Uvod u filozofiju poezije
Preliminarna razmatranja

1) 

Rasprava o bipolarnom biću kulture

Ovo malo djelo rođeno je kao rijeka smaragdne boje između dvije suhe obale, dvije obale sadržaja i važnosti života. S jedne strane je Riječ, a s druge misao. U svojoj dužini materijalizira se obala u stijeni "U početku je bila Riječ" koja je materijal izrađen u Poeziji, druga banka rasla je u ideji filozofije tretirane kao kraljica značenja, iz koje dolaze znanje i znanosti o ljudskom postojanju u svijetu. Cijeli svoj život proučavam odnos ovih dviju obala čovječanstva videći ih kao dvije stijene odvojene ponorom kroz koje teče ljudski život i shvatio sam da su ljudskim djelima napravljeni u bića u njegovom dubokom smislu neovisni i suprotstavljeni jedni drugima. Na moju veliku žalost, shvatio sam da su ova dva bića u vječnom ratu koji prolazi kroz njih i u epizodama rata gdje jedno oduzima primat drugome, završava, ovaj rat privremenom smrću jednog ili drugog. A činjenica je da bez njih nema čovjeka unatoč mnogim znanostima, čija je filozofija kraljica i uređaji koji će širiti čovjeka svemirima. Ljudi putuju na Mars na novom teritoriju da se koloniziraju.

Danas su te dvije obale puste, praznina koja ispunjava prostor koji je odvojio poeziju od filozofije ispunjava život u kojem čovjek ne zna što bi s njom. Milost ovog načina života je od ova dva bića u svađi, u stalnom ratu za prevlast, u ratu za život i smrt, stvorili su hibrid, biće ujedinjeno protokom života poput ove smaragdne rijeke o kojoj sam govorio na početku teksta, bića / rijeke koja se mehanički pridružila svojim obalama u biće koje je iluzija apsolutnog čovjeka. Nažalost, to biće/rijeka koja živi teče između svoja dva pola /obale postala je bipolarno biće koje živi svoju prazninu ispunjavajući je iluzijom života, umjetnog života. Čovjek sada živi svoj virtualni život i ispunjava se imitacijom života kao jedinim osjećajem svoje praznine.

Što se događa? Poezija opstaje na ruševinama njegovih arhitektonskih kreacija. Postoji bezbroj pjesama skrivenih iza imena koje je samo iluzija i koje bi željelo pokazati da je jedno jedinstveno biće koje je moguće samo ovome nego uzeti u obzir u pravoj poeziji koja ima u potpunosti vlastitu filozofiju koja, kao i sva filozofija, ima dužnost biti krv bića poezije o kojoj ovisi filozofija. Opstaje samo poezija koja ima svoju filozofiju. A tu je i nepremostiv ponor za filozofiju koja ne može proizvesti/stvoriti ili živjeti vlastitu poeziju. Čim se trudi, ubija ono što bi željela imati u svrhu postojanja i da je to trebala biti njezina kreacija, njezino dijete za koje ima svoje potrebe i razloge da postoji u svijetu. Inače, ona ostaje neplodni roditelj koji uvijek ubija svoje novorođenče neosporno potrebno - njezinu poeziju.

Ne mogu živjeti jedno bez drugog, ova dva bića, Poezija i Filozofija. Rekli smo, poezija mora imati svoju filozofiju ako želi preživjeti bez komercijalnog posredovanja ili transformacije u poštenog umjetnika. Mislim da filozofija također ima svoju šansu, da može roditi svoju poeziju. Moje skromno znanje naišlo je na samo jedan takav slučaj u kojem je sustav poznavanja pravnih znanosti rodio svoju poeziju, kojoj svijet baš i nije sklon obraćati puno pažnje, jer dovodi u pitanje cijelu našu kulturu da smo u jednom djelu zvanom put društvene produkcije života (citiram svoju tezu "Konceptualizacija kulture u programima Saveza komunista" Jugoslavija"). Ciljam na "Zakon o prolasku ribe ulovljene na Atlantiku i prebačene portugalskim lukama" koji je napisao Fernando Pessoa, odvjetnik Ministarstva ribarstva Portugala.

