Sveta Rožalija/Dio treći/5
V. Dušnoga Spoznanja ogledalo Sloboda od života razbije; zauzda ju Strah Božji, ali se uzde oslobodi

A Dušno spoznanje koje ne počiva,
neg dušu na znanje duši prikaziva,
bludnike sustavlja, prid njima kud hode,
trnje ljuto stavlja, u prsi š njim bode.
Ogledalo nosi, vapi: "Gledaj, tužan,
i promisli, tko si! Grd jesi i ružan."
Ne mogu podniti; kakav grih jest, vide;
svaki bižeć hiti i od njega ide.
Ali da pobigne tko, nije to moći,
za čas jedan stigne, stane mu prid oči;
silom se pridruži, kaže čisto tko je,
komu grišnik služi, i u duši što je.
Videć niki sebe zacvili: "Ah, što sam!
Ja li služih tebi, griše, lita osam!"
I natrag se vraća. "Ah, ja li, crn krivac,
stegnut se od plača mogu? Tvrd sam živac!"
Sloboda života skoči, pita: "Gdi je
ta ružna strahota? Tko me plašit smije?"
Ogledalo zgrabi: "Daj strah griha kaži,
ter mi tvoje da bi bojali se laži!"
Na tle š njime lupi: "Sad straha u grihu
pogledaj, sad kupi!" A vile se smiju.
A Spoznanje svoje lice zemlji prigne,
cvili: "Jao, što je?", vapeć k nebu digne.
"Strahu Božji, dođi! Vidiš, gorko plačem.
Grišna srca prođi ljutim tvojim mačem."
Kao po mraku slipu munja se raziđe,
žarki Strah u kipu anđeoskom priđe;
zagrmi; iz ljutih očiju i lica,
da se vas zbor smuti, žarka munja sica.
Strahovit u svemu strašno glavom klima.
Mislim, uzdu čemu on u ruci ima?
Ljutim mačem siva, vas sabor zamuči;
vidivši, što biva, Sloboda se skuči.
Kad Strah uzdu stavi na nju, svi problide;
misle što se spravi, koja zla još slide.
Škriplje, grize žvalo kao ždribe, koje
jošter nije znalo, prva uzda što je.
Sloboda, budući da s imenom ćudi
jednake jest, svući ropstvo s glave trudi.
Da joj zapovida uzda, to pripustit
neće, nego od stida radi nju izustit.
Spomina se što je, što bi, kuda dojde:
srce to njoj troje kao mačem projde.
Sama sobom vlada; ne da se da koja
oblast nju nadvlada; gospoja jest svoja.
Misli ljuta, kako sad svojovoljnu diku
u grdomu tako pati oglavniku.
Zato poče tresti z glavom, naglo skoči,
ali se otresti, vidi, nije moći.
Žvalo grize, žvače, grižnjom zube tupi;
otima se, skače; naprid, natrag stupi.
Gori glavu digne, trza š njome doli,
prije neg ćud prigne, mrtva pasti voli.
Tako tvrdousta nigdi vranca nije:
hrče, krivi usta, petom hita, bije.
Naglo se zateče, o tle sobom lupi
i svu da uteče ljutu silu skupi.
Ćud većma utvrdi, jid u njoj zakipi,
užge se, rasrdi, srdžbom snagu kripi.
Sad glavu proteže, sad glavom zakreće,
a Strah uzdu steže i š njom ju okreće.
Još se ne podlaže, ne staje se mučit,
rukom se pomaže, neće uzde učit.
Sili se izmaknut, ne pusti se vodit:
ali će se smaknut ali oslobodit.
Kao da je bisna, usta joj se pine,
puca uzda tisna; trga se da skine.
Što ne more sila! Puče uzda, palo
od pomamna dila je pinasto žvalo.
Ćutenja doteku i vile ostale:
"Da si nam zdrav!" reku; jakost, sriću fale.
"Da si nam zdrav!" slože dignuvši glas veći;
vape što tko može, drugi put i treći.

Sveta Rožalija