Šarko/XV.


XV. Bijeg 

Drugi je već put, što je bok ove grdne planine
sav modar od procvale kadulje, pa bit će, da je i
drugo proljeće, što boravim u toj kamenoj pustinji.
Prva i najživlja mi je u njoj uspomena osamljena
kućica pokraj ceste, što — malne uvijek uz more —
vodi iz dalekoga doma, gdje sam se rodio, u još
udaljenije krajeve tamo prema jugu.
Živio sam zatim u spiljama nekog dočića pa u
ovčari pod samim bilom planinskim. Sada se pak,
vezan, sunčam pred pojatom, što se — na dnu
seoceta — naslonila na klisuru.
A seoce leži samo i jadno kraj gorskog strmog
puteljka. Oko njega goli krš; pod njim — daleko i
duboko — more sa dva velika otoka i nekoliko
ostrvceta; iza njega klanci, obronci i vrhunci, na
kojima samo pogdjegdje nešto trave niče, nešto
grmenja raste.
Poslije duge zime, pune vjetara i mraza, ležim
na proljetnom suncu i gledam, kako orao leti sa
vrhunca prema obližnjem ostrvu. Spušta se, i ne
mičući krilima, da obađe zatone pa da opet krene
prema kopnu. More je tako modro, nebo tako
plavo, a kopno i ostrva su tako obasjana suncem,
da je uvijek lako ugledati tu crnu ptičurinu, od koje
ovdje sve strepi, ponajviše ovce i kokoši.
Stiskam oči i širim nozdrve.
Jedva mogu razabrati vonju rijetkih smreka od
sve jačeg zadaha kaduljinog. I oštri miris soli, koji
katkad doluta i ovdje gore, kao da bi danas mogao teško do me. Kadulja, to jedino proljetno cvijeće
ove goleti, gotovo me opija svojom duhom, uljuljava
me u polusan i sjeća me vonja parka, gdje me majka
Lila davno okotila, i gdje sam živio kao u raju, dok
se ne desi ono, što me iznenada bacilo u ovo kršje.
I dok ovako ležim sam na suncu, pred zatvorenom pojatom, vezan lancem, da čuvam — a ne
znam od koga — nekoliko kokoši, što se skiću po
dvorištu, sjećam se dogođaja, koji me od stanovnika
uvijek zelene bašte u veseloj varošici stvori pustinjakom u ovome divljem kraju.
Evo, kako se to desilo.

Kad ono moj gospodar izgorje knjige, započe nov
život i za me i za njega.
On odbjegne svoj stô i svoju sobu: vrati se k prirodi, al drukčiji no do tada; uđe iznova među ljude,
al na drugi način no prije.

- Šarko, ja sam ti sada kao posuda, što je izbacila sve iz sebe, da se napuni nečim novim. Prometnuti se u stablo, koje stresnu sve lišće, da se
pokrije novim zelenilom. Ne ću tuđeg znanja i
tuđeg školovanja! Ne ću da žvačem cvijeće i travu
pokošenu već davno, čak i pred nekoliko stoljeća,
na livadama, kojih više niti nema! Živio sam u
trošnu sjeniku punu prašine i vlage, dok se vani
zelenile tratine zemaljske i zlatili usjevi nebeski.
Mučio sam se i ubijao gonetajući smisao riječi ukočenih na požućelim stranicama, dok su vani — na
zemlji i na nebu — blještala i progovarala živa slova
u knjizi uvijek otvorenoj.
I on mi je još govorio:

- Sjutra, kad sunce bude na vrhu neba, ponijet
ću svjetiljku, uz koju smo prosjedali toliko dugih večeri, na kraj gata ispred naše kuće. I užgat ću je,
da se vidi, kako je bijedan njezin plamen, pa da joj
se narugamo, i da je bacimo u more. I iskopat ću sebi obje oči, da mi iz ranâ narastu nove, što će
znati drukče gledati i novo vidjeti. Šarko, sva je
moja prošlost uronila u zaborav; ničega se više ne
sjećam, a možda ću već sjutra pročitati prvo živo
slovo.
I varošica, u kojoj smo živjeli, poče dihati širim,
življim dahom. Svako je premaljeće vodilo u nju
sve veća jata lastavica, galebova i ljudi sa dalekih
krajeva. Nove kuće kao da same niču iz zemlje.
Kola bez konja jure šumeći i hropćući po netom
otorenim putevima, lađe bez dimnjaka pristaju u
luku i iskrcavaju goste, a otkad dokada golemi
jastrebovi od blistave kovine kruže lomatajući nad
uznemirenim mjestašcem. Varošica hitro raste i
mijenja se: promeće se u košnicu punu zlatnih pčela,
što se samo vesele na suncu pokraj mora trošeći
bezbrižno med sakupljen s mukom i polagano na
nekim stranim poljanama. Ona je danomice obučena u blagdansko odijelo; a praznička nebriga i
veselje došljaka, što neprestano dolaze i odlaze,
nikada u njoj ne prestaju. Val nova života pljuska
i o zidove našeg bivšeg samostana: prodire kroz
glavna vrata, pjeni se na žalu ispred kuće, prebacuje se preko ogradi dosad tihe bašte.
Moj ga gospodar ne odbija. Otvara dvorištu
vrata, dočekuje lađice na gatu, pruža ruke onima,
što vire preko zida.

- Šarko, ne laji i ne plaši ljude! I svako je
čeljade jedno slovo u Knjizi Života.
I nađe se mnogo došljaka, kojima oko zape za
moga gospodara.

- Uzalud se tu skrivate. Mi vas i tako davno
znamo. I vi ste već dugo naš.
Čeljad dolažahu k njemu, vodahu ga sa sobom.
A on je dijelio s njima njihova veselja i njihove
radosti. Ne znam, kamo je s njima išao u večer i
gdje je boravio mnoge noći; al ja sam se uvijek
budio, da ga dočekam i da ga pozdravim na povratku. Nosio na sebi neke čudne vonje, i sve mi
činilo, da se vraća kući uvijek nezadovoljniji.
Samo kad su gospoda išla na izlete u obližnja
sela i šume, i ja sam smio biti s Njime. Gledao sam,
kako ti ljudi jedu, kako se vijaju i gone, kako plešu
na travi; slušao sam, što govore i kako pjevaju.
S početka se kretahu i vladahu kao u varošici. Al
najedamput kao da im u očima nešto novo sija, da
im odijelo postaje preusko i preveć teško. Mjere
se neko vrijeme pogledima, opipavaju riječima, izazivaju se nekim čudnim još obuzdanim kretnjama.
Ta je igra katkad i duže trajala; svršavala je pak
uvijek time, da bi se sva ona čeljad pretvorila u
objesnu djecu, kojoj se hoće šale, vike i trke.

- Šarko, amo! Šarko, tamo!
Ludovao sam i ja s njima ne misleći ni na što.
I moj je gospodar postajao mlad, veseo. E, da:
svako je čeljade bilo kao neko živo slovo, što progovara. A progovarala su i stabla u lugu, cvijeće
na polju, oblačići na nebu. Kad im se htjelo malo
odmora, čeljad se kupila okolo Njega, ležala na travi
slušajući njegov govor.
I ja se viša puta sjetih, kako je ono sjedio pod
borovima u našem parku i pričao djeci o krilatome
konju. Što On sada govori, možda je — po svojoj
jezgri — ona ista priča; ipak je ne kazuje, da njome
nečim napuni oči i duše slušalaca. Rekao bih, da
onim što govori, hoće radije izvući nešto iz njih.
A oni mu se otimlju: neka se maska spušta iznova
na njihova lica; kretnje im postaju one prijašnje;
u njihovu se glasu nešto kida i ponovno lažno zveči.
Da, samo obijest i pomama mogu otkriti mome
gospodaru slova, što bi ih on ht:o pročitati. Kao da
je u njegovu mozgu zasjala vedrina ljetnog neba, i
protekao njegovim žilama dio mirne, pouzdane snage
tih hrastova i tih jasena, i sazrela u niegovu srcu
sva sladčina peluda na granama obližnjih bazga i
lipa. No kod one čeljadi nije tako. Njihova radost
provaljuje iz nekih drugih izvora. Put im se ugrijala, krv im se upalila. Ne upiše oni u se no crne zrake,
što se i u suncu kriju; ne probaviše — od vina, od
mesa i hljeba, pa čak i od voća — no sve ono, što
u sebi nosi kakav kvas ili kakav otrov.