To ostvarenje otvorilo mi je put ideji da ljudski duh mora stvoriti filozofiju koja će ujediniti Poeziju i Filozofiju u biće koje neće biti bipolarno biće, niti će produžiti vječni rat na život ili smrt u vječnom ratu za primat između poezije i filozofije, a što se zajedničkim interesom mora ostvariti u jedinstvu filozofije i poezije. Ovaj mali dio rasprave poduzeo je titanski rad na pronalaženju rješenja problema

vječnog sukoba između poezije i filozofije. Mislimo da nemamo veliku sposobnost da budemo jedini koji mogu pronaći odgovore na bitna pitanja. Pa, za početak, stvorili smo sublimističku filozofiju poezije. Objasnili smo to u Antologiji poezije balkanskog sublimizma. U uvodnom tekstu predložili smo načelo kojem svakodnevno svjedočimo. Cilj nam je sublimacija u prirodi kada žarko H2O sublimira u svoje kristalno stanje, zahvaćajući svoju životnu epizodu od toga da bude u tekućem stanju.

U ovom malom djelu pokušat ćemo pokazati da je moguće ujediniti filozofiju i poeziju, omogućiti plodnost filozofiji, omogućiti joj da rodi svoju poeziju ako se radi o sublimističkoj filozofiji poezije, ako se danas način bipolarnosti pretvori u sublimativni skok svoje pare u njezino kristalno stanje i da će to uspjeti uvesti u igru čitatelja i pisaca ako je potrebno. Ali već krši granice koje smo postavili za ovo dijete. I sve počinje od riječi koja je bila u početku.

2)

