Tobija (Šarić)/Glava 2.
1 Kad je potom na jedan blagdan Gospodnji bio svečan objed u kući Tobijinoj,

2 Reče on sinu svojemu: »Idi i dovedi nekoliko bogobojaznih ljudi našega plemena, da jedu s nama!«

3 Jedva je bio otišao, vrati se i javi, da jedan od sinova Izraelovih leži udavljen na ulici. Odmah skoči Tobija sa stolice svoje, ostavi objed i otide, ne okusivši ništa, k mrtvacu.

4 Uze ga i donese potajno u svoju kuću, da ga, kad zađe sunce, pokopa sa svim oprezom.

5 Kad je bio sakrio mrtvaca, jede svoj objed sa strahom i žalošću;

6 Jer se je spomenuo riječi, koju Gospod reče preko proroka Amosa: »Blagdani vaši pretvorit će se u žalost i tugu.«

7 Kad zađe sunce, otide i pokopa mrtvaca.

8 Svi susjedi njegovi prekoriše ga i rekoše: »Radi toga imao si već jedamput biti pogubljen, i jedva si umaknuo smrtnoj osudi, a ti opet pokapaš mrtvace!«

9 Ali se je Tobija bojao više Boga negoli kralja. On je brže uzimao mrtva tjelesa ubijenih, sakrivao ih u svojoj kući i pokapao usred noći.

10 Jednoga dana dođe on kući umoran od pokapanja, leže uza zid i zaspa.

11 Kad je spavao, pade mu na oči iz gnijezda lastavičjega topla nečist, i oslijepi.

12 Ovu kušnju pusti na nj Gospod. Stim će on dati potomstvu primjer strpljivosti, kao pobožni Job.

13 Jer je od djetinjstva bio navikao bojati se Boga i držati zapovijedi njegove, nije mrmljao proti Bogu, kad ga je zadesila ta nesreća.

14 Dapače ustraja nepokolebljivo u strahu Božjemu i hvalio je Boga sve dane života svojega.

15 A kako su knezovi grdili svetoga Joba, tako su se i rođaci i znanci njegovi rugali vladanju njegovu i govorili:

16 »Gdje je ufanje tvoje, radi kojega si davao milostinju i pokapao mrtve?«

17 A Tobija bi im to pokarao i rekao: »Ne govorite tako!

18 Mi smo djeca svetaca i očekujemo život, što ga Bog daje onima, koji u svojoj vjernosti ne odstupaju od njega.«

19 Ana, žena njegova, išla bi svaki dan na tkanje i donosila kući, što je radom svojih ruku mogla zaslužiti za uzdržavanje.

20 Jednoga je dana bila dobila jare i donijela ga kući.

21 Kad čovjek njezin ču blejanje njegovo, reče: »Da nije ukradeno? Ako jest, neka se vrati gospodaru njegovu; jer ukradeno ne smijemo ni jesti ni dotaknuti.«

22 Ljutito odvrati na to žena njegova: »Da je tvoje ufanje isprazno bilo, pokazalo se je, i sad se vidi, što je koristila tvoja milostinja.«

23 S tim i sličnim riječima korila ga ona.

Tobija (Šarić)