opoziciji bili sami Katoni, 
a muževi samostalne stranke sami slabi značajevi. Tu se borahu dvie 
težnje. Muževi narodne samostalne stranke držahu, da je najpreči 
posao konsolidovati javne i ustavne odnošaje, gledati oživotvoriti bar 
nekoja narodna prava, a mišljahu, da će to najprije polučiti, ako 
traže sporazum sa bečkom vladom. Istina je, vodje i odličniji muževi te stranke bijahu velikim dielom u javnom zvaničnom položaju 
pa je mogla onda vladati presumpcija u javnomu mnienju proti čistoći njihovih namjera. Protivnici ih nazivahu birokrati i birokratičkom strankom a ova imena podsjećivahu na bachovska vremena te se 
javnomu mnienju dokazivalo, da ti ljudi snuju samo o tom, kako bi 
u Hrvatskoj iznova oživotvorili absolutističku eru. No objektivan 
čovjek nesmije tako suditi. Oni bijahu istina činovnici, naime sudci, 
profesori, ravnatelji gimnazija, veliki župani, dakle muževi spadajući 
u najinteligentniji stališ naroda, po svojem znanju i prošlosti pozvani, da govore u vieću narodnih izabranika. Ime birokrat znači 
samo prazan zvuk, kada se uvaže njihova osobna svojstva. Uzmimo 
samo nekoje izmedju njih. Avelin Ćepulić bijaše jedan od najumnijih 
muževa te narodne samostalne stranke a po službenom položaju sudbeni viećnik. Tko bi htio tvrditi, da to nije bio značajan čovjek, 
uvriedio bi jednoga od čestitih i najslobodoumnijih ljudih našega 
tadašnjega javnoga života, Ćepuliću se jedino može prigovoriti, 
kako će se to razabrati iz samih razprava ovoga sabora, da je bio 
oportunista čudnovate vrsti. No nitko neće tvrditi, da su oportuniste 
već zato najgori političari, čovjeku se koža ježi ili mu lasi strše u 
vis, kada sluša bezobzirne oportunističke tvrdnje Čepulićeve, koje 
čovjeka, zadahnuta mišlju o povjestničkoj veličini naroda, u dušu vriedjaju pa ipak je istina, da je on bio čist kao kristal javni značaj i 
muž patriotičnih vrlina. U njemu je bila utjelovljena reakcija proti 
nazorima sabora od godine 1861.; osjećao je, kako taj sabor nija 
kraj svih tolikih vrlina svojih stranaka i tolike umne potencije svojih 
pojedinih odličnih muževa mogao na državopravnom polju polučiti 
nikakovih pozitivnih uspjeha; vidio je, kako i u to vrieme, o kojem 
je govor, politički dogodjaji počinju prelaziti na dnevni red preko 
hrvatskoga naroda pa je s toga želio, da se već jedanput učini kraj 
bezplodnim razpravama i stvori neki temelj za uspješan javni rad. 
On je bio osvjedočen protivnik saveza s Ugarskom pa je sluteći nepovoljne prilike, sa svoga gledišta i po svojim nazorima, želio, da se 
Hrvatska čim prije nagodi s Austrijom. Kada bi narod u javnom životu imao same Ćepuliće, mogao bi već sutra likvidirati čitavu svoju 
{144} historičku prošlost no to nemože nipošto smetati, da mu se priznadu 
individualne vrline i pronicav politički um. Prošli smo obje saborske 
periode, u kojima je Ćepulić odlučno sudjelovao pa smo opazili, da 
su ga sve stranke pazile i pratile s poštovanjem, davale mu u parlamentarnom životu važne i odgovorne časti, na koje ga ovlašćivahu 
njegove umne i duševne sposobnosti. Najstariji politički muževi u 
zemlji govore i danas s toplim priznanjem o njegovih parlamentarnih 
sposobnostih i njegovom javnom značaju a kada je nekoliko godina 
poslie ovoga sabora umro u najljepšoj muževnoj dobi, ostavio je i u 
narodu i u svojemu potomstvu glas čestita i poštena čovjeka. Po svojoj 
inteligenciji pako služio je hrvatskomu narodu na čast i ponos. 

