Arijadna/Činjen'je prvo
ČINJEN'JE PRVO

Skazan'je prvo 

VENERE I LJUBAV
 
VENERE 

   Ah, poprav je srećno čudo, 
da te sad sam ja zastala 
vrh pomorskijeh ovijeh žala, 
sinko, slatka, mâ razbludo! 

LJUBAV 

   Što želiš, majko mâ, što žudiš, božice, 
sve pita' bez srama u moje desnice! 
             Jeda ljepos tvoga uresa 
          hoće, da luk napnem odi 
          suproć bogu komugodi 
          od mora, ali od nebesa? 
   Da koji, hoć' li ti, umrli na svijeti 
s tve rajske ljeposti uzbude gorjeti? 
  
VENERE

   Mâ besjeda sad ne pita, 
da itko uzdiše s mene u sebi, 
ni od bogova višnjijeh s nebi, 
ni od umrlijeh ljudi od svita. 
   Čuj, što hoću, čuj, što želim, 
o djetešce lijepo moje, 
čuj me, zašto volja ovo je 
boga Jova, što ti velim. 
Ter plam vječni tvojih strijela 
i luk zlatni veće spravi, 
o jedihna mâ Ljubavi, 
a visoka slavna djela. 

LJUBAV 
             Zapovijed se svaka ina 
          tva saviše, majko, gleda, 
          gdi razbludom zapovijeda 
          slatka molba tvâ jedina. 
   Eto sam pripravan na tvu riječ, na tvoj glas 
podložit ovi dan luk, strile i svu vlas. 

VENERE
 
   Neće lijepi bog Apolo, 
koji nosi dan po sviti, 
sred valova zatvoriti 
zlatnu zraku, vječno kolo, 
   sinko, draga mâ Ljubavi, 
a na otočne ove žale, 
pun vo'evoda slave i hvale, 
ustaviće svoje plavi. 
   Oni slavni vojevoda, 
kî je stupaj izvadio 
iz strahoće od zahoda, 
u kom ne sja vijek dan bio, 
   u viteštvu u hrabrenu 
ostavivši vrhu trave 
zlu nakazan poraženu 
bez života i bez glave. 
 
LJUBAV 

   Kâ uredba, kâ požuda, 
kô li od slave novo ufan'je 
opet na svo'e rodno stan'je 
Tezea vodi sad ovuda? 

VENERE
 
   On pun slave neizrečene 
veseo u svâ mlada ljeta 
želi, neka vidi opeta 
grad uzmnožni od Atene. 
   Tim od mora sada brodi 
valovite sinje vode 
s mnozijem plavim, pun slobode, 
kijeh u svoju družbu vodi. 
   Od Krete ga kralja slidi 
lijepa kćerca pobjeguća, 
kâ u ognju sva goruća 
za njim vene, čezne, blidi, 
   što ga učini (ah milosti 
od ljuvena srca mila!) 
od mučnoga sasma dila 
dobitnikom slavnijem dosti. 
 
LJUBAV 

   Ja sve to dobro znam; er sve što reče ti, 
učinil ja jesam, djelo je me vlasti. 
 
VENERE
 
   Da čuj, sinko, ter se gani, 
kažuć milos dragu u licu, 
kraljevsku će djevojčicu 
on ostavit u ovoj strani. 
   Bez ufan'ja, bez veselja 
u oholoj će u pameti 
moguća se toli rijeti 
od umrle slave želja? 
   Koje uzdahe (jaoh) i koje 
tužbe i cvile čuti ima 
povjetarce s nebesima, 
ki povrh nas ovdi stoje! 
   Ah, kako će, jaoh, doskora 
u žalosti jadoviti 
gorkijem plačom svi zamniti 
bližnji otoci, bližnja mora! 

LJUBAV
 
   Bez uzroka neće viku 
bit cviljen'je toj čemerno, 
ako u varku pasti priku 
pravedno će srce i verno. 
 
