Obašašća i basanja/Krvotok kamena
KRVOTOK KAMENA
	
	Glas kamene nadgrobnice Pribilovića
	u Kraljevoj Sutjesci, u ljeto 1971.
	
	Isikoše me i vrhu mene učiniše krv nezaimitu...
	govorim,
	ljudi!
	
	U ploču, u kamen sam se stvorio, meso svoje crvu poklonio, da bih vam, kamen i nijem, progovorio.
	
	Isikoše me
	U Sutjesci, u Ključu, na Baljvinama me isikoše,
	u grabežima, po ledinama, u dvorima,
	i nezaimitu krv učiniše nada mnom cijelom Bosnom,
	gore i dolje,
	tamo i amo,
	a ja se udvajam, utrajam, u kamenu umnožavam...
	
	Za života ne znadijah do besjede prave doći.
	Gledah i sam da otkinem, uštinem, s povjesma sudbine nit povedem.
	
	Kad me isikoše, ne ostaviše mi ništa. Ni glad. Samo glas, kamen, od kamena satkan. Razma glasa ništa mi ne osta. U glas sav sam se stvorio, da bih progovorio.
	
	I kako progovorih, većma govorim.
	U uho se pretvorite, očiju vam ne treba, na zao će vas put, i mene su!
	Uši očistite, srce u uši popnite, nek glas ovaj zdrav prav pravo u srce sjekne!
	
	Ne za mene, ja nikoga svog, ni sebe sama nemam.
	Za vas okati, za vas živi i krilati, za vas da vas ko i mene vrijeme ne osakati.
	Za vas, da se u ljepši, ne u ovaj grobni, turobni, u ljepši glas da se stvorite.
	Za vas, da pjev naraštaju, ne hropac, ostavite.
	Za vas, da se nikad više ne mogne reći: rodio se kad je umro, blago njemu!
	Za vas, da jednoga dana uzmognete širom oči otvoriti, pravo i zdravo stati suncu naprema se,
	u oči mu pogledati, pa se nesprženi između se
	zgledati,
	svak svome poslu prionuti,
	k večeri kad bude, zdravo i pravo zapjevati,
	za miran san i sutrašnji dan ne brinuti,
	iza sna ne skakati,
	noža ne potezati na vlastitu, iz sna, utvaru.
	
	Za vas, da u taj dan progledavši,
	mene kamena prevrnete,
	u kaldrmi za me mjesta nađete,
	s uma smetnete.
	
	
	

Ivan Lovrenović