- Šarko, amo! Šarko, tamo!
Al ja se u toj igri i u toj trci već i ljutim. Odvratne
vonje biju iz ugrijanog ljudskog mesa. Krikovi te
čeljadi sjećaju me na glasove zvjeradi.

- Šarko!
Ja mu prilazim. Valjam se pred njegovim nogama i uzalud se mučim, kako bi mu kazao, da samo
ja znadem, kakvo bi veselje i radost on sada htio
u proljetnim lugovima.
A kad se vraćamo kući, jedino bih ja mogao reći,
zašto se moj gospodar sve više napinje, da svojom
zlovoljom ne pokvari društvu bučno veselje.

O, da. Sova crknu, al novo sunce ne izađe.
Dugo se gospodar tako mučio, silio i napinjao.
Jednog dana ne odolje više.
... Padao prvi mrak, kad izađosmo iz doma, da
se malko prošetamo.
Na cesti, odmah pokraj vrata, ugledah dvoje
djece, ali tako razdrapane, da me stade na njih
lajanje.
Djevojčica vrisnu; dječak je htjede povući sa
sobom, kad gospodar viknu na me i priđe k djeci.
Ona su spočetka gledala nepovjerljivo u Njega i
jedva su odgovarala dok se dječaku ne pričini, da
mu od tog čovjeka ništa zla ne prijeti.
Tražila su kakvo noćište. Ima desetak dana, što
pođoše od kuće. Majka im umrla; otac u Americi;
djed i previše ostario, a baka ih pustila da pođu
do S. i da štogod isprose. Netko ih nagovori dopješačiti polako amo, jer da tek ovdje ima gospode,
koja mogu udijeliti.

- Koliko ste isprosili?

- Četrnaest dinara. Bilo bi ih više, ali valja
kupiti kruh. Kad ne spavamo u grmlju, triba katkad platit i za noćište.

- A iz kojeg ste mjesta?

- Iz kuće pokraj puta.

- Gdje je to?

- Tamo na planini, odmah nad morem.

- Kraj grada S.?

- Još dalje. U Carstvu prosjaki.

- Kakvo Carstvo prosjaka? — začudi se gospodar.
Dječak odgovori, da tako ljudi zovu kraj, s kojeg
je amo došao. Ondje su gotovo svi siromasi. Tko
ne može u Ameriku, taj prosi: ponajviše starci i
djeca. Došao, eto, i na njih red, al su predaleko
zašli. Bole ih noge; mala Anica nema pod trošnom
haljom ni košulje, a te bi noći obližnje grmlje bilo
preveć mrzlo i vlažno noćište.
Gospodar povede djecu u dom; pozva domaćicu.

- Nahranite ih i preobucite. Neka legnu u sobi
broj 10.

- Ne može se tako. Lako je za hranu, no su
djeca sva nečista; možda i ušljiva i svrabljiva. A
već je noć...

- Odvedite ih onda u izoliranu kućicu. Uredit
ćete ih bolje sjutra.
Domaćici je opet bilo nešto krivo. Htjela je povesti djecu na tavan.

- Dajte amo fenjer i ključ — reče gospodar
gotovo oštro.

- Dobro! Uredit ću ja sve sama. Ne treba vam
se mučiti. Hajdmo, djeco!
No i gospodar pođe za njom.
Prođosmo dio parka, stignusmo ispred kućice.
Kad uđosmo, gospodar zapita ključ veće sobe.

- I u maloj će sobi biti djeci dobro — reče domaćica. Dok ih ne okupamo i ne preobučemo, ne
mogu im dati bolje postelje.

- Okupat ću ih i preobući ja sam. Sada odmah, — odgovori on, gotovo grubo.
Domaćica pruži ključ; gospodar otvori
Osjetih odmah nosom, da je u sobi nešto neobično,
pa šmignuh prvi unutra.
A imao sam šta njušiti.
Vijenci od bršljana i lovorike. Barjaci i zastavice. Kite cvijeća. Na stolu i na klupi kolači,
suho meso, flaše vina. A i u ormaru nešto, što još
slađe miriše.

- Šarko! — vikala je žena tjerajući me prema
vratima.
Gospodar je dizao fenjer, obilazio po sobi.