VENERE 

   Ali kaž' mi, slatko ufan'je, 
mâ ljubezni, sinko mili, 
da pustićeš ti da cvili 
rajska ljepos, di 'e tve stan'je? 
   Ti ćeš pustit, da pogine 
s himbenijeh hudijeh sprava 
(jaoh) mladica tač gizdava 
i tač verna nad sve ine? 
   Ter će ostat na otoku 
u pržinah žala ovoga 
zatvorena ljepos mnoga 
u čemeru u žestoku? 
   Ah, mlađahna djevojčica 
ostat li će uzdisaje, 
zasve tvoga carstva da je 
svîm priklona službenica? 
  
LJUBAV
 
   Ah, ne reci toj se ikada, 
ah ne budi vijek istina, 
da u kraljevstva, kojim vlada 
moja svijetla vlas jedina,
verna sluga naći bude 
za svu platu gorke trude. 
   Srce mu ću tvrđe i jače 
ja svezati uzam novim, 
ranit ga ću većma pače 
svemogućim strilam ovim: 
a neka se pak po sili, 
ako uzmože, od nje odili. 

VENERE
 
   Neka Tezeo od sve pođe 
pogrđene vjerenice, 
ištom da vlas tve desnice 
njoj na pomoć blaga dođe. 
  
LJUBAV 

   Od goruća plama u sebi 
i od mogućijeh ovijeh strila 
čini što hoć', majko mila, 
kô je ugodno većma tebi. 
 
VENERE 

   Pr'je neg sunce u pučinu 
zautra zrake sve podune, 
ter od svita strane pune 
razlikosti s noći zginu, 
   u mjesta će vjetri ova 
po smućenoj zagnat vodi 
Tebanina, kî se rodi 
od Semele i od Jova. 
   Tako 'e, sinko, vječno vijeće 
vrh nebesa odlučilo, 
i Atlantov sin je dilo 
izvršiti pošô veće; 
   otišô je Merkurio 
kralju, koji vjetrim vlada, 
da bi od volje višnjijeh sada 
glas mu stavan navijestio. 
   Ti, kom stupaj on postavi, 
potom na žao ovi stane, 
čin', cić lijepe Arijane 
da se užeže vas ljubavi; 
   ter od take čini moći 
tvoje u njemu vruće plame, 
da ufa, da mu od nje same 
mir i pokoj može doći; 
   ni od takoga ljubovnika 
slatku želju, plam čestiti 
bude lijepa pogrditi, 
ali ostavit do vik vika. 
   Pače učini, da sve ine 
i radosti i ljubavi 
veće u zabit ona stavi 
cijeć požude te jedine. 
 
LJUBAV
 
   Smiri se misao tvâ, majko mâ ljuvena, 
gorjeće obadva s jednoga plamena; 
   Ljubav sam ja mila, kletvom ti obitam 
vrh luka i strila, ku činim voljno sam. 

VENERE
 
   Po načinu lijepu ovakom 
kolici će, o Ljubavi, 
po dobitnoj vrijednoj slavi 
nebo uresit novom zrakom? 
   Jur u poljijeh punijeh gizde, 
sred kijeh sunce kram svoj ima, 
viđu među svjetlostima 
zlatan vijenac činit zvizde. 
   Ali koja buka ovo 
od trubalja i od glasâ 
povjetarcem sad se ukaza? 
Što bit može? Što je novo? 

LJUBAV
 
   Ah, nut plavî koliko je! 
Puna ih je strana svaka; 
svrni lijepe oči tvoje, 
ter pogleda', ter viđ paka: 
   ne bi rekla zaistinu, 
majko, dobro moje milo, 
da se more u planinu 
punu dubja obratilo? 
 
VENERE 

   Ah, ja svaki stijeg ponosni 
dobro poznam i sred vode; 
nuti grčke vojevode, 
ono 'e Tezeo nemilosni! 
   O kolike prihrabrene 
čete svaka naponase, 
š njim s visocijeh drijeva slaze 
pod oružjem narešene! 
 
LJUBAV
 
   Gleda' ohola čela, zgara 
kâ gizdava perja rese, 
gledaj, štiti gdje svijetle se, 
čim zrak sunčan u nje udara. 
 
VENERE
 
   Na zemlju eto sad postavi 
veće stupaj svoj iz vodâ 
plemeniti vojevoda; 
vidiš li ga, o Ljubavi? 

