Ja se pozivam na Boga da me zaštiti


Ja se pozivam na Boga da me zaštiti 
	
		
	16  1 	A Job uze riječ i reče:
		
	2	Slušao sam toga mnogo u tom tonu,
		u stvari tješitelja, vi ste svi očajni.
	3	Reći meni: » Jesu li svršile, te riječi
		od vjetra? «	
		I : » Što je to što te  nagoni opet 
	4	Ja također mogao bih govoriti na vaš
		način
		kad biste vi bili na mom mjestu.
		Ja bih sastavio protiv vas 
		besjede
		i ja bih klimao glavom protiv vas.
	5	Ja bih vas okrepljivao svojim
		ustima,
		a živahnost mojih usana bila bi
		umirujuće sredstvo.
	6	Ja, ako ja govorim, moja bol
		nije uopće stišana,
		i da ja ušutim, hoće li me
		napustiti onađ
	7	Ali to je sada ono što me nuka ići do 
		Da, ti si uništio svo moje okruženje,
	8	ti si mi izdubio bore koje svjedoče
		protiv mene,
		moja mršavost  me optužuje
		i tereti.
	9	Da, za rastrgati me, njegova me 
		protiv mene on škrguće zubima,
		moj neprijatelj baca na mene
		svoje poglede.
	10	 Ralja razjapljenih protiv mene,	
		on me pljuska uvredama,
		on se udružuje protiv mene.
	11 	Bog me izručio ćudi jednog	
		djeteta,
		on me bacio kao plijen gadovima.
	12	 Ja bijah u miru. On me gurnuo.	
		On me zgrabio za šiju i iščašio,
		po tome uspravio me za cilj.
	13	 Njegove me strijele uokviruju.	
		On bez milosti probija moja križa
		i prosipa na zemlju moju gorčinu.
	14	 On otvara na meni brešu za	
		brešom,
		juriša na meni, kao kakav ratnik.
	15	 Ja sam zašio jednu vreću na mojim	
		posjekotinama1 
		i zario svoje čelo u prašinu.  
	16	 Moje je lice pocrvenjelo od plačeva,	
		a na mojim je vje? ama sjena
		smrti.
	17	Ipak, ne bijaše nasilja na mojim rukama,
		i moja molitva bijaše *čista.
		
	18	 Zemljo, ne pokrivaj moju *krv,	
		i nek moja vika ne nađe zaklona.
	19	 Od sada, ja u *nebesima imam	
		jednog svjedoka,
		ja gore posjedujem na visokom 
	20 	Moji se prijatelji sprdaju sa mnom,	
		ali to je prema Bogu da plaču oči 
	21 	On, nek' on2 brani čovjeka protiv	
		Boga,
		kao što jedan čovjek posreduje za drugog.
	22 	Ali, broj godina mojih izbrojan je,	
		i ja krećem na put bez povratka.
	17  1	 Moj se dah izlu? uje, 	
		moji se dani gase, moj je grob!	
	2	Nisam li okružen bezočnicima? 
		Njihove drskosti opsjedaju moje 
	3	Zauzmi se dakle, budi moj jamac kod 
		Tko bi privolio pljesnuti u moju 
	4	Uistinu, ti si zatvorio njihovo *srce
		razumu,
		također, ti nećeš podnijeti da oni  
	5	Takav pozove svoje prijatelje u 
	6	Načinili su od mene narodnu basnu.
		Ja ću biti opće mjesto
		straha2 .
	7	Moje se oko ugasilo od jada i
		svi su moji udovi samo sjena.
	8	Pravični ljudi će time biti iznenađeni,
		i čovjek pošten ražestit će se 
		protiv licemjera.
	9	Ali, neka pravednik ustraje u svojem 
		i nek čovjek *čistih ruku udvostruči 
	10 	Što se tiče vas, vratite se,	
		dođite dakle!
		među vama ja neću naći ni jednog 
		mudraca.
		
	11 	Moji su dani prošli, ono što sam zasnovao raskidano je,
		naknada1 mojoj želji.
	12 	Oni bi voljeli da noć bude dan ,	
		oni govore da je svjetlost blizu,
		kad padne tmina.
	13 	Čemu se ja imam nadatiđ Pakao2 je 	
		moje boravište.
		Tminama sam podstavio svoj ležaj.
	14 	Kosturnici ja sam jadikovao: » Ti si	
		otac moj! « 
		Gamadima: » O majko moja, o sestro 
	15 	Kamo je dakle otišlo moje ufanje? 	
		Moja nada, tko ju nazier? 
	16 	Na izmaku dna u paklu ona	
		će potamnjeti,
		kad se zajedno rasprostremo
		po prašini.
		

Job