Arijadna/Činjen'je drugo
ČINJEN'JE DRUGO

Skazan'je prvo 

TEZEO I SVJETNIK

 
TEZEO
 
   Ako se od puti, me srce, možeš rit, 
ko ćeš se prignuti, kô li ćeš (jaoh) pustit 
   među ovijem otocim, na kijeh se ne vidi 
neg stijen'je strašno svîm, klisure i hridi 
   na žalu studenu, na goloj pržini, 
tvu dušu ljubljenu, tvoj život jedini? 
             Neharniče, ter je tvoja 
          misô onu ostaviti 
          kâ za tebe (jaoh) sliditi 
          sva ostavi dobra svoja? 
             Ti si krunu, s kôm na glavi 
          svijetla si se porodila, 
          Arijadna, pogrdila, 
          cića moje (jaoh) ljubavi; 
             i ti, dušo moja, paka 
          da tvoj ures sa mnom bude, 
          i celove i razblude 
          ostavila od rodjaka: 
             a ja moć ću (ah jaoh dila 
          od mramorne nemilosti!) 
          prosut bez tve sad ljeposti 
          na plah vjetar jedra bila? 
             Jaoh, to moć ću (srca od stijene) 
          ne misleći, sred kijeh strana, 
          gdje i kako sad izdana 
          ti ostaješ, brače, od mene? 
             Što ti valja, da me stravi 
          kroz tu rajsku tvu ljepotu, 
          i da si uzrok mom životu, 
          jaoh! i mojoj vječnoj slavi, 
             ako huđi zvijeri od gora 
          ja, to ništa ne mareći, 
          od tebe se sad uteći 
          spravljam, dušo, priko mora? 

SVJETNIK
 
   Još čini rat mnogu, natječuć još se rve 
proć lijepom razlogu73 smućeno srce tve; 
   stravljenu svijes tebi, ah, vrijeđa saviše 
plam nečis u sebi, kî tvu vlas užiže 
   jur silnik, zasve da prikoran vrh svijeh, 
od tvoga pogleda, od misli tvojijeh. 

TEZEO
 
   Ljubav je nemila toliko tvrdime 
vezom (jaoh) smrsila srdačce tužno me, 
   da ako moja svijes ište ga odriješit 
muku, trud i boles čujem (jaoh) za umrit. 
   Ali mi veći jad zadava strašni grijeh 
od vjere, koju sad pogrdit ovdi tjeh: 
   grijeh, vajmeh, sasma prik, za vječni nepokoj 
ki neće stavit vik u zabit život moj. 
  
SVJETNIK
 
   Pod posluh ljuveni čim bude srce stat, 
istine moć mu nî razvidjet, ni poznat. 
   Pogrdit vjeru onu grijeh nije nikada, 
u ognju sionu užežen koju da; 
   er kletva nije toj, ljubovnik ku tvori 
mladici gizdavoj, u bludu čim gori: 
   paček se može rijet, gledavši k istini, 
da 'e kripos i pamet, kad se od nje promini. 
 
TEZEO
 
   Odveće je na sem sviti 
tvrde i vrle taj naravi, 
tko od uza od ljubavi 
može odriješen sveđ hoditi; 
   mučno može da promini 
blagu odluku mislim prikom, 
ko drag pogled (jaoh) silnikom 
od svojijeh želja učini. 