Riječ, bog stvoritelj poezije

Čim sam počeo pisati poeziju, pitao sam se o njezinoj prirodi. Kako su me tradicionalne koncepcije ostavile nezadovoljnima, postupno sam razvio ono što sam nazvao "sublimizam", pojam koji se već nalazi u Bhagavad-Gàtu, ali koji su kasnije preuzeli mislioci poput Edmunda Burkea, autora knjige "Uzvišeno i lijepo". U povijesti poezije jedna škola nasljeđuje drugu i uklanja svoju bazu. Vijest je bila budućnost, ovdje je postala suvremeni način promatranja, uključujući novi izgled, novi oblik prijema. Staro izgleda zastarjelo, znanje i način pisanja fosiliziran. Era je iscrpila njegovu kreativnost. Kada stanovništvo kulturnog doba osjeća poeziju kao prazninu, to je siguran znak da je prethodna faza književne povijesti ušla u zajednički jezik. Zatim nastaje mutacija u pjesničkim konceptima, a već nastala pjesnička djela postaju neprocjenjivi predmeti vječnog muzeja. Za vječnost je priroda i sudbina poezije. Čini mi se da smo danas tu gdje jesmo. Poezija se lomi idealima platonskih i aristotelskih škola, koje je utemeljila helenska filozofija kao klasični ideal ljepote kao istine, ali gdje je istina statična vrijednost i zaustavlja povijesnost/evoluciju poezije. To je učinilo, i uvijek tvrdi da umjetnost, a time i poezija, nema povijest, niti evoluciju u svom bićem. 4 Ako nam se prikagne suvremena instalacija vizualne umjetnosti, performans itd., teško da možemo pronaći išta u skladu s klasičnim pojmom ljepote, tako da se ovom činu može uskratiti bilo kakva umjetnička vrijednost. Međutim, racionalnost daje argumente kako bi ustvrdila da je to doista djelo estetske/kreativne vrijednosti, a može se reći da je suština u kretanju ovog reda stvorila umjetničko djelo unatoč nedostatku klasične ljepote. Tu su i pjesme koje u prostor i pjesničko vrijeme ugrađuju riječi i stihove na isti način kao i objekti u vizualnoj instalaciji. A ovo dolazi do umjetnosti koja je posljednji arbitar. Lijepo je premješteno s objektivnog mjesta umjetničkog stvaralaštva na ono sredstava umjetničkog stvaralaštva. Razumijevanje ideala zvanog Ljepota je evoluiralo. U umjetnost našeg vremena mora se uvesti niz novih znanja koja bi mogla izazvati trenutak čuđenja i obožavanja potaknut renesansnom umjetnošću. Ne možemo se više pozivati na tradicije, na drevno znanje, već se odlučno okrenuti onima sadašnjosti i budućnosti. Promišljanje umjetnosti i njezino razumijevanje promijenili su se u isto vrijeme kada i suština umjetnosti. Znanje će uspostaviti svoju strukturu na drugim osnovama. U poeziji, riječ i njena neiscrpna značenja. Nova poezija nam donosi nešto što nije čisto statično. Čak i ako koristi iste temelje, isti izvor kao i klasična umjetnost, koji su jednostavno nerazdvojni životi riječi i ljudskog bića, njezin oblik mora biti dinamičan, njegovo kretanje ne može prestati. Sve mora biti prilagođeno budućnosti noviteta umjetnosti i to treba ponovno pomišljati, kao što je novost filozofije. To je dinamika istine. 5 Sublimizam kako ja vidim to je novi način proizvodnje i razmatranja estetskih stvari, odnosno animiranja čitanja, razumijevanja i interpretacije poezije, koja se više ne može ograditi od samog djela. Poezija polazi od istine koja je prethodila svemu, a koja je Riječ. Zbog toga Reason ovdje djeluje kao načelo filtracije i rasporeda osnovnih materijala, što je do sada bilo isključeno razumijevanjem poezije kao zrcala duše. Razum otvara put prema osjećaju utirući put koji vodi do katarze, do susreta s istinom koja se može prepoznati, jer riječ je također izašla iz istine, a ne iz potrage za istinom koju već zna i stoga ne treba tražiti. Nije riječ o geometrijskom rasporedu ili vremenskom slijedu koji je u ishodištu senzacije kod primatelja poezije, nešto spomenuto omogućuje mu da poeziju shvati kao kreaciju iz vlastite istine, kroz racionalno načelo, već kroz nove i malo poznate artikulacije potencijala riječi, budući da je poezija prije svega igra riječi i znanja svih njihovih potencijala, koji su neiscrpni. Poezija cilja na vlastito biće i stvara vlastitu formu. Pjesnik je primio dar nazvan "riječ" i unutarnje "uho" koje ga može čuti, percipirajući u njemu ideju koja poziva na druge riječi. Ulaze u slijed u kojem se pjesnik igra s njima i njihovim potencijalom, nudi im ritam, muzikalnost, razvoj njihove kreativne moći. Kroz neiscrpne sposobnosti riječi pjesnik gradi, pa i koreografije, ples, koji će živjeti u obliku koji dolazi, neobjavljen. Čak i ako nitko ne zna odgovor na pitanje" "Što je poezija?", čim riječ dotakne instrumente senzualnosti/poetske racionalnosti, otvara se kreativnom kapacitetu, kao takva je prepoznata. Saslušanje pokreće razlog. Tumačenje počinje. 6
