Šarko/XVIII.


XVIII. Ovan Galobela 

Kad ono starac Luka pobjegnu od sina u noć i
kišu, moj gospodar srnu sa mnom za njime.
No starkelji nigdje traga.
Uzalud je gospodar išao uz cestu, zvao u vjetru,
a ja trčkarao i njušio naokolo. Pustoš i tama. Svuda
samo vonja kiše, mokre mahovine i kamenja.
Na gospodarevu viku izađe doskora iz kuće starčev sin Dujo noseći fenjer.

— Šta se mučite? Vidi stari mačak i po noći.
Bit će već na putu gore u Dočić. Pa neka! Bolje
da mi djeca nisu noćas ondje sama.
Gospodar mu gotovo istrgne fenjer iz ruke, krenu
sam uzbrdo.
Vjetar duva s visoka i bije kišom, gospodara u
lice, da ne može ni da gleda, mene u leđa. Svjetlost
fenjera kazuje, kud ćeš nogom, al ne otkriva puteljka
uz kamenjak. Više od svijetla može moj njuh, koji
već hvata s mokra tla vonju ovčjih papaka i ljudskih
nogu.
I gospodar pušta da ga vodim.
Svako toliko zastajkuje. Briše vodu s lica. Hvata
dah. Viče u vjetru: Luka! Luka! Bura, raznosi njegov glas, guši ga u šumu vode, navaljuje na mahove
takvom snagom, da se gospodar sklanja pod hridinu.
Osjećam ljutnju planine; vidim, kako bi nas htjela
otpuhnuti nizbrdice. Susprežem svoj strah, jer gospodar hoće naprijed, a bez mene bi se izgubio.
Guram se protiv vjetra, tražim lakše prolaze, lajem,
zastajkujem pa Ga vodim još dalje. I što se više penjem, i kiša me više kvasi, i vjetar bije, strah mi
naglije iščezava, pretrava se u srdžbu, koja me jača
i nosi uzbrdo. Čini mi se, da lovim, a moram i
uloviti.

— Šarko!
Zove me, jer sam i previše odmakao, i ne zna,
kud bi.
Ja ževkam i štekćem, bacam u vjetar poklik lova,
da osokolim gospodara i dovedem ga još na više.
Ne marim za starca Luku; njegova traga i ne osjećam. Vidim, gospodara će tama oslijepiti, vjetar
oboriti, gudura progutati, a slutim, kamo bi on htio.
Stigao sam na vrh goleti, gdje vjetar najviše
bjesni. Lajem iz svega grla. On se ne odziva. Njegovu svijetlu najedamput nigdje traga.
Jurnuh nizbrdo.
Nanjuših ga u tami, podalje od puteljka, na samom
rubu provalije. On me svega opipa, tucne me dlanovima po leđima i po bokovima; ne usreći me još
nikada i ničim kao tim milovanjem svojih mokrih
ozeblih ruku. Onda mi nešto veza okolo vrata i
pusti me da ga vodim po mraku.
Kad napokon i stigosmo, djeca su kod žeravaka
već spavala u spilji.
Starca Luku nismo našli.
A ne nađoše ga ni svi oni, koji se sutradan digoše,
da ga traže uza cestu, na strminama sve do mora i
po gudurama prema gorskome bilu.
Najmarljivije i najduže tražili ga sin i žena. Kao
da su i kuća i stoka bile, barem donekle, i Lukine,
pa ih kupci nisu htjeli ili mogli kupiti, dok se ne vidi,
što je zapravo sa starcem. Do nekoliko dana dođe
odnekuda nalog, da sin ne smije za čitavu godinu
dana ni u što dirati, ne nađe li oca, bilo živa, bilo
mrtva. Ali Dujo nije nikako htio ondje čekati. Reče
mome gospodaru:	Govorio sam i ja s onim vašim
prijateljem. Ostanite vi sami, za godinu dana, u ovoj kući i kod ovaca u Dočiću. Nitko vam ne će
smetati, a neka će žena iz obližnjeg sela dolaziti amo,
da vam pomaže. Idućeg proljeća, kada rok mine, dat
ćete ključe kuće susjedu u L., a pognati ovce lugaru
u O. Je li Vam pravo.