SVJETNIK 

   Ako uzmnožnos, s kôm uzrasti, 
i kraljevsko srce tvoje 
u požudah sada stoje 
od uresa vedre časti: 
   ako scijeniš vječnu slavu 
ti ne manje u životu 
negli žensku tuj ljepotu, 
ku spovijedaš tač gizdavu: 
   ah, nu što će rijet od tebe 
(uzmi sa mnom mislit sada) 
bani i kralji, kijem se vlada 
Mičene, Argo, Sparta i Tebe? 
   A to, videć sred tvojega 
svijetla grada stat kraljicu 
pobjeguću djevojčicu, 
došlu iz mjesta iz tuđega. 
   "Slavna 'e hvala, čudne moći", 
s podsmijehom će govoriti, 
"dobitnik se oglasiti 
s tuđe varke i pomoći." 
   Tako ženska ljubav prika 
tvoj hrabrenoj vlasti veće 
svijetlu zelen potamnjeće 
od bojnijeh lovorika. 
   Kaž' mi, ko ćeš podnijet moći, 
da u tvôj slavi gleda Atena, 
gdi kon tebe bludna žena 
stoji u dne i u noći? 
   Bićeš uzrok, gnjivna stoga 
mrmoreći da izreče: 
"Da li ova krunu steče 
s huda dila nečasnoga? 
   Da li vrh nas vlas prostire, 
i kraljica 'e primoguća 
jedna žena (jaoh) bjeguća, 
bez poštenja i bez vire?" 

TEZEO
 
   Ah, kâ želja sad na svijeti 
od ljubavi i od časti 
smeću čini svojom vlasti 
u sumnjivoj môj pameti? 

SVJETNIK
 
   Nu tuj prirok tvoj ne svrši, 
ni naš prikor, gospodine, 
er su huđe stvari ine, 
ke još jezik moj uzdrži. 
   Žalosnim su majkam svima 
(što naš općen jad uzroči) 
tužna srca, plačne oči 
za drazijem porodima, 
   kijeh čes huda htje izniti, 
s ke smo jošte svi porazni, 
da nje bratu, zloj nakazni, 
poždrstvo se njim nasiti. 
   Ah, nu misli, kâ 'e tvâ želja, 
ke li naše (jaoh) nevolje, 
čim ti stavljaš na pristolje 
sad kćer kralja nepr'jatelja. 
   Tvo'i građani s kîm pogledi, 
s kîm li srcim gledati će, 
u svjetlosti slavne sriće 
hudi uzrok sve njih zledi. 
   Ah žalosti, ah prikora, 
da se gane stanac kami! 
Kraljevat li među nami, 
našega će kći zlotvora? 
   Kôm za harač zao saviše 
(ah jaoh, tužna uspomena) 
naša djeca neodhranjena 
svako lito dana biše! 
   Ah, ter jedan zrak na sviti 
tamna lica umrloga 
lijepu svjetlos od razloga 
moć će dotle zasjeniti, 
   da kraljevstvo i čâs tvoju 
zaboraviš ti neredno 
za željen'je tašto jedno 
ćud visoku grdeć svoju? 

TEZEO
 
   Čim mogu otvorit na sunce oči me, 
neće se nigda rit, u n'jedno, znaj, vrime 
   da želje ijedne vlas veća je u meni, 
negoli svijetla čâs, kom slovu moje dni. 
   "Gospodstva, verni mo'i, dostojan čovik nî, 
kî sluga volji svôj tamna se učini". 
 
SVJETNIK
 
   Ah, kô svijes mâ grede u miru s veseljem, 
s razumne besjede, s hrabrena srca prem! 
             O kreposti plemenita, 
          na nebu se kâ nahodiš, 
          odkle u svijetla srca shodiš 
          od kraljeva segaj svita, 
             gdi s oružjem bude doći 
          svemoguća tvoja sila, 
          nejma ljubav ni nje strila, 
          jad ni omraza n'jedne moći.

Skazan'je drugo 

POKLISAR, TEZEO I SVJETNIK

POKLISAR
 
   Pomorci su vješti i znani, 
tvojim plavim kî vladaju, 
spravni, samo što čekaju 
tve došastje, kralju izbrani! 
   Po nebesijeh jer se čuje 
u blag način drag i sladak 
šušnjet njeki gizdav hladak, 
ki na put nas svijeh klikuje. 
  
