Sveta Rožalija/Dio treći/11
XI. Prikaza nove staze k divi imenom Samoći; k njoj pustinjaci idu. Paula i Antuna sastajanje.

Zatim Ljubav mene: "Gledaj stazu ovu,"
opet opomene, "vidiš četu novu!
Stabla su visoka, a u strašnom dolu
staza je duboka po kamenju golu.
Pustinjaci kuda idu, imaš hodit;
suđeno je; tuda u raj ćeš pogodit.
Uzić je teškoća na višje, gdi diva
imenom Samoća vlada i pribiva.
Diva suha, blida, pustinjakom svima
ona zapovida i upravlja š njima.
Nija vidla grada, tu među kamenjem
vodicom se vlada i trave korenjem.
Nit se razgovarat mogaše brez druge
nit na koga karat, u miru brez tuge.
U pustošnoj gori ništa ju ne smuti;
kad Bog što govori u srce, to ćuti:
ćuti, razmišljava, uzdiše i moli,
plače, pogledava sad gori, sad doli.
Navlastito kada i ptica počiva,
ob noć s tim se rada slatko naslađiva.
Nje ćud zvizde znaju, u nju se zaglede,
kad iduć njoj sjaju i moleću glede.
Dugo nije diva ova znana bila,
kao samoživa biše istom vila:
za nju ptice i zviri same znaše prije,
neg se glas raširi i razazna, gdi je.
Za nju prvi znao jest, kad amo zajde
još mladić Pavao, on nju srićom najde.
Vidiš najprvoga brade bile i duge
starca Pavla, koga slide čete druge:
Antun s učenici i Silvan, s očima
zanešen u dici rajskoj, ide š njima.
Slide odmetnici svita, nejma broja,
slavni dobitnici, ištuć novog boja:
Pakomija, kosti premda teško vuče,
jošte muči i posti, s užem leđa tuče;
Hilarija iz stana izić tilesnoga
i Agaton dana bojeć se smrtnoga;
Doroteo sidi i u kukulice
krijuć Pambo blidi s Dositeom lice;
Arsenio, koga mladi cesarići,
meštra prije svoga, poštovaše riči.
I različne družbe, stari, mladi jedni,
idu putem službe Božje gladni, žedni,
niti trudne smeta, što na putu svojem
hodeć lica sveta oblivaju znojem.
Svaki pravo sudi: valja silom ići,
triba da se trudi, tko će pokoj stići.
Pavao kod ladna vrila i jedne pome
obra špilju, gladna da se hrani š njome.
Listjem se odiva; nikad ništa krivac
tilo umrtiva sveti samoživac.
Osamdeset lita i osam sad ide,
nit ga oči svita od te dobi vide.
Ali drugi eto starac pristar veće,
jur devetdeseto godište mu teče:
Antun, otac sveti mlogih naslidnika,
duhova prokletih strah, pustinje dika.
Na njega hudobe nut kako nasrnu
strašno, da pridobe, da ga s puta svrnu!
U prilici zmije, svinje, lava, vuka
duh pakleni vije, svižde, hruče, huka.
Ali plašljiv nije sveti opat tako,
gledeć se nasmije i reče ovako:
"Da vi što kriposti imate, bi bio
za nahudit dosti jedan, da bi smio."
Potpirajuć svoju štapom starost projde
i u špilju, koju znade, k Pavlu dojde.
Ah, što onda reče! Starci, riči vaše
nikad pero neće ispisati naše.
Sastaše se oči, a dva srca mila
jedno k drugom skoči; ljubavi je sila.
Poznadu se, nije znanjem starim oka,
neviđeni prije do onoga roka.
Antun Pavla, njega Pavao naziva
i iz srca svega grleći celiva.
Sidnu starci sveti kod vodice ladne,
i gavran doleti, da nahrani gladne.
Gavran, Pavlov sluga šezdeseto lito,
da sebe i druga svog nahrani sito,
nije po samuna, nego nosi cio,
za gosta Antuna da dopade dio.
Tko ga lomit hoće? Jedan drugog nuka,
nit Antuna poče nit Pavlova ruka.
Budući za svoje sluge da ga udili
Isukrst, na dvoje kruh sam se razdili.
Blaguju, o duhu zabavljeni veće
neg o čudnom kruhu; i Pavao reče:
"Jur šezdeset projde lita, i jednako
svaki dan mi dojde ptica čudna tako
u kljunu virnomu k običajnu stolu
noseći samomu ručak kruha polu.
Na došastje tvoje Isus po gavranu
za vojnike svoje podvostruči hranu.
Njegva nam je dala to ljubav; ah, njemu
budi dika i fala u vike na svemu!"

Sveta Rožalija