— Jest! — odgovori gospodar.

— Kao da se nečemu nadate.

— Nadam se starcu Luki.
Dujo mahnu rukom.
Do nekoliko dana, on se dignu i preseli sa staricom i s djecom s one strane planine.
Gospodar ostavi praznu kućicu samohranoj udovici, ženi mučaljivoj i uvijek kisela lica, koju mu Dujo
odredi za pomoćnicu, i pope se sa mnom u Dočić.
Ovdje nađe sve što starac Luka ostavi, osim bakinog Sivonje i Dujine jaradi. Nađe sve, ali... kakvo! Ovce rasturene, kud koja. Ni pravo planduju, ni pravo pasu. Kao da je stoka najedared zapragnula. Dvizice omlitavile; jagnjad odojčad meči
od gladi. Kupe se pred pećinu, tiskaju se jedna o
drugu i bulje u zatvorena vratašca,

— Galobela! — kliče gospodar, otvara obje spilje,
traži naokolo.
Al ovna nigdje.
Zna gospodar, da Dujo nije u nj dirao, pa se samo
čudi. Vidi i on odmah, da stado dvoji jadi biju: nestade mu u jedan mah i Luka i Galobela.
I moj se gospodar muči, kako zna i može. Pase,
krmi i poji. Zove u pomoć onu ženu, no šutljiva udovica samo maše glavom; gleda da što izmuze i
nekamo odnese. Netom treći dan, prije no pođe,
otvori usta, odgovori na pitanja gospodareva:

— Ovan? Skita se.

— Kuda? Gdje je?
Žena nešto smrmlja, pokaže kretnjom ruke daleko
i svuda naokolo te se okrene i pođe.

Mi se dadosmo odmah u traženje. Izlomismo noge
po goletima i kamenjacima okolo dočića i kućice
pokraj ceste. Gospodar me učio, da njušim sve ono,
čega se Galobela možda dotakao, pa da tražim sad
uzbrdo, sad nizbrdo. On se pak nadao ući u trag i
starcu Luki. Al nigdje ništa.
A ona žena gleda, kako se lomimo i smiješi se
nekim čudnim posmijehom.

— Vi kao da nešto znate — reče joj gospodar.

— Znam.
Uzalud je molio i zahtijevao da progovori. Ona je
dva dana šutjela, dok joj se najedamput razveza jezik.
Eto, reći će, jer će, inače, nastradati i ona. Zar
on ne zna, da je Luka bio vještac? Zar ne vidi, da se
starac i povampirio? Nisu ovce zasušile, no ih vukodlak siše. A ispit će i krv gospodaru. Galobela
je gadan, nečist praz; na njemu jaše vukodlak:
obnoć vidljiv, danju nevidljiv... Šta ju gospodar
tako gleda? Zar nije nikad vidio, kako Luka svira
u frulu, a ovan se pred njim diže na stražnje noge,
striže ušima i igra? Nije Dujo pobjegao iz šale
preko planine, pokupio sve svoje, a ostavio baš ovna
i te nesretne ovce.

— Ne tražite ga. Ako ga ikad nađete, utucite
ga. Onda će nestati i vukodlaka. Sačuvaj nas, Bože!
Žena se prekrsti. Pođe i ne pokaza se duže vremena.
Gospodar se mučio okolo ovaca, koje su samo
propadale. Utaman im se htio nametnuti za čuvara.
Al jednog dana, kad smo se baš bili vratili od
novog uzaludnog traženja, ugledasmo Galobelu.
Mršav, čupava runa i podivljao, stajao je na proplanku gledajući s visoka u ovce.

