Planine/Kapitul 8


Prvi dan cvitnja miseca, petja 

I ne vele spavši, glas jednoga roška umićo tulikajući izbudi me. I tamo uho napam sliših tolikoje slavića po običaju tuge davnje žubereć počitajući. A on, kako da slavićem nanukan, tako pojuć kleče:

<br/ >
JERSLAV

Slaviću, ki v zori
 mej zeleni bori
 u slatki romori
 mimošne tuge tve počitaš žubereć,
rač, molim te, slišeć
 postati, jer ću reć
 čim se mučim ljubeć,
 i druga ć' imiti u tuženje tvoje.
Ti si noći moje
 vidil i dni toje,
 kako čestito je
 žitak moj svakčas bil u sni i u javi.
Pri ner u ljubavi
 pamet mâ se otravi,
 u slobodnoj stavi
 življah sve me danke u svi dili čestit.
U sve bih blagovit
 prem kako rumen cvit,
 koga jošće doprit
 nî mogal daž silan ni ruk oskvrnjenje. 
Da sad me življenje
 i svako činjenje
 svemožno ljubljenje
 promini i čini ljubvom svakčas mislit;
voljno v uzi sidit
 čini me i čemer pit,
 i njim srce gojit
 i nje okom obraća misal mu svaki čas.
Jur sam zgubil svu vlas,
 čuju kopnit kip vas,
 niti prijima slas
 mučeć se ljubeći život moj noć i dan.
Svemožna ljubezan
 u srcu užga plan,
 i vas svit nî možan
 ugasit ga nigdar, razmi jedna lipost,
razmi umića kripost,
 razmi slavna krasost,
 razmi dvorna mladost,
 koj dobrovoljno rob uvik vikom ću bit.
Tebe ću još molit,
 slaviću, rač skupit
 riči se i ponit
 uz uho vili onoj slobod je mâ pri koj;
žubereć reci joj,
 kako v uzi ljupkoj
 muči se život moj
 cića nje nesmerne liposti jedine.

<br/ >
Zbudio se biše Sladmil još u početak poja, ništar manje mučeći staše, dokol dospivena pisanca bi; pak tudihtaj stavši se reče meni: - Stani i ti, Zorane, da i mi k družbi idemo, jer u ovo jutro, ko jest prvi dan miseca cvitnja, običaj jest svojim najdražim ljubovcam pridvratja cvitjem i mirisnimi zelji potrusiti i visoke grane od vitih jel optrcane cviti razlikimi na ulicah prid njih vrata usaditi, i tuj svoje želje i ljubveni uzroci u pisnih pojući izreći. Nut, kako Jerslav ni bil lin uraniti i svojoj ljubovci čast i slavu prikazati: čast darom, slavu petjem. - I to govoreći opravismo se oba i, van izašadši, najdosmo mnozih mladićev spravnih s kitami i cvitjem, s guslami, s citarami i s rebegami i surlami, za pojti svaki svojoj, kako običaj biše, čast prikazati. S njimi se dake uputismo i ne: vele ulicom prošad, ustanovitivši visoku granu vite jele i svu ulicu potrusiv cvitjem, najpri jedan roškom potulika za izbuditi one ke htihu da pisance sliše, od kih morebiti nika čekajući još usnula ne biše. Tad narediv se peti, brat Sladmilov Ljubmil poče:

<br/ >
LJUBMIL

Ljubvena božice,
 prijasna Danice,
 otkri slavno lice
 i, spustiv jasni zrak, upri onu v oči,
da se slišat skoči
 ka joj glas moj soči,
 jak ma ličca moči
 jadovna čemerna suza prez pristanka.
Zgubil sam slast sanka,
 svaku noć do danka
 običaja vanka
 bižeći simo-tam stokrat svaki čas mrem.
Kako jelinak prem
 ki iz nevarke udren,
 tako trujajuć grem,
 dali ranu nosim kud god se obratim.
Niti pju niti jim,
 niti bdim niti spim,
 niti se jinim žirim,
 nego ljubvom samo ka me mori želeć.
Samo ufanje tišeć
 uzdrži me živeć,
 tašćom pićom pojeć
 voljno drži u uzi srdačce jadajuć.
Toko je semoguć
 ljubveni plam i vruć,
 da srdačce žežuć
 nigdar ne pristane, a ni ga zvan vidit.
Kako to more bit,
 da u ledu gorit
 srce more i patit
 nezrečenu muku i beteg nesmeran?
Da gdo zna, čemeran
 kako j' jad ljupkih ran
 i stril zlatoperan
 boga od ljubavi uzmožan kako je,
poznati će boje
 i muke tokoje
 od ljubavi moje,
 koju na smrt grede dobrovoljno slidim.
Haj, pomoći želim
 i lik najt nastojim,
 da najti ga ne vim,
 neg samo u očiju poražen kimi sam.
Pismi, mu ljubezan
 ti znaš i bolezan,
 i uzročan kim sam;
 da bi tako ona, ka me uzi, znala,
jur bi se utišala
 ter me milovala
 i utihu dala
 i slobod srdačcu ko jadajuć kopni.

<br/ >
Dospivši Ljubmil pisancu, spraviše se i, nikuko odašadši, u tretom mistu kako na prvanja pridvratja jelu usadiše i ulicu cvitjem potrusiše. Tada kupno svi u roške, gusle, surle, rebege i citare udriše, i skupa zvoneći jedan smišan, dali umić, zuk činjahu i narejen. Ki nikuko pozvonivši, pak jedan mladić, jime komu, kako mi rekoše, Poljko biše, tuj iz susednih selov mnogo umić, i spraviv sve ča j' triba tako kleče:

<br/ >
POLJKO

Stan, Zoro urešena
 i ličca ljubvena,
 bila i rumena
 otklon od tvojega Titona staroga.
Sliši poja moga
 i čuda ovoga
 ljubvenoga boga
 i stvar koju stvori čudnu u kipu mom.
Pride s vlastju silnom
 ter rukom nemilom
 prsi mi otvori njom
 i v srdačce usadi granu jele vite.
jele uzorite,
 jele krasnocvite,
 jele voć resite,
 ka u srdačcu mom ustanovi žile.
Sve me muke mile
 i suze, ke vrile.
 dažjeć su shodile
 iz očiju mojih, cić nje su m' medvene.
Nje šege ljubvene,
 gizde urešene,
 dvornosti umiljene
 u jadovan sinžir mene obuziše.
S toga zdahom zdiše
 srce me i više
 želje m' ga uzniše
 ono govoriti ča zreć neće moći.
I u dne i v noći
 do moje pomoći
 kako bi m' doći,
 ne pristanu mislit i misalju vrtit.
Tako misalju uznit
 poljem budu hodit,
 ter na lazno cvilit
 pod jelom zelenom u sinci sideći.
Čemerno ječeći,
 jadovno cvileći
 reku govoreći:
 tihi vihre, ti me rač molin te uslišit;
rač nebu svidočit
 i tokoj hti pravit
 vili ka me umorit
 hoće v najliplji cvit od mladosti moje.
Ako ptice dvoje
 ugledam gdi stoje
 žubereći svoje
 ljubavi počituć, od zavidosti mrem;
ako li gdi nadzrem
 vrućak vode zbistren,
 tudihtaj nada nj grem
 plačući čemerno za vode mu pridat;
ako pak ugledat
 budu gdi prohajat
 poljem al' ljupko stat
 košutu s jelinkom mirno se ljubeći,
stanu vas misleći
 od želje trepeći
 tužben govoreći:
 Ah, nesriće moja, ča s' tuko nemila!
Zač ni ljupka strila
 jednako udrila
 nas i obuzila
 srdačce ljube me i moje tolikoj?
Misleć u misli toj
 i u želji ljupkoj,
 poznam da život moj
 sebe je pogubil za jini obljubit;
ništar manj ostavit
 ne mogu ljupki uvit,
 da teku navadit
 jalovišće kako riba na pogub svoj.
Rač, molim te, pri voj
 krasni jeli vitoj
 uzdržati moj poj,
 pismi, i počitat onoj ka me uzi.