sublimizam nije pjesnički program, poput nadrealizma ili futurizma. To nije škola pisanja s vlastitim stilom. Smatram to filozofijom poezije, iz koje može proizaći teorija ili znanost. Za mene je to sastanak, zajedničko djelovanje interpretacije i produkcije djela. Kao i kod filozofije Pareyson (1998.), koji "nije"Proširuje znanja o novim područjima stvarnosti, ali se odražava na egzistencijalna iskustva: njegova svrha nije demonstrativna, već hermeneutička." To me dovodi do koncepcije pjesničkog stvaranja gdje je, za pjesmu, riječ bila na prvu, poput Boga za svijet. Riječ igra za poeziju ulogu vrhunskog kreativnog principa. To u potpunosti mijenja interpretaciju pjesme. Riječ je o ontologiji-estetici, odnosno o estetici, a ne klasičnoj estetici. Estetika predviđa poeziju u smislu ljepote, statičkog sklada, kvalitete riječi, izraza koji dodiruje dušu na prvom mjestu, kada je sublimizam vidi ljepotu u vječnoj akciji, u igri kreativnih snaga na rubu nesvjesnog, čak i ludila. Lijepo ne nestaje u estetici shvaćenoj kao ontologija neiscrpnih značenja riječi, ali mijenja suštinu, njezino biće pleše na rubu ponora nesvjestice, svjesno preuzimajući rizik da završi u tragediji. Estetika više nije samo ono što potiče emocionalno uživanje u ujanje i sklad u divljenju vidljivom, već nastoji uhvatiti sklad između mnogih drugih skrivenih stvari i odnosa između riječi koje same po sebi nisu uvijek lijepe, već postaju takve u svom radu i svom unutarnjem skladu. U " sublimizam "uzvišena" i "sublimacija". Uzvišena ovdje nije klasična kruna božanstva i 1] Luigi Pareyson (1998.), "Autonomija slobode" 7 svetosti, nedodirljiva u odnosu na profane. Predviđena je na specifičnoj razini čovjeka, leži u riječi i njezinim neiscrpnim sposobnostima. U svom prvom značenju uzvišeno je čitatelje, gledatelje, slušatelje, izvođače i sve što je došlo u doći u dojam s umjetničkim radom, stavilo u podređeni položaj u odnosu na produkciju koja nije imala pravo miješati svoj prolazni karakter s vječnošću (klasičnim konceptom) ideala Lijepe. S druge strane, kako ja to zamišljam, uzvišeno doseže najviši mogući stupanj slobode, slobodne igre ljudskih sila, crpeći svoj zamah iz riječi, koja u oboma nosi iste neiscrpne vrijednosti/značenja. Poezija više ne treba boga da se otvori svijetu. Ona više ne djeluje kao Božji agent, rimbaud je već rekao, ali ona sama otvara vrata vlastitoj misteriji, a ovdje je to ogroman svijet, svijet riječi s neiscrpnim značenjima i značenjima, kao što se nalazi u područjima ontologije. Drugim riječima, preuzimanje uloge Dieucréateur (1998.) riječ preuzima na sebe sav kreativni potencijal koji je prethodno pripisan bogovima. Sublimacijom, fenomenom od interesa kemičarima, meteorolozima, psihoanalistima i filozofima uvodimo ideju poezije koja podrazumijeva iskustvo svih područja ljudskog znanja i filozofije, možemo reći interdisciplinarno, uključujući kvalitativni skok. Sublimacija je fenomen koji se iz iskonskog stanja prebacuje u drugu državu, bez promjene prirode. Meteorolog tako opisuje prolaz vode iz plinovitog stanja u čvrsto stanje i obrnuto, bez tranzita kroz tekuće stanje, koje se promatra na negativnim temperaturama za vrlo niske napone pare. Kemijska priroda ostaje H2 0, ali u ovom novom stanju poprima novi oblik. Slično tome, za kemičara, jod se pretvara izravno iz čvrstog u plin pod određenim temperaturnim uvjetima, bez ikakve promjene u ustavu atomskog joda. 8 Ovaj proces prolaska iz jedne države u drugu jasan je prikaz pjesničke tvorevine u kojoj je riječ "motor", pokretačka snaga koja odvaja pjesnički glagol od stvari koja mu prethodi. Na početku, dakle, postoji "jedna stvar", poznati fenomen i čitatelja i pjesnika; pjesnik uklanja s površine te "stvari" koncept koji počinje postojati kao riječ odvojena od svog supstrata uz očuvanje sjećanja na njegov izvorni konceptualni sadržaj. Na isti način na koji zagrijavanje djeluje u jodu kvalitativni skok iz jedne države u drugu, to je još jedan potencijal izvornog materijala, koji će nadići sam sebe zadržavajući vlastitu bit. Jednostavno rečeno, pjesnik uzima "stvar" i pretvara je u riječ, a ta riječ počinje djelovati sama u pjesnikovom umu. Ustajala predodžba o "misteriji stvaranja" pomiče se od metafizičkog predosjećaja zamagljivanja pogleda prema stvarnosti novog svijeta, a ta stvarnost u poeziji novi je svijet poezije. To potiče filozofa da vidi poeziju kao besplatnu kreativnu igru riječi. Za nekolicinu, moguće je projicirati se iz svog okvira sublimacijom. Ovaj umjetnički proces je katarza, jer oslobađa riječ iz lanaca ideje koja ga je ometala. Kroz sublimaciju se pojavljuje novo biće koje nosi novu slobodu koja nudi nove mogućnosti za umjetničko stvaralaštvo. Nijedna od tih sloboda nije izgubila svoj potencijal. S druge strane, na ovoj

