Priopćenje HO-a
Hrvatski helsinški odbor (HHO) već
dugi niz godina zalaže se za
slobodu govora i udruživanja koji
će nadilaziti ideološke, nacionalne i
sve druge obrasce. Uvijek smo na
razne načine osporavali
monopolističke navade koje su sebi
prisvajale pravo na apsolutnu
istinu. Danas smo suočeni sa novim
primjerima samodopadnog
monopolizma koji se ogleda u dva
recentna slučaja u našem javnom
životu.
Predstavnici monopolističkih
ideoloških skupina što su si izborili
povlašteni položaj u većem dijelu
medija, a koji djeluju kao surogat
za javnost, nedavno su poveli
glasnu kampanju protiv zabrane
plakata za predstavu ‘Fine mrtve
djevojke’ u zagrebačkom kazalištu
‘Gavella’. Gavellin ravnatelj Darko
Stazić povukao je plakat dizajnera
Vanje Cuculića, koji lezbijsku temu
predstave upriličuje nježnim
zagrljajem dviju porculanskih
Bogorodica.
Njihova kampanja bila je usmjerena
na gradonačelnika Bandića i
Katoličku crkvu, ali ne i na
ravnatelja Stazića. Stazić je mogao,
da je imao građanske hrabrosti,
odbiti Bandićevu naredbu.
Pomanjkanje hrabrosti i ravnatelja i
glumaca, koji su mogli odbiti igrati
u predstavi zbog zabrane plakata,
nadoknađen je glasnim prosvjedima
protiv Bandića i Katoličke crkve.
Premda smo svjesni da ovakav
plakat zacijelo vrijeđa katolike i sve
kršćane, pa i druge Marijine
poklonike, smatramo da su
zabrane, u društvu naviknutom na
cenzuru kroz duga razdoblja
nedemokratske vlasti, doista
nepoželjna.
Naravno, moglo bi se postaviti
pitanje zašto dizajner Cuculić
lezbijsku temu predstave nije
upriličio nježnim zagrljajem dviju
porculanskih ministrica u Vladi,
recimo ministrice kulture i
ministrice vanjskih poslova.
Dvojimo o tome je li proračunski
novac koji dolazi i iz poreza
građana-vjernika, najbolje
upotrebljen tiskanjem ovog plakata.
No, to u ovom trenutku za nas nije
presudno. Izvršni odbor HHO-a
doista vjeruje da sloboda ne može
biti olako omeđena, čak i onda
kada vrijeđa osjećaje hrvatske
većine.
Zato smo i osupnuti najnovijom
hajkom, ovoga puta za zabranu
govora američke spisateljice Judith
A. Reisman u Hrvatskom saboru, ali
i drugim javnim mjestima. Ne
ulazeći u znanstvene kvalifikacije
gospođe Reisman, ne možemo
ignorirati hajkaške razmjere
kampanje i jezik osporavanja koji se
rabi protiv ove javne ličnosti koja
zacijelo ne zavređuje razinu
difamacije kojom je izložena.
Odjednom su opskurni saborski
zastupnici postali intelektualno i
znanstveno samoosposobljeni za
procjenu pogodnosti, a zapravo
podobnosti, klupskih gostiju iz
svijeta i to po stranačkom ključu.
Šokirani smo provincijalnom
razinom hrvatskog antisemitizma
kojom je jedna američka Židovka,
čiji je veliki dio obitelji istrebljen u
nacističkim konclogorima i to u
Auschwitzu, izložena optužbama za
krivotvorenje Holokausta, kako od
SDP-ove zastupnice Nade Turine
Burić, tako i novinarke Jelene
Lovrić u Jutarnjem listu od 30.
siječnja 2013. Takvo što nisu
primjetili u Izraelu gdje je gđa
Reisman živjela i gdje danas žive
njena kći i unučad, niti odgovorne
uprave sveučilišta u Jeruzalemu,
Haifi i Tel Avivu na kojima je gđa
Reisman često predavala.
Zastrašujuća je činjenica da ova
‘antisemitkinja’ ima otvorena vrata
za govor u američkom Kongresu i
za savjetovanje američkih
ministarstava, ali da istovremeno
nije ‘dostigla’ nivo koji bi zadovoljio
neokomunističke talibane među
hrvatskim sabornicima.
IO HHO-a i u ovom slučaju vjeruje
da sloboda ne može biti omeđena
bilo kojim političkim, klasnim ili
ideološkim svjetonazorima, te
poziva saborske zastupnike da
obrane slobodu govora u
Hrvatskom saboru i u hrvatskom
društvu općenito.
IO HHO-a posebno je zgrožen
događanjem na Fakultetu političkih
znanosti u Zagrebu od 29. siječnja
gdje je gđa Reisman dočekana
optužbama za antisemitizam. Njoj
je na predavanju studentima
priređena klasična „sačekuša“ koja
je kulminirala istupom dekana
Nenada Zakošeka, koji je manirom
balkanskog primitivca prekinuo
svoju gošću, da bi joj čitao bukvicu
kako njegove studente nisu
indoktrinirali komunisti nego
Katolička crkva.
Zastrašujuće je da najveći dio
medija prikriva ovaj grubi i
necivilizirani ispad jednog
visokopozicioniranog dužnosnika
Sveučilišta. Stoga se ne treba čuditi
da je zgrožena gđa Reisman izjavila
da nikada u svom životu nije vidjela
ovoliko komunističkih bullya (bully
označava snagatore, nasilnike koji
se iživljavaju nad slabijima ili
nemoćnima).
Dokle idu medijski pokušaji
retuširanja događanja na FPZ vidi
se iz teksta u Jutarnjem listu od 30.
siječnja iz pera Borisa Vlašića koji
Zakošekov ispad prikazuje ovako:
‘Odlučan je bio profesor koji je do
tada izgledao kao i svaki drugi sivi
profesor skriven u uniformi bijele
košulje sa kravatom.’
Nadamo se i priželjkujemo da će,
prilikom sljedećih istupa gđe
Reisman, Hrvatska pokazati i lice
uljuđenog demokratskog i
tolerantnog društva, bez govora
mržnje i prozirnih manipulacija.