Šarko/X.


X. Sova 

I mog je gospodara spopala duboka sjeta.
Sve ono veselo i svijetlo, što bijaše donio, u sebi
i na sebi, u dom, kao da trne. Sjedi ponajviše uza
sestru. Oboje govore samo o prošlim tužnim događajima, a njihova lica postaju pri tome gotovo jednaka.
Predveče me pušta iz kuće. Nek se sam malko
prošetam. A ja idem u obližja šibljičja i šumice.
Sad kišica pada; sad se magle vuku; sad opet
prouji vjetrić, za koji ne znaš, da li te — nestavši
ga — prožeo toplim ili mrzlim srsima.
Nove vonje idu naokolo.
Ja ih hvatam, slijedim. Kad mislim, da su me
do nečega dovele, one se gube ispred mene; a nove
me dočekuju i sile na duga naporna traženja. A ja
se šuljam, i verem, i trčim — sad šutke, sad kvičeći - dok napokon i ne legnem, umoran i drhćući još
uvijek nozdrvama.

Jedne sam večeri ležao tako pod velikim poluusahlim stablom na strmini nedaleko od doma, kojemu su na prozorima već sjale večernje svijeće,
kad osjetih vonju mišjih dlaka i ptičjeg perja.

Digoh se, da odgonetam nosom, u polumraku, i
tu tajnu.
Verao sam se, njušeći, okolo debla, kad čuh nad
sobom i srdit i porugljiv glas.

Nešto mračno i malne okruglo sjedilo na goloj
grani i gledalo u me krupnim svjetlucavim očima.

- Ha, ti si to, bućoglava! U tom ti je gnjiležu,
dakle, rupa, krvnice pticâ i miševâ! Digla si se
da loviš, potajno, u mraku: kao lupež. Bez mnogo
truda, ali izdajnički.
I ja joj rekoh koješta.
Ona nije odgovarala. Stojala je nepomična upirući uvijek u me svjetlucav pogled. A kad još jače
navalih, ptičurina šanu:

- Ja ne vodim nikada razgovore, a pogotovo
sa... psima!

- Al ću ja ovdje ostati; i vrebati na tvoj let; i
probuditi lajanjem čitavu šumicu, netom se ti u nju
makneš.
Kao da ta prijetnja ne promaši. Do tri se puta
ugasiše zrake iz njenih očiju pa se iznova spustiše,
još svjetlije, na me.

- Znam te. Ti si Šarko iz Kloštra.

- Sjećaš se parka, čempresa i ptica bjegunica
okolo basena.

- Znam te predobro. Još od prije.

- Kako to?

- Ja sam negda stanovala u staroj domskoj kuli,
što je Onaj i u nju dirnuo...

- I tebe odanle potjerao.
Zrake se utrnuše. A kad iznova zasvjetlucaše,
njihov je sjaj bio tamnozelen kao pogrušana žuč.

- Al ću se i vratiti. Gradio je novo na staru
A novo će se porušiti. Ostat će stari zidovi i
bršljan na njima. Gdje se davno rodih, jednom ću
i svršiti.

- Crknut ćeš doskora. U toj gnjiloj rupi.

- O, ne! Pamtim čak i Bijele fratre samostanske. Vidjeh prvo zidanje te »Njegove« kuće, pa ću
gledati i njeno posljednje rušenje. Onda ću tek ja
svršiti.

- Pa što si? I tko si ti?
    

- Sova. Kćerka Mraka i Tišine. Ona, koja sve
pamti; i sve zna; i sve ...

- Šuti! Ti si samo noćna krvnica. Ona, koja
pije ptičju krv i jede gadno mišje meso.
Ptičurina ušuti. Mislio sam, da ne će više progovoriti, i htio sam otići, kad se iznova javi.