- Pa šta je to?
Domaćica ga, smiješeći se, gledala.

- To je ono, zbog čega nisam željela, da djeca
noćas baš ovdje spavaju.

- Pitam: čemu sve ovo?

- A znate li, koji je sutra dan? Trideseti maja!
Vaš rođendan... al neki osobiti!

- Nije ovo kuća, da se u njoj drže proslave i
gozbe.

- E, vidim, da vam moram sve reći. Krili smo.
Htjeli vas iznenaditi. No, eto: zaklela se zemlja
raju... Kuća kod toga gotovo ništa ne troši. Urediše i pripremiše sve to i još koješta vaši mnogi
prijatelji. Vidjet ćete sjutra slavlja i veselja. Ljudi
su sretni, što vam mogu iskazati što veću čast.
Kucnuo je i za vas dan priznanja. Oh, vidjet ćete!
I ona padne u zanos. Poče kazivati, što će sve
sutra biti. Sastanak, pjevanje, govori, gozba. Doći
će neka ugledna gospoda iz daleka i nakititi ga svečano ordenom. Iznosila je sve potankosti; spominjala zvučna imena; hvalila se, koliki je posao već
obavljen u kući. a da on toga nije ni naslutio; rastapala se od zadovoljstva i molila ga, da se vlada,
kao da o svemu tome ništa ne zna. A sutra će se
park pretvoriti u vilinske dvore, i čitav će se dom proslaviti. Gospodar će napokon vidjeti, kako ga
svi vole i štuju, nadaleko i naširoko.

- Samo me nemojte izdati! Gradite se, kao da
ništa ne znate. Ne izađite sutra iz sobe, dok ne
bude sve i svaki na svome mjestu, i mi vas ne pozovemo. Molim vas!

- Šutjet ću.
On joj ostavi djecu i pođe u park.
Kad vidje, da su i ondje već usađeni neki koci,
namješteni stolovi i klupe, povede me u svoju sobu.
Dozvoli mi prenoćiti kod njega.

Spavao sam i budio se više puta, dok je on uvijek
sjedio uza svijeću.
Imao je neko novo, čudno lice.
Kao da sam sa sobom vodi duge razgovore. Pregledava pa razdire i baca neke hartije; piše pisma;
gleda kroz prozor, kako noć raste, pa sjeda opet uza
sto. Bulji preda se, dok se sve njegove misli vrte
oko nečega, što ja ne mogu vidjeti.
Gospodar je sada tako čudnovat, i vidim da mu
je tako teško, da kada zaspim, sanjam ružne sne
Čini mi se, da su sva ona gospoda, s kojima se
on ovih posljednjih godina druži, gurnula u naš dom
i okupila se okolo njega. Obučena su u svetačka
odijela. Ženama u rukama vijenci i kite cvijeća,
muškarcima neki znakovi i darovi. Stigla i domska
čeljad — velika i malena — noseći sve ono, što je
večeras tako slatko vonjalo u sobi izolirane kuće.

- Ti su ljudi napravili kolo okolo gospodara. Otvaraju usta; govore i kliču. Riječi i glasova ne čujem,
al vidim sve šira — a i nakaznija — usta, sve duže

- a i grdnije — jezike, s kojih nešto kaplje. Gospodar
ih mimo gleda, i ako ne bi htio, da mu priđu preveć
blizu. Al ih ja vidim i sa strane pa već slutim pogibao.
Leđa onih žena i onih muškaraca savila se u lukove
ili se pak produžila i pokrila dlakama. Repovi niču.
Noge se t&njć i krive. A ono se kolo stiska u obruč.
No gospodar ne vidi pravo ni sada, što mu prijeti.