LJUBAV
 
   Među mnoštvom, kô bez broja 
oko njega 'e odsvudije, 
još ga ne znam naći di je; 
ukaž' mi ga, majko moja! 
 
VENERE
 
   Gledaj, on je mladac oni, 
kî se put nas uputiva, 
i u vezenu zlatu siva 
po odjeći po svioni. 
   Vjerenicu lijepu nuti 
kako uzdrži rukom svojom: 
ah, s tihoćom lijepom kojom 
gizdav stupaj milo puti! 
   Nut, razbludno zamišljena 
kô se kaže sva u sebi, 
kô vedrina svijetla od nebi 
lica resi nje ljuvena! 

LJUBAV
 
   Gnjiv i milos veće odsada, 
jaoh, od hude česti svoje 
na srdačce slazi moje, 
ter me gorka žalos jada. 

VENERE
 
   Da ti nastoj, mâ Ljubavi, 
blaženu ju učiniti, 
ja ću se uto zabaviti 
u moru, ali u dubravi. 

LJUBAV
 
   A ja, ovako lijepo dilo 
da po meni svrhu primi, 
nevidjen ću među njimi 
stanovati rado i milo.

Skazan'je drugo 

TEZEO, ARIJADNA, SVJETNIK I SKUP BOJNIKA TEZEOVIJEH

SKUP
 
   Ako ukraj rijeke Izmena 
plemeniti glas prostira 
slatkoskladna grčka lira, 
neka budu pohvaljena 
Erkulova slavna dila, 
   zgoditi se vijeku neće, 
da će mučat grad Atene 
slavne dobiti i hrabrene, 
s kijeh sad svijetao i pun sreće 
kralj je dobri, kî ju vlada. 
   Pjevati će kufi bili, 
pjevati će vile od mora 
i one, koje posred gorâ 
vode o dzori tančac mili 
pri kladencu u dubravi, 
   ter će rijeti, kô porazi 
nedobitan zlu nakazan, 
i kô po njem bi ukazan 
put, po kom se smiono izlazi 
iz zahoda smetenoga. 
 
TEZEO
 
   Vitezi hrabreni; o družbo od truda, 
i od časti kâ meni u pomoć bi svuda, 
   skoro će svanut dan, kad ćete doći vi 
na željni rodni stan, ponosni u slavi, 
   gdi svaki čestit prem zagrlit vrat ima 
ljubovcam drazijem, sinovim milima. 
   Ku rados izbranu, ku ćemo čuti slas, 
oružje na stranu kad stavi svaki nas, 
   kad budem s vami ja pokojan viditi 
od rodnijeh oganja dim k nebu hoditi! 
 
SKUP
 
   Slatko je djecu svu, i slatko i milo 
ljubovcu gizdavu primiti u krilo; 
             ali manja čâs ne bude 
          ljudem, koji slavu ljube, 
          za čâs lijepu kad pogube 
          podnosit se vide i trude. 
             Gdi nebesa najgnjivnija, 
          gdi sveđ mora smućena su, 
          gdi u ledu i u mrazu 
          val se s valom sveđ razbija, 
          slidićemo volju tvoju. 

TEZEO
 
   Dosta smo podnili pogube i smeće 
vrijeme je, dom mili da vidi svak veće; 
   da rados svak svoju uživa s ljubavi 
u miru, u goju, u igrah, u slavi. 

SVI
 
   Umrla kripos dim bez snage ostaje, 
ako joj za trudim pokoj se ne daje. 
   Dobiti grde sve i srca gnjive se, 
ako vijenci od slave čela im ne rese. 
  
TEZEO
 
   Na luku pođ'te vi, i pomnja budi vam 
od vojske, od plavi; ja ću ovdi ostat sam, 
   ter dočim sred mraka tmastu sjen studenu 
od zlatnijeh od zraka strijeljan'ja iždenu, 
   drazijem ću pokojom sred lijepe zeleni 
s gizdavom vil mojom rasladit sve me dni. 
 