U njegovih redovih stajaše drugi njegov primorski zemljak, 
Bakranin, ženijalni Adolfo Veber, koji je takodjer i u štampi i u 
parlamentu vrlo kriepko zastupao svoje nazore, smatrajući svoj politički pravac jedino korisnim za narod. Tu bijahu Kukuljević i Vukotinović, dva stupa iz klasičnih vremena, oba u velikom javnom 
dostojanstvu no oba osjećajući kao i Ćepulić, da se zemlja izlaže velikoj opasnosti, bude li tjerala usque ad finem politiku, kakovu je 
sliedila opozicija. Jedan od glavnih pobornika samostalne stranke 
bijaše Ivan Vončina. U političkoj našoj povjesti ovih i kasnijih 
vremena jedva ima drugi čovjek, koji je od svojih protivnika bio toliko napadan i toliko omražen kao Ivan Vončina. Upravo iz ovoga 
razloga, što su bili za života toliko napadani, imadu ovakovi muževi neko osobito pravo na zaštitu povjesti a na takovu zaštitu ili 
na objektivan sud ima pravo i Vončina. Ovdje još nije vrieme, da 
se ocieni njegovo javno djelovanje te će dostajati samo nekolike crte, 
da se prikaže u ovom momentu prije sastanka sabora. Bio je po 
svojem temperamentu čovjek provokatorne ćudi i naravi, nesmiljen 
u borbi, oštar i žestok no inače po sudu njegovih najboljih prijatelja pa i samih nepristranih protivnika, čuvstvena srdca. Ovo nemože biti nikakova paradoksna tvrdnja za onoga, koji znade, kakovi 
slavični motivi tjeraju javne političke muževe u strastvenu borbu a 
takovi ambicijozni motivi djelovahu kod Vončine u većoj mjeri nego 
kod drugih. Vončina bijaše još u to vrieme podžupan županije riečke, 
a po svojih materijalnih odnošajih nebijaše nipošto upućen na javnu 
službu. Novac nije nikada cienio, no zato ga je čarobni pojam vlasti 
privlačio neobičnom mjerom. 

Veliki englezki državnik na početku ovoga vieka, Canning 
reče o sebi, kada su ga politički protivnici, smetnuvši ga sa premierstva u domovini, poslali za poslanika u Lizabon, da bi za jednu 
{145} uru vlasti rado žrtvovao pet godina života. I Ivan Vončina nemogaše pravo živjeti izvan te atmosfere. Bijaše u to vrieme čovjek pun 
života i neobične eneržije, koja je u javnom životu tražila oduška i 
prilike, da se može prokušati; takovi energični ljudi neobaziru se 
mnogo na doktrine i načela političkoga života a Vončina je najmanje 
od svih bio čovjek doktrine i obične političke dosljednosti. Ovo će 
se najbolje vidjeti u kasnijem razvoju javnoga života, a u ovo vrieme 
bijaše Vončina uz tolike svoje prijatelje uvjeren, da se Hrvatska 
mora izmiriti s Austrijom, neće li da dogadjaji učine s njom tabulu 
rasu. Ovako mišljahu Priča, Subotić i toliki drugi, a vidjet će se doskora u saborskih razpravah, kako se napokon oba krila narodne 
stranke slažu u priznanju zajedničkih interesa s Austrijom i kako 
nastoje stvoriti transakciju izmedju zahtjeva političkoga položaja i 
stanovišta hrvatskoga državnoga prava. 

