Šarko/Uvod


Uvod 

Došao sam na svijet godine 1920. u daščari na
dnu parka pokraj mora.
O svome ocu nisam nikada ništa doznao, a majka
mi se zvala Lila, malena kuja žute dlake, hitrih tankih
nogu, nemirna i umiljata. Doklatila se odnekuda u
stati park ovoga još starijeg bivšeg samostana i oštenila se pokraj zida pod krovom daščare. Bilo nas je
šestero nezgrapnih, slijepih i uvijek gladnih psića.
Gurali smo se pod majku pravdajući se o svaku sisu
i vodeći borbu o svaku kaplju mlijeka. Ja sam bio
najslabiji u tom guranju, pa i najmršaviji i najgladniji.
Majčino tijelo maleno, a moja braća sve krupnija, pa
sam često ležao na strani zebući od vjetra ranog
premaljeća, osobito noću.
Ne znam, što bi bilo sa mnom, da ne stignu brza
pomoć.
Kad se to dogodilo, bio sam još veoma ludo,
gotovo slijepo štene i sve sam svoje utiske primao
samo kroz tanku kožu, koja mi je uvijek podrhtavala.
Ne vidjeh i ne čuh ništa al ono, što se desilo, osjetih
čitavim svojim tijelom, prože me do moždine svake
moje koštice.
Nešto me uhvati za oba boka i dignu s tla.
Ležao sam na nečemu, što je bilo meko kao jezik,
kojim me majka katkad lizala, i toplo kao sisa, kojoj
sam najradije prilazio. Doznao sam kasnije, što je
baršun i svila, i kako je ugodno valjati se po proljetnoj travi, po mladome sijenu i po pijesku morskome, u ljetnom danu, no one topline i mekoće - nikad više!

Ja sam prvi put ležao na Njegovim dlanovima.
U taj sam trenutak razabrao, da ima jedan miris,
prijatniji no je onaj sisa moje majke, i da je taj miris
nešto, što te usrećuje i ne možeš ga nikad više
zaboraviti. Prvi sam put u životu slatko zakmečio.
I dok mi nešto lagodno teklo s korijena šije niz
čitav hrbat, od kralježnjaka do kralježnjaka, počeo
sam tresti i mahati repićem. Mislim, da sam to
prilično vješto uradio, jer me onda onaj čovjek okrenuo lijevo i desno, kao da me svega promatra;
pogladio me po leđima i odgurnuvši moju braću
metnuo me pod majku, da sam biram sisu i da se
do sita napojim.
Onog dana napraviše nam drvenu kućicu: na
podiću joj sijena, na krovu neki stari gunj. Nisam
vidio, tko to gradi i namještava, al opet razabrah
miris onih toplih ruku; i u meni zatrepta svaka žilica.
Doskora smo malko progledali i osjetili sigurnije
tlo ispod nogu. Sunce je ulazilo u poluporušenu
daščaru, i mi smo izlazili za časak iz kućice, da se
ogrijemo i da njuškamo nešto bijelo i tvrdo, o što
je naša majka rado brusila zube. Naš je glad bivao
veći; guranje zbog sisi bjesnije; a mlijeka u njima
uvijek manje. Zubići su nam rasli, ranjavali majci
prsa, pa nas ona poče odbijati od sebe. Bili bismo
poginuli, da nam On iznova ne pomognu. Nosio nam
u zdjeli mlijeka, kasnije neku kašu, pa hljeba, pa
kože i koštice.
Sad smo ga svi poznavali, trčali mu ususret, dizali
prednje šape na njegove noge. Hranili su nas katkada
i neki drugi ljudi, ali je hrana iz njihovih ruku imala
drugi tek i drugi miris; jeli smo je samo od glada.
Ja sam ga prepoznavao ne samo po mirisu no i po
nogama, po rukama i po glasu.
Oh, te njegove noge obučene u crnu kožu i velike
kao ja! Pa pantljike, što su se jednom razvezale na
njima, i ja stao da ih vučem! Pa ona dva stupa, uz
koja sam uvijek htio popeti se i stignuti do njegovih ruku! Nisam još mogao dobro vidjeti, što je nad
njima gore visoko, otkuda silazi njegov glas.
Oh, taj glas! U njemu žamore potoci od mlijeka,
i kmeče kunići, i zavijaju vukovi, i grme gromovi.
Kakva milina, ali i kakav strah! Već sam onda sav
drhtao, kad bih ga čuo, al nisam mogao a da mu
ne pohrlim ususret. Morao sam svakiput preći preko
neke gredice, na koju sam se teško penjao. Bilo mi
je nezgodno spustiti se s nje; noge su me s početka
izdavale, pa bih gotovo uvijek ljosnuo na tle i dokotrljao se po travi sve do Njega. On bi me onda dizao
i puštao da mu njušim čak i lice.
Dani su tako prolazili. Naš glad uvijek veći, al
njuh i vid sve oštriji. Obijest i nemir rastu; noge
ne će da miruju; kućica nam je tijesna, daščara nas
više ne zanima. Istražujemo sve kutove okolo nje.
Najviše se čudimo nekoj staroj brezovoj metli i
prelomljenome točku. Vonja, miriši i smrdi metla
svim onim, što je u našem dvorištu; sve se u njoj
našlo, a nije šta vidjeti do nešto prašine. A oni razlupani paoci i za'rđali naplatak na starom točku kao
da su proputovali sve staze i drumove, što ih mi još
ne poznajemo. Ja sam na metli iznjušio valjano svaki
prutić, a na točku svaki palac, pa sam po toj skali
mirisa već onda znao, što ću sve naći doskora u
dvorištima i stanovima ljudskim i po cestama zemaljskim.
Moj je vid već bio tako jak, da sam mogao razabrati i lice onog čovjeka. Miris njegova tijela, tapkanje njegovih nogu, pa sada i crte njegova lica,
bijahu nam tako poznate, da smo ga veoma dobro
umjeli prepoznati od slugu i zidara, koji su nedaleko
od daščare gradili novu štalu. Mi smo već svi znali,
da je on naš pravi gospodar, i nametali se njegovoj
milosti. Da sam ja njegov ljubimac i da me čeka
nešto osobito u životu, nejasno sam osjetio još u
te lude i nestašne dane svoje.
Bilo je jednog toplog poslijepodneva, u satove,
kad smo se najradije grijali s majkom ispred daščare.

