Ištipana hartija/Knjiga prva/Dan Gospodnji


Dan Gospodnji

I 
Tu sjedi za taj astal, pa i tu vino miri
i muški nagon dr'ti;
i mi smo orgij spleli, kad zaklesmo se bludit
intelektom do smrti.

Sve pjena, dim i prasak i žubor misli velje
i psovka sve u jedno!
Mi nismo nikad rekli da život znači glupost
i živjet nije vrijedno.

I preko tvoga uma i kujinskijeh strasti
mi iznismo probleme —
i strpasmo i glupost i pijanstvo i poštenje
u socijalne sisteme.

Pa kad ti nikne ono na razigrane usne
što pjeva ignoransu,
a ja ti gipkih uda na svojem svetom udu
zahvatam svaku nijansu —

O zatupljena kćerko iz prnjavorskih sela,
ta ja bih tebe svijo
i dizo u šir halje i s tvojih glupih oč'ju
sve, sve u mah ispijo;

i bratimio s tobom sve, što mi mladost daje,
intelekt što mi pruža...
Da živi život! Život!! U njemu da zaigram
baš rolu selskog muža!

Pa kad taj divni umnik na tvojem svetom krilu
potraži sve probleme,
nek mudrost onda klikće i strpa pasju ljubav
u božanske sisteme.

II 
I tuda treska čovjek sa nozdrvama u šir,
zagnjurenim u piće
il u dim, što se diže ko svetačka korona
nad nebeštansko biće,

il povrh pora ženskih i lakomnih praznina
i omaštenih kosa...
I tuda treska čovjek o gospodnjemu danu
poraširena nosa.

I dublje dere nosom i tiska ga i tanji
i srče, srče, srče...
pa širi, što mu tijesno. — A novome o danu
tek trbusi se grče.

023