Svi ovi muževi podupirahu Ivana Mažuranića, no Mažuranić 
bijaše u to vrieme tako nepopularan, da se oni nisu htjeli poistovjetiti s njegovom politikom, nehoteći, da diele njegovu nepopularnost 
u narodu. Bio je to jamačno samo postulat političke taktike, no i 
ovaj momenat morao je samo uskoriti Mažuranićev odstup. On je 
morao postati glavna i najodličnija žrtva Schmerlingove centralističke 
i neslobodoumne politike proti Hrvatskoj kao što joj je Schmerling 
postao u Austriji, Majlathov predšastnik u Ugarskoj i kancelar u Erdelju. 
Ni njegovi najveći protivnici neće jamačno tvrditi, da je za Hrvatsku 
osim stečevine na kulturnom i upravnom polju mogao što više polučiti, naročito, da je mogao oživotvoriti ustavne i političke zahtjeve 
naroda. Ovakovih iluzija nisu gojili ni njegovi najžešći tadašnji protivnici a da ih nisu gojili, vidi se najbolje po tome, što su, sklopivši fuziju, očekivali preokret na bolje jedino od pada Schmerlingova te od ostvarenja realne sveze s Ugarskom. Ni onda, da budu 
posluhnuli Mažuranića pa se htjeli nagoditi s Austrijom i izaslati 
zastupnike u carevinsko vieće — naravno mnogo prije, nego su za 
to pokazali volje, — nebi osim efemernih koncesija bili jamačno 
ništa više postigli. Schmerlingov sustav bio bi se radi svoje nutarnje 
neiskrenosti i svoje lažne naravi sam raztočio te ga ni glasovi iz 
Hrvatske nebi mogli spasiti. Mažuranić je dakle morao trpiti radi 
čitave za Hrvatsku nepovoljne situacije u središtu monarkije a nebi 
bilo ni čovječno ni pravedno, da mu se i ono upisuje u grieh, što 
nije skrivio a niti mogao skriviti. A obća je politička istina o državniku, koji ima izvan središta domovine djelovati na njezinu korist, 
na što je bio upravo pozvan Mažuranić, da mu mora sam narod svojom 
{146} političkom snagom stvoriti čvrstu podlogu, za da mu djelovanje uzmogne biti ovjenčano uspjehom.

Izjava fuzijoniranih stranaka.

Dva tri dana prije nego će se sastati sabor, dogodi se nešto, 
sto prisili obje fuzijonirane stranke da izdadu u javnost očitovanje, 
u kojem ustanovljuju svoj zajednički program u oči sabora. Podban 
Ivan Zidarić bude pozvan u Beč, da u konferenciji nekojih odličnih državnika izvjesti o položaju u Hrvatskoj. U toj konferenciji 
bijahu državni ministar grof Beleredi i ugarski dvorski kancelar 
grof Maylath. Zapitan Zidarić, kako se u Hrvatskoj misli o fuziji 
obijuh stranaka, odvrati: „čini se, da same te stranke neuzimlju tu fuziju ozbiljno; jedna stranka hoće da prevari drugu.“ Može se misliti, kakovu je ova izjava pobudila ogorčenost kod obijuh stranaka; 
stoga njihovi prvaci izdadoše sliedeću izjavu:
„Ona borba, što su ju vodili 20 godina branitelji političke samostalnosti Hrvatske i Slavonije te prijatelji saveza s Ugarskom, osvjedočila je jedne i druge, da se tim napredak zemlje prieči i uništava te s toga smatraju svojom rodoljubivom dužnošću, da se sporazumiju i slože u jednu veliku i narodno-liberalnu stranku, kako bi uništili težnje birokracije. Tu svrhu nepomično pred očima imajući, nadamo se, da ćemo onoj fakciji, koja porabom najgorih sredstava ide za svojom nečistom svrhom, u jedan mah kraj učiniti, ako priobćimo zajednički nam dogovor. Na temelju ustanove pragmatičke sankcije i stožernih naših prava složili smo se u ovih načelih: „da se naši državopravni odnošaji te cjelokupnost državna moraju svakako prije urediti nego se rieši pitanje o savezu s Ugarskom prema članku 42. od g. 1871. da se uredjenje državopravnih odnošaja k ukupnoj državi, koje involvira promjenu našega s Ugarskom zajedničkoga javnoga prava mora u dobro shvaćenom interesu obijuh zemalja smatrati poslom, što ga valja obaviti zajednički s Ugarskom; da ovo s Ugarskom zajedničko uredjivanje odnošaja k ukupnoj državi nesmije prejudicirati podpunu samosvojnost pravnu Trojedne kraljevine pri uredjivanju njezinih odnošaja prema Ugarskoj. Barun Levin Rauch, barun Lazar Hellenbach, barun Dragojlo Kušlan, Dragutin Jelačić, Koloman Bedeković, Ivan Perkovac, Petar Horvat, Mirko Hrvat, Mirko Bogović, Mirko Šuhaj, Matija Mrazović.“

Parlamentarna povjest 1860.-1880. (M. Polić)