Uznemirio se, ali kao da još sve ne razabire. Jedna
od onih gospođa, s kojom se na izletima najradije
zadržavao i koja kao da mu je bila jedna od najmilijih, spružila vrat, stvorila se golemom mačkom, i
stala da na nj puše. Gotovo se svako od one čeljadi
prometnuo u kakvu zvijer. Tiskaju se prema njemu.
Tule, reže i psiču... Netom je sada i On progledao.
Zove u pomoć. Ja srćem u gomilu, lajem iz svega
grla: Gospodaru, bježmol

- No, šarko! Tiho!
Budim se, On me tucka dlanom po leđima; ja
susprežem lajanje.
Svijeća još gori na stolu, dok je prozor jedva
rasvijetljen prvim zrakama zore, što sviće nad planinom s one strane zatona.
Gospodarevo je lice blijedo, zamišljeno, al ipak
vedrije no prije. Vidim, da je dokončana borba, koju
sam ja prespavao. Slutim, da će se sada nešto desiti.
Za to se i ne čudim, dok gledam kako se gospodar
svlači i meće na se svoje najstarije i najtrošnije
odijelo. Skinuo je s vrata ogrlicu i kravatu, objesio
o	rame neku torbu, bacio na sto novac, što ga je
imao kod sebe, pa ugasio svijeću i latio se štapa.

- Šarko!
Izašli smo što tiše iz još uspavanog doma i prođosmo baštom.
Ono je dvoje djece tvrdo spavalo u maloj sobi
izolirane kuće.
Gospodar ih probudi, pomogne im umiti se i obući.
Djeca su ga u čudu gledala.

- Ne bojte se. Ja ću vas sam vratiti djedu i baki.
Možda mu je najteže bilo prenijeti baš mene preko
zida na dnu parka.
Sve je još spavalo u ono malo kući na dnu varošice. A kad sunce izađe, mi smo bili već daleko i
još uvijek sami na drumu, što uz more vodi u carstvo
prosjaka.
Trčkarao sam veselo naprijed, a često sam zastajao, da dočekam onog čovjeka, koji je, s torbom o ramenu, hodao cestom, prema suncu na istoku, praćen dječakom i vodeći za ruku malu prosjakinju
Anicu.

Minusmo dva oveća mjesta i krenusmo naprijed,
uvijek istom cestom i uvijek uz more.
Put se vijugao po kamenim žalima zatona, od
kojih su neki ulazili duboko u gorske klance. Vodio
nas, sad na dno uvale između obronaka nalik na
zidove, sad opet na kraj rta, otkud puca vidik na
otvoreno more, na ostrvca i na bregove kopna.
A sve naokolo krš i kamen. Samo pogdjegdje koji
struk trave i po koje grmenje, no gotovo svuda —
rekao bih čak i na samim hridinama — modri sagovi
procvale kadulje.
Sunce visoko i ljuto. Nigdje hlada i sjene. Ni od
kuda ni daška vjetra. I ako hodamo polako, dižemo
prašinu, pa su gospodar i djeca svi posivili od nje,
a ja kišem, da mi ne zatrpa nos. Iz onog kamenja
bije toplina kao iz peći. Objesio sam rep i uši, dahćem
sve teže, plazim jezik, s kojeg znoj kaplje.
Sami smo i kao izgubljeni u šutljivoj užarenoj
pustoši.
Gospodar se boji za djecu, al ona postaju veselija
i bodrija. Već njuše zrak svoga rodnog kraja.

- Pri noći bit ćemo u gradu — veli dječak
Marko.

- A onda? — pita ga gospodar.

- E! Lako onda. Al je već sada dobro.
Mala Anica kao da je oživjela. Da nema gospodara, i ona bi hitrije koračala. Ne pušta da je gospodar drži za ruku i ne gleda više šutke i prestrašeno okolo sebe. Smije se, zove me i koješta pita.
A Marko će iznenada:

- Gospodine, ne triba da nas pratite sve do dida.
Znamo i sami put. Bi ja sam već jednom u gradu.

- Kada?

- Lani. S bakom. Tri smo dana u njemu prosili i
ponili koješta doma. Čak i vode.

- Vode! A čemu?

- Bilo to liti. Suša. Nakapnice prazne. A baka
sve mudro udesila. Potirala u grad i naše magare.
Na njemu mih i bisage. Mene obukla u neke krpe,
vezala mi ruku. Gledajte: ovako! Kao u kljaka
Miška. »Sine, ja ću ljudima govorit. Ti samo šuti.
Gledaj u čeljad, al ovako! Ili plači.« I sve je srićno
prošlo. I vode! I hrane! I novaca! Svi su rekli, da je
baka mudra glava, a da nisam ni ja lud. Da, svi ljudi
u planini. Samo se did ljutija.