SKUP 
             Ah, blaženi i čestiti 
          da bi svi sni vaši bili, 
          ah, da s dzorom danak bili 
          oba bude probuditi, 
          samirenijeh u pokoju. 
   Što s cknjen'jem od hoda ustavljamo odluku, 
kôm svijetli vo'evoda šlje nas svijeh na luku 
             Hod'mo, neka on njegovi 
          svrhu poda slatkoj želji, 
          hod'mo veće, prijatelji, 
          hod'mo veće, vitezovi!

Skazan'je treće 

TEZEO, ARIJADNA I SVJETNIK

TEZEO
 
   Jaoh, kî od straha biljeg meni 
kaže lijepo lice tvoje, 
o životu moj ljubljeni, 
o srdačce slatko moje! 
   Ah, razvedri, dušo, veće 
zrak liposti pripadene, 
skoro oči tve vidjeće 
svijetle mire slavne Atene. 
   Tu ćeš, ljubi lijepa moja, 
ti kraljica u svjetlilu 
gospodovat sred pokoja 
vodeć slatko mlados milu. 

ARIJADNA
 
   Ah! dopusti, čim rođenu 
zemlju ostavljam, brače, sada, 
daj, uzdahom jednim mlada 
da počastim uspomenu. 
   Zaistinu svijes mâ sudi, 
poznam dobro, mâ ljuvezni, 
da su gorke tve boljezni 
moje muke, moji trudi; 
   ali od prsi majke mile 
djevojčica odkinuta 
uzdržati veće puta 
svaki uzdah nejmam sile. 
 
TEZEO
 
   Svîm je dobit plemenita 
od nakazni pogubljene, 
od zahoda svîm skrovita 
slatke i drage uspomene: 
   nu veselo lice tvoje 
ako oči me ne paze, 
sve dobiti slavne moje, 
sve me slasti gorke izlaze. 
 
ARIJADNA
 
   Uzdisati sili mene, 
slatki brače, želja mnoga 
od izdana ćaćka moga 
i od majke privarene. 
   Jaoh, nu boles veće ustavi, 
dragi pogled, dušo, smiri: 
plemenitoj u tvôj viri 
razgovor62 je meni pravi. 
 
TEZEO
 
   Ah, ne može bez žalosti 
mjesta ostavit svâ rođena, 
ko sred prsî bez milosti 
srca nejma od kamena; 
   ali veće mlados tvoju 
smiri, lijepa djevojčice, 
ter s ljubavi u pokoju 
tve razvedri rajsko lice. 
   Slatku i dragu svjetlos vrati 
sunčanijem tvijem očima, 
s mnogom srećom kraljevati 
narodim ćeš čestitima. 
   Kraljica ćeš svijetla biti, 
biće slavno svud tve ime, 
pram ćeš zlatom naresiti 
i kamen'jem pridrazime. 
   Djevojčice grčke izbrane, 
kijeh liposti suncem lete, 
dvorkinjice verne i znane 
umiljeno služiće te. 
   Nu prî nego ijedna druga 
na trenutje tvoje zgledno 
ja ću letjet verna sluga 
i ljubovnik tvoj ujedno. 
   Služit te ću, moj životu, 
dvorit te ću, mâ ljubavi, 
(ah jaoh) ištom da ljepotu 
mirnu gledam, kâ me travi. 
   Ah, razvedri lice blago, 
tvoj drag ures razveseli, 
o sunačce moje drago, 
kîm mi siva danak bijeli. 
   Trud, kî dragu rados diže 
tvom pogledu slatkom sada, 
me srdačce (jaoh) saviše 
tužno mori, smrtno jada.

ARIJADNA
 
   Tako slatko k srcu shodi 
tvâ besjeda sad medena, 
jur da svaka uspomena 
rodnoga me mjesta ohodi. 
   Zbogom! majko moja mila; 
Zbogom! ćaćko moj izdani, 
i ti zbogom, zemljo, ostani, 
u kôj sam se porodila. 

