Venere i Adon/Treći prizor
VENERE, prijašnji (bez vila i satira)
Svršivši pjesni i tanac, klanjajući se Veneri odhode, a Venere božica, užežena od ljubavi svoga Adona, tužeći se govori:

        VENERE

O luzi zeleni, mnim da prî do danas
   meu nami čuven nî božice tužan glas;
er narav božicâ nî tužit ni livat
   suzice niz lica neg blaženstvo uživat.
Oto ktje moja čes, umrlo da ličce,
   jaoh, meni ranil' jes neumrlo srdačce!
Oto me liposti zemaljske smamiše,
   oto sve kriposti me rajske straviše;
oto sam sad sluga pastira od gore,
   a njekad za druga imat me ne more
taj Marte veliki, krjepki bog od boja,
   na nebu sužan ki moj se zvat dostoja.
Oto drage oči slidi me srdačce
   kakono s istoči danicu sunačce;
oto bilo lice u željah roniti
   čini me suzice, čini me, jaoh, mriti!
Božicam a umrit nî dano zgar s nebes,
   a, vajmeh, nî moć skrit ljuvenu mu boles!
Što će rit božice, kad vide, jaoh, mene
   roniti suzice cić želje ljuvene,
i Džove s bogovi? Govor' što im drago,
   a ja ću lugovi slidit moje blago, -
Adona dragoga, me slatko željenje,
   Adona za koga obljubih tuženje.
Ostavih vječni raj, ostavih bogove,
   s Adonom na svit saj obljubih lugove. -
A bježiš od mene, Adone dragi moj,
   u gore zelene sakrivaš obraz tvoj.
Adone, nisam ja lovac za košutom,
   ljubi sam ja tvoja, mrem za tvom lipotom;
nisam vil od gore ni koja diklica, -
   s neba sam odzgore Venere božica;
majka sam ljubavi: Kupida ja rodih,
   Adone gizdavi, i prsmi ovim dojih.
Adone, daj se u dar meni ka te ljubim;
   bit ćeš kralj, bit ćeš car i blažen, pravo dim.
Vaj, s kijem govorim? Komu li, jaoh meni,
   ovu tužbu tvorim, kad moga Adona nî?
Tužbe su i riči zaman! Ja ću poći
   k sinku koji liči ljuvene nemoći.

Venere i Adon