- Glupi lajavče! Ne znaš ni da si živ! Da, hranim se pticama i miševima, al sam ona, što i Njega
— tvoga gospodara — pitam sanjama. Kad on stignu
od nekuda amo, prepoznah odmah onoga, kome je
suđeno, da od mene žive i da od mene i pogine.
Svaki je čovjek u vlasti kakve životinje, a on je u
mojoj. Od toga svi oni njegovi krikovi za suncem.
I njemu se hoće mrak i tišina. I on čezne za nekim
pticama, a mora se hraniti i gadom svakojakim. Ja
sam ga prikovala za sto, da radi — da nešto traži
i lovi — uz malenu svijeću, dok je svuda naokolo
tama i muk... O ti jadno njuškalo, koje raspoznaješ
samo vonju ljudskog znoja i ljudskih izmetina! Što
ti zapravo znaš o svome gospodaru?

- Znam, da ga volim.

- Ja znam, da ga mrzim. Mrzim ga, jer je jedan
od onih, koji tjeraju druge k zori i k suncu. U što
on to pretvara sve one sive ptice, što mu ih šaljem?
Koje on to svjetlo baca na sve one aveti, što ih
obnoć vodim pod njegove prozore?«.. Mrzim ga,
jer je odmetnik i čarobnjak. Njegovo je korijenje u
noći, al se nagnuo preko zida pa nosi cvijeće i
plodove u carstvu dana. I moju je kulu dignuo visoko
k zvjezdama i k suncu. I doveo je smijeh i pjevanje
ondje, gdje bi moralo biti sve tiho, gluho, svečano...
Jadno njuškalo i trčkaralo, ti ni vidje ni nasluti, što
se onomadne desilo. Proletjeh nad njegovim krovom, jauknuh pod njegovim prozorom; i on se
obuče u crno« Al i od te svoje crne tuge htio bi
izvući zraku svjetlosti«., Bez mene ne može ništa.
A što mu davam, patvara. No zidovi kule već pucaju.
Njegovo se tijelo naglo troši; koješta se u njemu mrači i suši. Ne zaglavim li ludo doskora, njegova
je propast blizu.
Ja sam je jedva razumijevao. Njezin je glas bio
tako mukao i njene se oči blistale tako ružnim sjajem, da sam ipak razabirao neku prijetnju protiv
gospodara.
Uznemirili se. Gnjev me svlada.

- Umukni!
Lajao sam nasrćući na deblo, dok je bućoglava
mirno stajala na grani. Pričinjalo mi se, da biva
sve krupnija: tako golema, da bi mogla napasti i
jakog čovjeka, pa i kuću, kao što je naša. A njene
su oči izgledale sada kao dva zelena uštapa na nebu
bez zvijezda.

- Umukni! Prestani.
Bio sam se tako ražestio, da i ne čuh, kako su
dva dječaka dotrčala do mene.

- Pa to je Šarko!

- Ha! Kukviža! Eno je. .

- Ušla je u rupu. Gore. Ulovimo je!

- Ovog nam puta ne pobjegnu.
I jedan od njih skoči drugome na leđa; uhvati se
nogama i rukama za deblo.
Ja sam nadalje lajao htijući im reći, nek se žure;
da je ona još gore, u rupi, i da joj osjećam vonj.
Od tame sam jedva mogao šta i vidjeti. Moj je
nemir rastao, jer sam znao, da će od toga nešto i biti.
Doskora dječak siđe noseći pticu.
Imali su sa mnom posla, dok me ušutkaše i
umiriše.

- Što ćemo sada s njome?

- Prodati.

- A kome?
Neko su se vrijeme gotovo svađali, dok jedan reče:

- Onome u kloštru!

- Zar sada, odmah?

- Pa da. Kazat ćemo, kako ju je njegov Šarko
nanjušio.

I mi pohitasmo prema domu.

