Lišće/Lišće i druga djela/Petar ili Pavao?


Petar ili Pavao? 
Bosanska alegorija

Rekao bih vam koju o tom junaku, a ne znam — po nesreći — kako mu je ime: Petar ili Pavao? — Rečem li »Petar«, zamjerit ću se majci, rečem li »Pavo«, uvrijedit ću mu oca. Otac se naime kune da mu se sin zove Petar, mati prisiže da mu je Pave ime.

Imali oni nekoć dvoje nejačadi: blizance Petra i Pavla. Ture ih ugrabilo, a dok ga tjerali, zaglavilo jedno. S drugim umaknu, te ga poturči i nazva »Selimom«.

Za koje vrijeme potjeraše ljudi Turčina, pak mu bogme i Selima oteše.

Vratiše ga ocu i majci.

— Pavle moj, srce moje! — zaplaka mati ugledav ga.

— Petre moj, dušo moja! — klikne otac grleći ga.

— Kakav Petar? — mati će — ta to je naš Pave!

— Ne budali, ženska glavo! — Kakav Pave? To je Petar!

— Gdi je Petar?! — žena će opeta. — Ta gle, nesrećo crna: Pavlova glava, Pavlovo lice, Pavlove oči, Pavlov govor, Pavlova kosa. — —

— Ma ni jedini vlas! — zakrči joj muž riječ. — Petrova je i glava i kosa, njegovo lice, njegove oči — a gdje istom govor! Ta po govoru ga i poznam!

— Pa da se i posvetiš: Pave je!

— E, da bi te vrag onako kako je Petar!

— Pavao! Petar! — počeše se prepirati, a mali od straha u zakutak.

Sve žešće se prepiru: — Pave! — Petar! — Pave! — Petar!

— Čekaj malo! — reče žena mužu — ta što se prepiremo? Zapitajmo maloga! Amode, sinko, rano moja! Reci, sinko: kako ti je ime? Je l' da Pave?

— Je l' da Petar? — umiješa se otac. — No, reci: Petar ili Pavao? — — —

— Selim — reče mali.

— Pave! — ciknu mati.

— Petar! — riknu otac.

Pak se stadoše iznovice prepirati — dok se i za kose ne uhvatiše...

— Joj, joj, meni kukavici! — jauknu žena, — Pave, sinko, pomozi! Udri oca, dat ću ti jabuku!

— Pero! — dozivlje otac. — Petre! udri majku, dat ću ti dvije. — — —

A mali se zgurio u zakutku i plače.

A i bogu je plakati!

045