TEZEO 

   Opeta, verni moj, vrati se, ter ćeš rit 
viteškoj družbi svoj, da š njima sad ću bit. 
   Kô vidiš, kaži svim, da sam se digô ja 
i da se jur k žalim stupaj moj približa. 
             Ah, odkli se dijelit trijebi, 
          dijelimo se, hod'mo veće; 
          gorka muko puna smeće, 
          ku me srce ćuti u sebi, 
          i ti sa mnom doć se spravi, 
          jaoh, ter vijek me ne ostavi. 
 
SVJETNIK
 
   Žalosne boljezni na svitu nije te, 
s bremenom koju dni napokon ne skrate; 
   nu vele pr'je od svijeh, ke nam jad gork čine, 
od rana ljuvenijeh muka i trud pogine. 
 
TEZEO
 
   Meni se ne haje, da brijeme ali smrt 
ranu ovu, koja je u srcu, bude strt, 
             ali, vajmeh! da ostane 
          u ovako hudoj sreći 
          sred pustošne ove strane 
          moje duše dio veći; 
             da ostane djevojčica 
          kraljevskoga od plemena 
          sred klisura i litica 
          ovdi od mene ostavljena: 
             taku u sebi boles ćutim, 
          da ja ne znam, cijeć gorkoga 
          odjeljen'ja kô se putim, 
          a ne umrem prije toga. 

SVJETNIK
 
   Vedrina tvâ nemoj cijeć toga strah imat, 
višnja će milos njoj potpunu pomoć dat. 
   Tim se opet vratiće na mjesta svâ rodna, 
vesela s te sreće i svojim ugodna, 
   čestita gdi paka sve dni će svo'e vidit; 
er milos rodjaka ne može se uvridit.

Skazan'je treće 

PELINKO I SKUP RIBARA

PELINKO
 
   Nevoljnijem putnicima 
počinuti nije moći, 
sveđ po tamnoj idu noći 
drage i tihe sne druzima 
i pokoje smetajući. 
 
SKUP
 
   Ili na istok sunce sine, 
ili u sinje more zađe, 
da od misli pokoj nađe, 
ke mu u trudu stati čine, 
zaman ište, tkogod vlada. 
   Nu jur zvijezde blide ostaju, 
bijelom rukom jasna dzora 
od koralja vrata otvora, 
sred istoka koja sjaju 
čistim zlatom narešena. 
  
SKUP
 
   Dzoro lijepa, dzoro bijela, 
zlatnim stupom nebo uresi, 
zrak objavi, 
dan donesi, 
hodi vedra, hod' vesela, 
ljubovnika starca ostavi. 
   Bog sunčani stavio je 
zlatnu uzdu svîm konjima, 
jur iz mora zrake svoje 
meće i k nebu put uzima, 
da sne izagnu tamne svima, 
otvorene trepte oči; 
prostri, prostri zrak s istoči, 
u kom nam si dan donijela. 
   Dzoro lijepa, dzoro bijela, 
zlatnijem stupom nebo uresi, 
zrak objavi, 
dan donesi, 
hodi vedra, hod' vesela, 
ljubovnika starca ostavi. 
   Noć s mjesecom i zvjezdami, 
skupiv tmastu svu koprenu, 
drugo nebo svo'im igrami 
ide uresit noseć sjenu; 
cvijet, na busu kî 'e zelenu, 
sunce prosi, rosu pita; 
hodi draga, hod' čestita, 
zemlja te se uželjela. 
   Dzoro lijepa, dzoro bijela, 
zlatnijem stupom nebo uresi, 
zrak objavi, 
dan donesi, 
hodi vedra, hod' vesela, 
ljubovnika starca ostavi. 
   Tih kladenac romoneći 
zove svitlos dana draga: 
slavic perja svâ čisteći 
vrhu gnjijezda pjesni slaga; 
na pršanje hladka blaga 
slatko trepti vrh od mora; 
tance vode vile od gora 
reseć cvijetjem vedra čela. 
   Dzoro lijepa, dzoro bijela, 
zlatnim stupom nebo uresi, 
zrak objavi, 
dan donesi, 
hodi vedra, hod' vesela, 
ljubovnika starca ostavi. 

Ivan Gundulić