Nađosmo ga, gdje piše uza sto, koji je bio pokrit
knjigama.
Kada dječaci izađoše, gospodar ostane sjedeći, a
bućoglava prema njemu, s one strane stola, držeći
se čvrsto pandžama za gornji rub naslona suknom
odjevene stolice. Buljila je sad u Njega, sad u svijeću, od koje ju svjetlost — rekao bih — i mamila
i odbijala. Stajala je sva siva i nepomična, samo se
njene oči bliještale staklenim sjajem.
Gospodar je šutio i gledao dugo u nju.
Znao sam, da mi je mirovati i samo što tiše gledati. Pa i što bi pomoglo, kad bih ovdje, pred
Njime, nastavio s tom dušmankom razgovor načet
u šumici? On nas ne bi razumio. Viknuo bi mi i
sada: »Ne laji! Idi!« Lice mu je bilo takovo, da
sam već znao, kako joj on ne će ništa zla uraditi.
A ona reče: »Ne zaglavim li doskora, njegova je
propast blizu.«
Čemu sam je onda nanjušio, otkrio joj rupu, i dozvao — ma i ne htijući — one dječake, i pomogao
im da je ulove, i poveo ih k Njemu? Da sve to
tako prođe? Ne moram li uraditi još nešto? Ono
glavno?
Htio sam skočiti; ščepati iznenada krvnicu; rastrgnuti je: začas, prije no gospodar i ustane: kad se
vrata otvoriše, i Njegova sestra uđe.
U prvi se čas gotovo prestraši; zatim se začudi.

- Zar živa?

- Živa i zdrava! — odgovori on. Vidiš, došla mi
je. Baš u ovakav dan. Dok radim, pri svijeći, uz
knjige.

- Al to je vjesnica nesreće, podmukla noćna
zlotvorka.

- Minervina ptica! Simbol učenosti i mudrosti!
Nevidljiva družica moga noćnog bdjenja i rada! —
klicao je gospodar.

Djevojka je gledala nadalje i sve većim nepovjerenjem u sivu ptičurinu.

- Sjećam se tvojih stihova: »Athene noctua.«
Veliš u njima, da te baš ona odbila od života: da
je kriva, što ti uza stol i uz knjigu usahnula mladost.
Tužiš se, da te još drži; da je i nadalje hraniš svojim
najboljim sokovima; i da njezin bijes samo raste. I
veliš jošte, da je moramo potjerati, utući, jer da će
ona — stignemo li prekasno — postati još jača i
pisati jednom nešto po tome stolu svojim okrutnim
kljunom, a krvlju mozga tvoga. ... Sjećaš li se?

- Sjećam se. I vidim, da sam sve pravo kazao.
Tako je sa mnom uvijek bilo. Mislio sam, da koješta
izmišljavam, da »fantaziram«, a sada vidim, da sam - i ne znajući — govorio samo istinu... Pa gle:
eto i nju: Athene noctua!

- I ti je ne mrziš?

- Ne. Ja je na dnu duše svoje, možda, čak i
volim. Stigla je, kad je i morala doći.
Sestra se uznemiri:

- Al čovječe!... Potjeraj je! Tresni njome o
pod! Pusti mene.
Ona pruži ruku, koju gospodar odmah prihvati.

- Ne!
Bili su neko vrijeme oboje uznemireni, dok je
bućoglava stajala i nadalje nepomična na naslonu
stolice i buljila u gospodara. Doskora su sjedjeli
gledajući šutke u pticu. Bijahu se smirili, al sam
se ja meškoljio; htio sam opet pokušati da što rečem
ili uradim, kad me gospodar pogleda.

- Šarku je dodijalo. Pita, da ga povedem na
spavanje.
I on ustade; otvori mi vrata.

- A što ću ja s ovom ovdje?

- Ugasi svijeću i otvori prozor.
Sjutra uveče, dok je mrak padao i kiša sipila,
čuh sovin glas, što se javljao na dnu parka, iz krošnje
čempresove.
Bio sam tako zlovoljan i utučen, da i ne pođoh
onamo.

010