TEZEO
 
   Ah, kralj koji u svitlosti, 
kî li vitez svîm hrabreni 
paše s većom čestitosti 
sad od mene mač zlaćeni? 
   Eto mi je dopušteno, 
eto pogled moj uživa 
sunačce ono razvedreno, 
kî moj život prosvjetliva; 
   nu jur sunce pri pučini 
svitla u more kola krije, 
navideći, da jedini 
sunca moga zrak svjetlji je. 
   Eto veće dan utječe, 
čijem noć prvi mrak prostira: 
ovo 'e doba, nadaleče 
kad od sebe svak trud tira. 
   U ovo brijeme od pokoja 
ne bismo li i mi odi 
počinuli, lijepa moja, 
gdje se pravi mir nahodi? 
   Bolje nam je noćit veće 
u divjemu mjestu ovomu, 
u ubogu stanu, komu 
vlažni ševar krov poplijeće, 
   neg na more poć opeta 
na mu zlatnu plav veliku, 
gdi i malahan vjetric viku 
s krajem vale svađa i smeta. 
 
ARIJADNA
 
   Drag i ugodan stan će biti, 
brače, s tobom vazda meni 
među vihrim, gdje smućeni 
val je morski jedoviti. 
   Ištom da sam tebe blizu, 
o ljubavi mâ jedina, 
mirna biću sred planinâ, 
gdi najveće pustoši su. 

SVJETNIK
 
   Ali mi se vidjet čini, 
ali istino vidim veće 
onamo u onijeh sjena tmini 
na čas treptjet plam od svijeće. 
  
TEZEO

   Ah, pastirski stan po sreći 
da kigodi ono bude, 
gdi ispokojit san družeći 
slatko ćemo danje trude. 
   A kad sine dzora mila, 
opet ćemo za put dragi 
na jutrnji vjetric blagi 
odriješiti jedra bila. 
   Put onijeh veće strana 
sa mnom stupaj tihi upravi, 
o gizdava mâ ljubavi, 
o kraljice izabrana.

Skazan'je četvrto 

BISERKO, RIBAR OD SKUPA I SKUP RIBARA

BISERKO
 
   Svijetle ti su i vesele, 
vedro nebo, zvijezde tvoje; 
veselije nu su vele 
i svjetlje oči Dzorke moje, 
kîm srdačce me otvori, 
da u vječnom ognju gori. 
   Jur je sunce ugasilo 
svoj gorući zrak u moru, 
po nebesijeh eto goru 
jasne zvijezde svijete milo: 
brijeme 'e, družbo, - što činimo? - 
lov iz mora da vadimo. 
   Sada skrovno i mučeće 
na luku vam poć je triba: 
er sumnjiva68 često riba, 
čim se od straha uzpromeće, 
kraje okastoj razdre mreži, 
ter izlazi tuda i bježi. 
   Mi ćemo uto počivati 
bez svjetlosti ovdi ine, 
izvan ku nam zvijezde čine, 
kîm se nebo vidi sjati, 
blazneć tiho u ljuvezni 
sne prislatke skladnom pjesni. 

SKUP

   O jasnosti vedre i čiste, 
kim se tamna sjena resi, 
svijetlo blago od nebesi 
i kamen'ja draga vi ste. 
   Višnjijeh polja lijepe vile, 
ke u skutu bistra mora 
uživate s neba zgora 
vječne vaše zrake mile: 
   zašto pomno vaša lica 
pazi umrla želja mnoga 
jur od ognja nebeskoga 
svîm požudna ljubovnica? 
   Ne bi zato, da zrak mili 
vi nam ikad skrile jeste, 
er goruće volje nijeste 
druzijeh nikad pogrdili. 
   Nu vi lijepe, koli prike, 
svijetle zvijezde pune uresa, 
koje sjate sred nebesa 
umrloga lica uvike, 
   sad kažete zrak milosni, 
sad krijete nami svijeme, 
u srcijeh budeć tijeme
sad smijeh mili, sad plač grozni. 
   Ah jaoh, ako vi žudite 
u gorjen'ju slikovati 
jasne zvijezde, koje sjati 
po nebesijeh sveđ vidite, 
   zvijezde od zemlje lijepe i drage, 
stojte s istom sveđ prilikom, 
daždeć rados lubovnikom 
proz poglede mile i blage. 

Ivan Gundulić