— Galobela!
Ovan digne glavu, napnu uši. Kad ugleda gospodara, okrenu se i pobjegnu.
Više ga nismo tražili. Gospodar je mirno čekao.
Kad bi se ovan opet pokazao, gradio se, kao da ga i ne vidi. Doskora se poče kriti pa i voditi me prema
dnu klanca, netom bi se Galobela pojavio na strmini.
Netom onda ovan siđe među ovce. Vodio ih je
jutrom na pasu i na pojilo, uveče u tor ili u pećinu.
A uvijek gotov da se buni, pa čak i da pobjegne,
netom bi mu gospodar bliže došao. Ipak nije bio ni
sad miran i svojim je vladanjem uznemirivao čitavo
stado. Vodio ga na osoje i u kamenjake, na koje
se ovce nisu prije nikada penkale. Rastrkivao ga po
široku proplanku, da ga zatim ukrdi na dnu jaruge,
niz koju je silazio gotovo do ceste pokraj kućice,
A viđalo se, da mu kod svega toga nije do paše.
Gospodar ga pratio sad nogama, sad očima.

— Šarko, miruj! Ne pačaj se! Kao da i on nekoga
traži. A naći će prije no mi.
I jer se gospodar držao na strani i puštao mu
vođenje stada, Galobela je od njega sve manje zazirao. Sad smo netom mogli ići za ovcama i noćiti
pokraj njih. Uzalud je pak gospodar kušao, dovabiti
ih glasom, dozvati ih zviždukom, domamiti ih krmom
ili vodom. Gledale ga iz daleka, a kao da mu vele:
Ti nisi On!
Njemu je bilo sve čudnije.

— Šarko, gle, ni prosjaci ni čobani!
Pričini se i njemu, da je ovan previše podivljao;
zabrinu se zbog stada, koje je naglo propadalo, pa
htjede dolje u kuću, da potraži onu ženu, kad se
nešto desi.
Onog je dana Galobela bio poveo stado na golet
daleko gore prema vrhuncu. Kada je svu »pretražiše«, spustiše se strmcem u klanac. Ja ostadoh
s gospodarem na visokoj ivici gledajući, kako se
stado s mukom lomi niza kamenje. Sve je oko nas
bilo užareno od sunca. Rijetka trava uvenula, lišaji
i mahovine se osušili. Hridine i grohoti tako obasjani u onoj pustinji, da sam žmirio očima, koje me
pekle. Objesih dug znojan jezik; legoh kraj gospodara.

Najedared skočih.
U dubodolini stajala bleka, kakve nisam još nikada čuo.
Sve se ovce skupile okolo nečega. Pravile su
klupko s Galobelom u sredini. Gurale se naprijed
s glavom dolje, da vide ili ponjuše ono, što je ležalo
pred ovnom. Njihovo je komešanje i tiskanje samo
raslo.

— Šarko, hitro! Našle su Ga!
Pobrzasmo nizbrdo. Sam ne znam, kako i stignusmo. Gospodar je bio čak i ranjen.

— Galobela! Galobela!
Al vidje, da će morati čekati, dok se ona živa
nemirna gomila sama ne raspe, I ne bi se bila još
dugo rasula, da se ovan ne zgrbi, i ne zavitla rogovima, i ne udari o nju tjemenom.

— Galobela!
No kada prodre do njega, ne ugleda ono, što je
očekivao.
Nešto sitno ležalo na zemlji.
Gospodar se prignu. Podiže i ogleda.

— Lukina frula!
Ostade sav zamišljen gledajući po klancu, što ga
je stado bilo već obašlo.
Htio spremiti sviralu u džep, kad vidje, kako sve
one ovce stoje pred njim i dižu glavu.
On primakne sviralu ustima. Izbaci prvi pa i drugi
glas.
Galobela se primakne još bliže, propne se na
stražnje noge.
Gospodaru se razvedri licej zasvira, kako je bolje
mogao.
Ovce su sada ležale okolo njega. Odmarale se
i slušale.
A kad se on maknu, ovan pristane uz njega, i
čitavo stado krenu za njim niz klanac.
Početkom ljeta vrućina prigrije, trava usahne i u
Dočiću, vode svuda nestane, i gospodar povede stado
pod samo bilo planinsko.

A ondje, najedamput: zelene dubodoline! šume!
stanovi! pašnjaci!
Prenoćismo u »Lukinoj ovčari«.
Kad sjutradan, gospodar ne zna, kud bi; al zna
Galobela« gdje pašnjak, gdje plandište, gdje pojilo.
A čobani — ponajviše starci i djeca — prilaze
odasvud, kupe se, da vide novog ovčara. Upoznaše
odmah, po Galobeli, Lukino stado.