Čuli smo izdaleka lupu njegovih nogu pa odmah digli
nos i počeli se komešati, kad nas nešto iznenadi i
prisili na mirovanje. Lupa je njegovih koraka bila
praćena sitnim, laganim lupkaranjem, kakvog nismo
bili još nikada čuli. Moja su se braća stisla okolo
majke, no ja nisam mogao odoljeti. Koraknuo sam
mu ususret, i mahnuo repićem, i zacvilio što sam
slađe mogao.
On je prilazio vodeći za sobom dug red malenih
ljudi. Vidio sam najedamput svu silu otvorenih ustiju
i raskolačenih očiju. Sve su one oči planule, usta
stala cičati i vikati, a ja se prestrašio i pobjegao.

- Psići! Psići! Joj! I! U!

Red se rasu. Gužva i vika. Da nije bilo njega,
pograbiše nas, razgrabiše, udaviše.
Iz njegovih usta prasnu riječ kratka i jaka. Ona
se gomilica ušutka i napravi okolo nas krug. Nitko
nas nije više dirao, al je mnogo očiju buljilo u nas.
Usklici se i nadalje otimali iz ustiju, ruke su jedva
mirovale.

- Joj! Onaj žuti! Onaj crni! Daj ga amo!

Da naša majka nije mirno ležala gledeći s pouzdanjem u Njega, bili bismo nekamo pobjegli. Znali smo,
da ne će biti zla, kad je i On tu; al je ona ljudska
mlad bila luđa i nemirnija od nas, pa se naši repići
samo tresli od straha.
Onda On pruži ruku, dosegnu baš mene, dignu me
visoko, pokaza me čitavoj gomilici.

- I! I! Kako je lijep! Slatki! Al se trese.

Nasta skakutanje, vika i pružanje ruku, al me On
dignu još naviše i opet nešto grmnu.
Kada se svi umiriše, On me pogladi i reče:

- To vam je mali Šarko Kloštarić, Lilin sin, trčkalo i njuškalo.

- Šarko! Šarko!

Ja sam ne znam, što su zatim sa mnom radili.
Išao sam s dlana na dlan, iz ruke u ruku. Dirali me
topli, meki prstići. Osjetio sam dah mnogih ustašca.
Doznao sam, da sam bijel s crnim pjegama na leđima i na boku, a da na gubici nosim crnu masku s bijelom
prugom na čelu. Na koncu sam bio tako izmučen
od tih tetošenja, da sam odahnuo, kad je sve to
prestalo, i ja ostadoh sam s braćom i s majkom.
Al sam sada znao, da se zovem Šarko, da je
mladunčad ljudska mila, i da me On najviše voli.

Ne ću da nadalje potanko pričam o dvorištu pred
novom štalom i o zgodama i nezgodama mojih prvih
dana i mjeseci. Reći ću samo, da su zidari razgrabili
i odnijeli moju braću, i da je moje majke najedamput
nestalo. Ostao sam sam rastući naglo i prionuvši
sasvim uza Nj.
Postao sam njegovim psom, pratiocem na njegovim
šetnjama, svjedokom njegovih radnja i danju i u duge
večeri, kad On sjedi za stolom i piše uza svijeću. Ja
sam pokraj njega čak i spavao na knjigama i na rukopisima punim priči, pa se nitko ne će čuditi, što se
i ja sada dajem na ovaj posao. Spopala me ta čudna
želja, kad jednom vidjeh na Njegovu stolu knjigu sa
žutim koricama, a odmah na prvoj stranici priča
s naslovom »Iz dnevnika jednog magarca«.
Što može mlinarovo magare, moći će i spisateljevo
kuče, a od pasa se naučiš lajanju, od spisatelji pričanju.
Kakve sam sve knjige ja već ogledao i onjušio!
razgovore o njima čuo! Koliko sam već razmišljao o
mnogim čudnim stvarima, ponajviše pak o Njemu!
Nitko ga ne zna kao ja, i ne ću, da sve to pane u
zaborav.
Htio sam ispričati samo jednu ali dugu pripovijetku, no kad je onaj magarac sastavljao čak
dnevnik, bit će najbolje pričati svoje doživljaje i
opažanja na mahove i na odlomke; a možda će se
oni sami nanizati u neki lanac. Ne znam, hoću li
i ovako baš sve kazati, jer je moje pamćenje slabije i od magarčeva. Kod mene sve ispada naglo i plahovito.
Najteže mi je bilo s ovim uvodom, jer sam se
morao sjetiti najmlađih dana i reći, sve onako, kako
se u uvodima i kazuje.
Al sutra ću po svoju, pa bilo i po — pasju.

000