Job (Šarić)/Glava 30.
1 A sada me ismjehavaju ljudi, koji su danima mlađi od mene, kojima otaca ne bih bio metnuo sa psima stada svojega. 

2 A na što bi mi i bila snaga ruku njihovih? Sav im je mozak ispijen, 

3 Od oskudice i gladi istrošeni su, jer glodaju suhu zemlju; pusta pustinja mati je njihova. 

4 Oni beru lobodu po pustarama i smrekovo korijenje za hranu. 

5 Iz naroda ih gone, viču na njih kao na lupeže. 

6 Po strašnim uvalama moraju stanovati, po jamama u zemlji i u klisurama. 

7 Riču po grmovima, skupljaju se među trnjem. 

8 Sinovi bezvrijednih, soj bezimenih, bičem istjerani iz zemlje. 

9 I njima sam sada postao rugalica i služim im kao poslovica. 

10 Gnušaju me se i ne ustručavaju se pljuvati mi u lice. 

11 Jer je on odriješio konop od šatora mojega i srušio me, zato i oni pustiše uzde iz usta svojih proti meni. 

12 Zdesna ustaje rulja, gurne mi noge, iskopa putove proti meni, da me upropasti. 

13 Raskopaše putove moje, idu da me unište, i nikoga nema, da ih zaustavi. 

14 Kao kroz širok prokop naviru, pustošeći navaljuju. 

15 Strahote sve se okreću na mene, kao u vihoru raznosi on sreću moju, prolazi moj spas kao oblak. 

16 I sada se u meni izjeda duša moja, stigoše me dani nevolje. 

17 Noću me probada u kostima ne počivaju muke, što me grizu. 

18 Svemoć je pokvarila odijelo moje, i kao ogrlica košulje steže me. 

19 On me je srušio u blato, postao sam kao prah i pepeo. 

20 Vičem k tebi, ali ti me ne slušaš; prestanem li, tada snuješ osnove proti meni. 

21 U ljuta si mi se neprijatelja pretvorio, udaraš me teškom šakom. 

22 U vihoru dižeš me visoko gore, goniš me; u vrtlogu me olujnom uzdrmaš me. 

23 Jest, znam: u smrt me hoćeš goniti, u mjesto, gdje se skupljaju svi živi. 

24 Ali ne pruža li se pri padu ruka, i ne viče li se u potrebi za pomoć? 

25 Zaista, plakao sam, ako je drugima bilo zlo; srce me je boljelo za siromahom. 

26 Nadao sam se sreći, - ali je došlo zlo; čekao sam svjetlost, - a došla je tama. 

27 Puši se u meni bez prestanka, zadesiše me dani muke. 

28 Tužan, bez sunca vučem se okolo, dignem se i vičem pred svima. 

29 Šakalima brat postadoh i drug nojevima. 

30 Crna se guli koža od mene, kosti moje plamte u groznici. 

31 Citara se moja pretvorila u pjesmu tužaljku, frula moja u gorko jecanje. 

Job (Šarić)