Velmi se kriv pravi i togaj sud čeka
Velmi se kriv pravi i togaj sud čeka
   tko godir otravi jednoga človjeka;
avo ova s kosami i s grlom od gospoj
   svu mlados zamami, najliše život moj.
Nitko tuj ne vapi, "Što činiš?" da reče,
   ner gleda ter trpi što prid njom tko steče.
Da li njoj osud nî, da li tuj ima vlas
   da travi po sve dni a da svit gleda vas?
Ako li tko pravi: "Što kriviš nje ljepos,
   kad zel'jem ne travi ni bil'ju zna krjepos?"
Zatoj je rič prava ovaj svim reć, Bože:
   ako jeka strava vrh zel'ja ka može,
taj veća sud čeka, a to je nje ures
   ki pozriv človjeka otravit ima čes;
ter veću ner zel'je ima moć nje obraz,
   gdi nosi vesel'je u sebi ter poraz.
Zakon se sad razor', slabodno mogu reć,
   pokole nje pozor neg pravda može već,
ki samo gledaje srce mi zanosi,
   ter ništa ne haje tko željom smrt prosi.
Zač pravda otide i dobri nje zakon,
   ni pravo tko ide dnive su napokon.
Kad je slas, o Bože, ka svemu daje slas,
   veće se ne može stat u mir jedan čas.

Hrvatsko 16. stoljeće