<br/ >
Dospiven Poljkov poj i na druga pridvratja došad i usadiv jelu, kako inude, tako umiće i ljupko narešeno Slavko kleče:
 
<br/ >
SLAVKO

Sin, sunačce oboje,
 i nebesko i moje,
 da se vidi ko je
 vaju već jasnije i već kriposnije.
I ko dobro razvije,
 reć će da j' svitlije
 i već gizdavije
 ličce moje vile i nesmerna kripost.
Ni čudo da lipost
 nesmerna i krasost
 moju krotku mladost
 u ljubveni sinžir stavi zrakom prvim.
Pod jarmom ljubvenim
 voljno sprežen stojim;
 radosno se bolim,
 a bolno raduju željom se nigujuć.
Krepenim vas goruć
 i vas gorim trepljuć
 živući ufajuć,
 kim ufanjem većkrat znam da sam shinjen bil.
Još se nî ugasil
 oganj od ljupkih stril,
 da vazda i većma čil
 srid kosti upiren i srdačce žežuć
svakčas je već moguć,
 svakčas je veće vruć,
 svakčas već skončajuć
 srdačce u tuzi, a u sumnji misal.
Hah, da bih reć mogal
 ča sam ljubeć prijal,
 trud i jad ki sam sal
 mlajahnu razbludnu pamet nigujući.
Tisućkrat tisući
 u uzdasi vrući
 i gorko plačući
 skazal sam ranu mu sunačcu mojemu;
ranu nezrečenu,
 ranu rascviljenu,
 ranu dim ljubvenu,
 ku uzroči pozor nje božanstven mili,
s česa me rascvili,
 s česa me uhili,
 s česa mi posili
 dragu slobošćinu i mirni žitak moj.
Premda v službi ljupkoj
 izgubil sam pokoj
 i tihi utih moj,
 ništar manje molim da bude posvećen;
posvećen i blažen
 bud ljubveni plamen
 ki u srdačcu mem
 kroz nesmernu lipost užga toku slatkost.
Liplja je nje lipost,
 krasnija nje krasost,
 svitlija nje svitlost
 i jasniji nje zrak nego zrak sunčeni.
Rač ovi ljubveni,
 kripki i srčeni
 govor umiljeni,
 pismi, dvorno ponit mojemu sunačcu.
 
<br/ >
Za vrime ko Slavko pojaše, ina družba, jer jur sunce zlatom glavom prosivaše, ča brže mogoše mnoge jele usadiše na rejena mista i tolikoje ulice cvitjem i mirisnimi zelji potrusiše, tako da, kada se rasvanu, ulice sve ostaše čestito mirišući od dubja, kako da bi dubrava bila. I ugledavši ističući žarko sunce, svi padše na kolina semogoga višnjega vladavca za zdravje i napridak umiljeno i priležno uzmoliše. I budući vrime došlo da se u paše pojde, svaki prija na stanu ruči se i, vazamši ča triba biše, u paše živine pojaše; ke ustadiv se kupno za onimi ke zvon nošahu a vodci za pastirom jednim, ki svih spridu slatko surlajuć grediše, uputiše se. I malne do podne navoljno drobne travice pasti živinom daše; pak, kako biše običaj, na plandišća k gor rečenoj vrulji pod dubje u sincu dojdosmo. Tuj se svi razliko po travi, ka kako napisan sag od razlikih cvitov biše, rasedosmo. Niki ki noć mimošnu spali ne bihu, spati se kladoše, niki peti, niki surlati, niki čudno balikati, kako jim hot želju nagovaraše. Tad Medar posluh uprosiv reče: - Bratjo, budući ne za moju hitrost al umićstvo, da za vašu pitomšćinu, glavar ja za ovi tri dni postavljen vrh onoga ča u vrime plandišća činiti se jima, budući dake učeru mnozi od mladićev ovih, ne mogu neg reći umićo, pismi od ljubvenih uzrokov peli, meni se, ako se tako vam vidi, starim govoru, da misal nabruse ča jutri peti jimaju. A mi danas družbu u utihi od mimošnih besideći držimo. I da znate, da nikomur se dopušća neg od ljubavi pripovidati. Znam, da glasi naši slični nisu peti, jer s mladostju vrime hrlo leteći odneslo je naše slatčine i ljupki od poja glasi; zato sada, dokol ja reku, pripravite se i vi za manom reći.

008