— Eh, — vele gospodaru. Upregnuo te Dujo.

— A je l' te stara operušala?

— Okani se, čoviče, ćorava posla. Ni to za te.
Ode ti perje; ostavit ćeš i kosti.
A moj gazda sve se nečemu nada. Priča im, gdje
je našao frulu; pita ih, znadu li šta o starcu.

— Obestrvija se! — vele jedni.

— Ni. Pobiga je! — kažu drugi.
Što oni sve ne govore o Luki? Dok je bio
mlađi, nigdje čobanina do njega. »U jednom klancu
muzao, u drugome sirio, u trećemu smok slagao.
Stado mu se širilo; vadio iz njega sir koliko brašneni
mlin.« Njegova stabarka kao badanj, stupaica kao
jelovo deblo, a frčka na njoj kao kolsko kolo. Kad
bi stao da mćte, kao da more buči u Lukinoj ovčari.
Sve mu raslo i rodilo: uz more vinom i šenicom, na
planini urdom i tjenicom.

— Druga su onda bila vrimena!

— A jadan Luka nastrada, jer ih ni moga zaboravit.
I ti ljudi vjeruju, da je Dujin otac bio čobanin
još za doba uskoka, i vidio kako šume rastu, i usjev
zre, dolje na bregovima morskim. Pričaju, da je
jedinom imao tri hiljade glava sitna i krupna, blaga,
i da je gostio putnike noseći im do sedam oka
mlijeka mlaćenice.

— I ni on umra — svrši stari Ilija. Dozlogrdilo
mu pa se pritajija. A ti, čoviče, ne prti se u nj i
u njegovo. Druge si ti krvi.

Gospodar ne uzmaknu. Gleda, što i kako drugi
rade; pase, muze, sir gradi, maslo métê. No mu
posao ide teško od ruke. Čobani mu se smiju;
šutljiva udovica dolazi u ovčaru, da odnese i ono
malo, što je s mukom ipak napravio. Pustio bradu,
razbarušio kosu, naviknuo oči na gledanje u daljinu
i ohrapavio glas; ipak vidiš da to nije ni prosjak
ni čobanin.
Nešto je slično i sa mnom.
Ima ovdje i desetak pasa, no ja ni vodu jezikom
ne lapćem, kao što to oni rade. Sve nekakvi zeljovi
i kudrovi: zimi čuvari, vezani lancem pred stajom;
ljeti drugari gazdinih ovaca u planini. Znadu svaku
ovcu. Stado vode, rasiplju, ukrđuju, kad i kako
treba. Obdan šutljivci, obnoć lajavci. — I ja bih sve
onako, ali ne ide. Ne mogu dugo sjedjeti gledajući
samo u stado, što pase.
U meni je krvi lovaca i skitači. Zalazim u obližnje šume, penjem se na samo bilo. Jazbine lisičje!
Tragovi teške zvjerke sa širokim poplatama! Perje,
izmetine i gnijezda još nikad viđenih ptica! Obilazim
i nalazim svaki dan na nešto, čega nigdje ne vidim,
a nikada i ne vidjeh, no ipak kao da već davno
pamtim pa sada prepoznajem.
A drugog boga ne znam do — Njega! Šta će mi
ovce i čobani? Papkarice — pa i njihovi gospodari
— nisu kadre, nit mi što reći, nit me razumjeti. Kad
se vraćam iz šume, On me ne kori. Pušta, da izbacim preda nj sve vonje i mirise, kojima sam napunio dubine svojih nozdara, pa mi veli:

— Samo se ti, mali, čuvaj Vuja i Meda!
U tim riječima razabirem i neku pohvalu, i ja se
gotovo ponosim, što nisam u svemu nalik na te pse
u planini.

Pasji dani! — vele čobani; ja bih pak rekao,
da su ... vučji.