- Djed?

- E, da. Čudan je on čovik. Po njemu bismo svi
propali. Sad je baka ostarila, pa moramo mi.., dica.

- Niti morate, niti možete.

- Oh, možemo! — kliknu Marko. Da nas niste
poveli k onoj svojoj ženi, ne bih sad nosija baki tih
jadnih četrnaest dinara. Vidit ćete, kada minemo S.,
što ja sve pamtim. Već znam, kud se ide, i di se
čovik može sklonit, kad unoća ili udari pljusak, dune
bura. A znam i kućice i seoca po uvalama.

- Kakve kućice? Ne vidi se nigdje ni jedne.

- Ima ih, di se čovik ne bi ni nada. Veli naš
did, da ono nisu ni bregovi ni humci no krtičnjaci,
stanovi za žive i za mrtve.
Nisam ih više slušao. Pokaza se klanac sa nešto
stabala, pa potrčah onamo, da prvi u hlad legnem.

Jedva se malko odmorismo, kad prođoše prazna
kola.
Gospodar zamoli vozača, da nas uzme sa sobom.
Stignusmo u S. prašni, ugrijani i žedni.
Vozač nas iskrca pokraj česme na obali gradske
luke.
Gospodar stade ne znajući, što bi.
Gledao je u građane, koji su prolazili placom,
ulazili u dućane, sjedjeli za stocima pred obližnjom
kavanicom. Kao da već vidi, kako — onako prašnjav,
slabo obučen, s prosjačkom torbom i u pratnji one bose i razdrapane djece — mora se drukčije kretati
i drukčije se vladati među ljudima. Uvidjeh odmah
i ja, da je sada oko nas sve tuđe i gotovo neprijateljsko. Ne usudih se trčkarati i njušiti naokolo: pristadoh za petama gospodarevim.
Prvi se snađe dječak Marko.
Sjedne na tle u sjeni česme i stade tražiti po džepovima. Ali hrane nije više bilo ni u gospodarevoj
torbi.

- Imam ja novaca. Znam, di se kupuje kruh.
Tu blizu, — reče dječak.

- Ne. Počekaj!
A Anica:

- Ja bih vode!
Nije bilo čime da se voda grabi, pa On pođe do
vrata kavane i zamoli ženu, koja je dvorila ljude, da
mu dade čašu.
Žena gotovo planu:

- Vidi ti njega! Sjedate, onakovi, baš pred ovim
vratima i još pitate čaše, iz kojih gosti piju. Nije ovo
mjesto za prosjake.
On se smrknu u licu, no se odmah i svlada. Vrati
se k česmi i pruži ruku prema mlazu vode.

- Ej ti! Stani!
Redar je stajao uz nas.

- Djeca bi htjela vode.

- Nije ovo česma, da iz nje prosjaci piju. Za
njih je druga. Gle, ... onamo!

- Jest. Znam je. Tamo kraj onih stabala —
javi se Marko.
A redar gospodaru:

- Pa to je dijete pametnije od tebe. A otkuda
si? I što tu radiš? ... Pokaži svoju »kartu«.
Gospodar je bio u neprilici.

- Trsi se! Hitro! — navali redar.
Prije no gospodar odgovori, umiješa se debeo i
ćelav gospodin, koji je sjedio pred kavanom pušeći
cigaru.

- Šta se ljutiš, redare? Čemu ga jadnog mučiš?
I bez karata znamo, i previše, te naše susjede.

- Ovoga još nikad ne vidjeh. A ide okolo i sa
psom bez brnjice.

- Šta ćeš: možda kakav »početnik«! Štedi ga
zbog te djece. Samo ga makni odavle.

- Jest! Tako! — javiše se i neka ostala gospoda.
Onda onaj ćelavi pruži ruku s novcem i viknu
gospodaru:

- Stari!
Gospodar se ne maknu. Gledao je kao u čudu
u onu ruku i u onaj novac.

- No, šta ti je? — reče ćelavac i baci novac.
Al se On ne prignu. Zurio je neko vrijeme u
dinar, što je ležao na prašini. Htio se okrenuti i
otići, kad Anica skoči kao mačka i zgrabi novac.

- Bravo mala! Nauči ti njega, kako se prosi.

