Sveta Rožalija/Dio drugi/7
VII. Rožalija, vidivši u ogledalu sunce, od njega ugrijana na novi život priporodi se na izgled ptice, imenom Fenice.

I to govoreći, koliko je moći,
slidit ga želeći u njeg uprem oči.
Kad gledam, opazim eto iznenada,
ja se priobrazim s ogledalom tada:
obasja se čelo, lice tužnu sliku
promini veselo na vedrinu niku.
Staklo kano pravo sunce prikaziva
i š njime krvavo propelo sakriva.
Trepti, mirno nije zlato sunca svitla,
žari se i vije na priliku vitla.
Srce razvedriva, plačne oči suši,
kao iz mrtve živa rađam se u duši.
Zrake čudno vruće u me prospe, svaka
na način goruće strile leti zraka.
Opet sunce zajde - ne znam, kako, kuda -
a Isus izajde. Ali nuto čuda:
kaono oprane u čistu i bilu
svitlo cvatu rane prisvetomu tilu!
Uzrok dati hoću: scinim, da moguća
jest krvi grdoću suza oprat vruća.
Što ja rekoh prije, da mi sunce zajde!
Sunce zašlo nije, kad mi Isus izajde.
Kao ptica Fenice, kada starost stigne,
i perjato lice k ocu suncu digne,
s očima trepteći gleda, s usti ziva,
kao ga moleći ovako zaziva:
"Sunce, svitla kruno, od neba lipota,
stiže vrime puno od moga života.
Rod sam tvoj, od tvoga ti mene jedina
roda prisvitloga zvati imaš sina.
Ti si mi jedini sve, otac i mati,
da mi se smrt mini, tvoj dar valja zvati.
Kralju od dana, jasni samovladajući,
ah, što tako kasni tvoj plamen gorući!
Sini, željna smrti, moj životu, sini:
užgaj me, usmrti, uskrisi, promini!"
A sunce, jer svita jest oko, videći
da od pet sto lita ptić dragi mu ječi,
spruži od zraka vruće strile, pali, žari,
dokle s perjem svuče lita i život stari.
Sila od vrućine stari život skraća:
gori, pada, gine i na prah se vraća.
Čudo! Oganj hudi svačemu, sve kvari,
a na život prudi smrtjom ovoj stvari.
Gdi smrt ptica ište, tu život nahađa:
gnizdo jest ognište, gdi se opet rađa.
Na crv se obrati pepeo, iz crva
opet se povrati nova ptica prva:
iz plodnog pepela mlado dižuć oko
i krila vesela uzleti visoko.
Tako životvorna, koja nju uzvisi,
smrt srićno pokorna i mene uskrisi:
ogledalo moje Isus suncem sine,
prospe zrake koje čudno me promine.
Srce mi se užeže žestoko i gane;
mislim da se izžeže, tako oganj plane.
Pali me; uzdahnem: "Ah, kako me mori!"
Kleknem pak ustanem, dignem oči gori.
Za sve što svit cini, srce mi ne mari:
gori, da promini ćud i život stari.
Ah, o da sam slična Fenici, da mogu
mrtva svitu, srićna, velim, živit Bogu!
Mnim, da ništo spada s mene, da sam prosta:
mislim, kako sada ja slobodna postah!
O vrućino živa, o lito duhovno,
sve mi dosađiva sad, što je svitovno!
Čini mi se da se na pepela crne
gore i na prah se vas svit priobrne.
Dižem ruke kao poletit želeći:
"Ah, tko bi mi dao krila!" govoreći.

Sveta Rožalija