Svakog jutra, kad sunce ističe, nad nama, na samom bilu, otvaraju se na njemu neka vrata, i čopori plamenih vukova srču niz planinu.
Skaču s hridina, jure niza šumu, rastrkuju se po
pašnjacima. Njihova se trka i njihovo se tulenje ne
čuje. Gaze vjetmjim nogama i haču vatru. Što
bliži, to nevidljiviji. Pale žednu šumu, tope i piju
u rupčagama lanjski mraz, suše travu. Utromili su
ljude i stoku, a razbjesnili muhe i obade. Najgore
je baš psima. Nema više ni igara ni svađa. Vuku
se naokolo pokunjene glave, obješena repa, ispružena jezika. Kudrov starca Ilije najedamput se osami,
dade se u skitanje, vrati se takav, da ga je gazda
morao — sa suzama u očima — umlatiti. Ovce ne
pasu, ne davaju mlijeka; čak i ne bleje. Planina je
obamrla.
Gospodar ne zna, što bi.
Sjeda između ovaca, a pokraj Galobele; primiče
ustima Lukinu frulu. On sada vještije svira pa se
nada prenuti stado iz one tromosti. Al se ovan i
ne miče; ovce se tiskaju oko njega i gospodara,
kao da traže pomoć.

— Ognjeni vukovi! — kvičim ja, no me nitko ne
razumije.
A gospodar gleda u ovna.

— Galobela!
Krivorogi ustaje; udara tako snažno i nenadano
tjemenom o njega, da svirala pada na tle. Izlazi
iz stada, diže njušku. Okreće se okolo sebe, kao
da bi htio uloviti nešto nosom u zraku, pa ide prema
šumi.

— Galobela! — viče za njim gospodar; ja jurim,
da ga vratim.
Ovan stade, dočeka me i ugnu glavu. Doskora
sam ležao osramoćen u travi.
Čitav ga dan ne vidjesmo. Kad se vrati, ide
okretno i sigurno, uzdignute glave, blistavih očiju.

Bleji, a bleka mu sada drukčija; gotovo nalik na
rzanje. Obišao je svoje stado pa potražio tuđa.
Gospodar se uznemirio. Ide za njime.
Ali ga čobani ne tjeraju; psi ne gone; tuđi mu se
ovnovi ne opiru.

— Galobela!

— Pusti! — vele ljudi gospodaru. Ne znaš ti,
šta je to. Ide Galobelin dan.
Ovan bleje kraj svih torova i stanova. Obilazi
plandišta i pašnjake.
Čudan nemir hvata, sve naglije, ovce. Odmeću se
od svojih čobana i pasa, idu za Galobelom, kupe se
— pomiješane — oko Lukine ovčare. Nit se pase
nit se muze, a bleka su i komešanje pred našim
stanom takovi, da ne možeš ni noću oka stisnuti.
Jednog jutra stvori se nemirna povorka s Galobelom na čelu. Ovce su digle glavu; gledaju samo
u ovna. A on kao da je narastao. Runo mu na
vratu visi gotovo do zemlje, dug čuperak vune vije
mu se, između rogova, u jutarnjem vjetriću.

— Kamo? Šta će! — pita gospodar.

— Pusti! — vele opet ljudi. Galobelin dan!
A ovan se maknu.
Vodi sva ona stada preko brežuljka pa nizbrdo.
Čobani i psi samo gledaju; slijede povorku do
visočine, s koje se vidi duboko i daleko, sve do mora.
Stali su i traže hlad, jer se sunce diže, žega raste.
Ja gledam u pse. I oni se uznemirili. Hvata i njih
neko pjanstvo. Trčkaraju sad k ovcama, što silaze,
sad k čobanima, koji stoje; laju i štekću ne znajući,
kamo će. Neki su već jurnuli za stadima; neodlučne
pak ovčari i vikom i kamenjem.
Najteže je meni. Ne di mi se od gospodara, a
veka i vonja ovaca vuče me za sobom.
Kamen me pogodi. Gotovo mu se uzradovah. Sad
sam znao, što mi je uraditi. Pohitam i ja.
Bilo je to jedno dugo mahnito jurenje.