- Drži!

- Mala... evo!
Gospoda se smijahu i zabavljahu bacajući Anici i
Marku po koji sitni novac.

- Hop, djeco!

- E, vidi se, da im je to u krvi.

- Ne će dica trešanja, no dinariće.

- A taj stari klipan budan spava. Stoji kao lipov
svetac.
A ona žena:

- Zna lisac, šta radi. Ne vuče badava djecu sa
sobom. Ima i on svoju... kako se ono veli?

- Taktiku!
I ta bi zabava bila — uz smijeh, klicanje, pa i uz
moje skakanje i lajanje — još potrajala, da redar ne
gurnu gospodara:

- Idi! I pazi, da si odmah odmaglio iz ovog
mjesta. Gledaj: onuda!
Gospodar uze Anicu za ruku; okrenu se da pođe.
Ćelonja se opet javi:

- Ne, ne ćemo tako. Nisam ja to htio. Štefa,
donesite! A ti stari, ... amo te!
Gospodar ga pogleda.
Lice je u onoga gospodina bilo sada drukčije. I
njegov je glas zvučio mnogo mekše.

- No, dođi!
Gospodar mu priđe držeći uvijek Anicu za ruku.

- Čudan si ti prosjak. Što si bio u mladosti?
Al ne dobi odgovora.

- Pa da. Čemu te to i pitam? Drži i idi s Bogom.
Gospodar primi hljeb i reče:

- Hvala!

Doskora se nađosmo kraj česmice ispod stabala,
gotovo izvan gradića.
Oni se umiše. Gospodar napoji i mene grabeći
vodu dlanovima.
Sjedne ispod stabla; mi okolo njega.
Gledali smo u oveći, dobro pečeni hljeb, što ga
on držaše na koljenima.

- Marko — reče — ti kao da zaboravi, gdje se
u gradu hljeb, pa i koješta drugo, prodaje.

- Čemu trošit svoj novac, kad je u vas takav
kruh?

- A bi li nam Anica sada štogod kupila?

- A jok! Ne bih. Šta bi baka, da joj dođem
praznih ruku — reče djevojčica stiskajući čvrsto
kraj skuta, u koji bijaše vezala ono nekoliko dinara,
što joj građani dobaciše.

- Jao meni, da nije bilo onog dobrog gospodina! - kliknu gospodar iz šale vadeći nožić iz džepa.
Al dječak na to:

- Oh, ne! Nije ni on dobar. Al šta za to?...
Ipak je dao.
Gospodar se zagleda u Marka. Kao da mu oblačić
prođe pred licem, dok je jednom rukom držao uz
prsa hljeb, a u drugoj nožić, spreman rezati.
To ne potraje no časak.

Ne reče ni riječi i poče rezati laganom opreznom
kretnjom, kao da što takovo za prvi put radi.
Prvu krišku dade Anici, koja odmah zabode
gladne zubiće u krhku i ružičastu koru.
Treća zapadne mene. Progutah je naglo, halapljivo, zagledah se, pitajući drugu, u gospodara.
Al što onda vidjeh, malne utoli sav moj glad.
Gospodar odreže još jednom i primaknu k ustima,
a takovom kretnjom kao da to nije tanka kriška
hljeba no nešto drugo. Micao je polako čeljustima;
ispitivao jezikom ukus; gledao je preda se, ali kao
kroz koprenu, za kojom ne vidi ni nas troje. A kad
proguta prvi zalogaj, čitavo se njegovo lice preobrazi.
Ugledah nešto, što ne vidjeh kod moga gospodara
čak ni onda, kad je stajao uz odar svoje mrtve majke.
Oči mu čudno zasjaše. Dvije krupne suze skliznuše mu polagano niz obraze, kanuše na hljeb, što
ga je držao pred sobom.
Ja zaskvičih a ni od bola ni od glada. Vidjeh, da
je moj gospodar tek sada svladao zvjerku, što u njemu
dugo ruje i grize, izbacio nešto bolno iz svoje nutrine,
skinuo nešto lažno sa svoga lica.
A kad se predveče digosmo i nastavismo svoj put
krajem još kamenitijim, još pustijim no prije, potrčah
naprijed, zalajah veselo javljajući planini, da joj
prilazimo.

015