Uvijek nizbrdo. S početka — kroz grmlje i šikare,
pa onda sad lijevo, sad desno, sad opet ravno niza
strmine, klance i gudure, sve tvrđe, kamenitije. A
vatra kao da na nas pljušti. Ognjeni nas vukovi
gone, dostizavaju, biju plamenim jezicima. Kamenje
se užarilo, zemlja gori. No sada znamo, da se ne
može više natrag, da valja samo naprijed... hitro,
bez stanke. I nigdje sjene. U nekim je klancima
kao u peći. Šuti i dahtaj! Objesi glavu, uši, repi
I juri! Kako ovce brzaju naprijed, oštar njihov vonj
struji uzbrdo. Opio me i omamio, pa ne znam, ni
kud idem. Ali Galobela zna kraće puteve, lakše
prolaze; i uvijek je na čelu povorke. On gleda i
misli za sve nas. Zbilja: danas je njegov dan!
Ipak je, nenadano, stao.
Čitava je povorka za njim zapela, uskomešala se.
Ovce se guraju natrag, osvrću se prestrašene. Zar
je ognjena vučjad stigla do ovna, stvorila se u zvjerad
od mesa i od kosti?
Svi smo mi, psi, potrčali i našli se kraj Galobele.
On stoji neodlučan. Udara prednjim papkama o
zemlju, vrti glavom.

— Izgubio si trag — veli mu mator zeljov.

— Što bi ti sada s nama?

— Vodi! Ravno. Do kraja. Kao svake godine.
Da nema onih pasa, ovan bi nekamo na stranu.
Psi njuše naokolo; ne daju ovcama da se raziđu.
Njušim i ja. Nešto i nanjuših.
Lukin trag!
Ne znam, kako i čime se otkrio ovnu; vidim
samo, da je Galobela od toga izgubio svoj mir i svoju
sigurnost. Više silom no iz svoje volje, on krenu
naprijed, al nas sada nespretno vodi. Kao da ide
tragom nekoga, koji je u tami lutao kojekuda niz
one kamenjake.
Vrludasmo amo tamo, dok napokon krenusmo
življe nizbrdo.

Nenadano presiječe nam put neka cesta, a na
njoj povorka kolâ.
Ipak ne stadosmo. Prebacismo se preko nje ne
mareći, što se konji plaše, a vozači viču, udaraju
bičem, tjeraju tko naprijed, tko natrag. Moradoše
stati, dok svi ne prođosmo.
Sad netom osjetih, da me nešto hladi i krijepi.
Ognjeni vukovi izostaju. Umorne i iztučene noge
opet nas lakše nose. Bleka se Galobelina diže sve
jača, i čitavo joj stado odgovara. Psi stekću, radosno,
kao da će sada što uloviti.
Prostran, valovit, modar pašnjak stvori se baš
pred nama.
I Galobela uđe prvi u more.

Bilo je već kasno u noći, kad se vratismo pod planinsko bilo.
Sjutradan ovce — sve okupane, mirne i rasturane
u stada, — pasu na pašnjacima a čobani ih broje i
ogledaju.
Sve su tu, ali Galobele nema.

— Doći će — veli gospodar.

— Bogme, ne će! — tvrde čobani.

S Galobelom nije ovog puta bilo sve u redu. Vidjeli su, kako je zastranio, vodio ludo i naglo. Nešto
ga smelo. Da nije bilo pasa, obruka se. Odvede,
a ne dovede sam natrag. Kad se takvom ovnu što
takovo desi, onda je njemu — kraj. Bez Luke, nema
ni — Galobele.
Naklapali su još koješta, jer nisu znali, što sam
ja znao.

Ovan bijaše iznenada našao Lukin trag i vodio po
njemu stada. Kao da ga nanjuši, ili drukčije osjeti,
čak i na šljunku morskome. A kad uđe u more,
njegove su kretnje bile nalik na one, kojima je hitao
k svome starom pastiru. Svi smo mi — i psi i ovce — koji plivali, koji gacali po pličini, a kad
đosmo opet na žal, ovna nije više bilo.
Uzalud sam se kričeći vrzao okolo gospodara, da
mu sve to kažem.
On me maknu rukom. I reče:

— Eh, sad vjerujem, da starog Luku ne ću nikad
više vidjeti.

018