razini novih sublimiranih nalazimo nove mogućnosti interpretacije, nova značenja. Neiscrpno, ponavljamo s Pareyson (1998.). The sublimizam je proces oslobođenja koji je ograničen samo po sebi. Drugim riječima, smatram sublimizam kao novi horizont kreativne slobode. The sublimizam otvara humanizmom, gdje živi poezija, kao i transformacijom vremena, dajući tom humanizmu i u ovom trenutku jedini racionalni jezgra ljudskog života. Tako 9 pjesnika stvara novi homériade (homériade) gdje, za razliku od drevne, riječ istovremeno nosi glavnu ulogu i boga koji njime upravlja, jedinog tvorca pjesme. Ovo novo homériade (homériade) ne uzdiže ljudske vrline (virtus) u nebeski rang, ali te vrline pronalazi u riječi koja je ishodište ljudske kulturne avanture. Drugim riječima, ljudsko biće postaje čovjek djelovanjem riječi koja će ga promicati time što je kreativan. A izabrani pjesnici postaju nove rapsode, koje propagiraju novu povijest ovog svijeta. Zašto sublimizam "Balkanski"? Balkanska regija oduvijek je bila polje koje su orali narodi iz cijelog svijeta. Svaki je ostavio nešto kao nasljedstvo. Riječi jezika, koje su od posebnog interesa za pjesnika, svjedoče o prolasku tih mnogih naroda i njihovom miješanju u populaciju. Gotovo sve rijeke imaju imena na kojima piše voda u različitim idiomima: Morava, Drina, Neretva, Bosna, Vrbas, Sana, Una, svjedoče keltski, ilirski, germanski, tračanski, grčki, makedonski, škrti, rimski, slavenski, turski utjecaji... Još uvijek postoje prezimena s korijenima galatious obitelji (Gallogræci (1998.)) – Galić Illyrian BukvaNacionalnosti Beuc (1998.) Latini Latinović, Vincentić (1998, ostali spojevi po ilirskim slogovima " Ul Ili " oÿe » – Kožul, Franul (razdvojda), Predojević... Riječi su preživjele one koji su ih koristili. Slavenski narodi Juga (" Sok-Slavics") pirjati u pravom etničkom pot-au-feu, gdje lingvistika pokazuje da su svi dodali svoje sastojke. Povijest ima destilirane mentalitete s više nijansi. Takve okolnosti svakako su izvor mnogih mitova i predrasuda, a naravno da je rat bio konstanta. Ali književnosti, i usmene i pisane, drevne i moderne, po svojim epskim i lirskim oblicima, svjedoče o činjenici da nije sve bio rat i da su ljudski osjećaji koji čine civilizaciju, koja 10 dopušta prevladavanje antagonizama i sukoba, prisutni u Slavenima kao i svugdje drugdje. Obilježen vlastitim iskustvima rata i mira, osjećao sam se posebno zabrinuto zbog toga što sam pokazao kako su slavenski pjesnici Juga reagirali na nedavno ratno razdoblje. Ne samo zato što su bili uključeni u zločine, od kojih su mnogi bili očevici, pa čak i osobne žrtve. Naravno, mogu se naći mnogi primjeri gdje su pjesnici bili poticatelji ratobornih osjećaja, ali osjećao sam se mnogo više zabrinuto za pjesnike čija je reakcija prihvatila načine na koje se psihoanaliza naziva "sublimacija"1]. Od strane onih koji su, na zlo koje su pretrpjeli, osobno ili kolektivno sa svojim narodom, ili od strane sunarodnjaka koji su ih htjeli uključiti u to u ime takozvanih superiornih nacionalnih interesa, radije su reagirali pjesničkom sublimacijom. Ti pjesnici, koji zadovoljavaju moju definiciju sublimizam Balkan, ako su pretrpjeli rat i njegov posttraumatski šok, nije pao 1] Sublimacija je pojam koji je konceptualizirao Sigmund Freud kako bi uzeo u obzir određenu vrstu ljudskog djelovanja (književno, umjetničko i intelektualno stvaranje) koje nije povezano sa seksualnošću, ali crpi svoju snagu iz seksualnog nagona dok se kreće prema neseksualnim svrhama ulaganjem društveno cijenjenih predmeta. Freud ga je definirao u pismu Marie Bonaparte: "Sublimacija je koncept koji uključuje vrijednosnu prosudbu. Zapravo, to znači prijavu na drugo područje gdje su moguća društveno vrijednija postignuća. (...) Sve aktivnosti koje organiziraju ili utječu na promjene su, u određenoj mjeri, destruktivne i tako preusmjeravaju dio instinkta ("Voziodaleko od svoje izvorne destruktivne svrhe. Čak ni seksualni instinkt, kao što znamo, ne može djelovati bez određene količine agresije. Stoga, u normalnoj kombinaciji dvaju instinkta postoji djelomična sublimacija instinkta uništenja. Svrha impulsa je skrenuta: za razliku od neurotičnog simptoma, daleko od toga da uključuje anksioznost i krivnju, povezan je s estetskim, intelektualnim i društvenim zadovoljstvom.
 
         1
1. Riječ

 

U Početku bijaše Riječ. Riječ bijaše u Boga. U svakom slučaju 

ovo je početak literarne civilizacije što nam omogućava izbje-

ći zamke koje postavljaju aplikacije teorija o počecima jezika. 

Ovu raspravu baziramo na najmanje dvjema činjenicama :

1. –  Što  god  da  jest  ili  da  bí,  Riječ,  Logos  je  već  mlađa  od 

toga što jest ili što bilo jest ili će tek biti ono-jest postojeći, bilo 

kao Zakon, bilo kao Uzrok, 

2. –  Čovjek je po svojoj naravi racionalno biće, ratio je njego-

va istinska priroda. 

To je nesumnjiv pronalazak Platonov i otud treba krenuti u jed-

no drukčije poimanje kreacije, ne po lijepom, koje, prihvativši 

ratio kao istinsku ljudsku prirodu i samo mijenja svoj karak-

ter,  gubi  svoju  do  sada  općeprihvaćenu  tvrdnju  da  je  ljepota 

vječnost.  Svjedoci  smo  transformacija  onog  esencijalnog  u 

poimanju  lijepog  kroz  ljudsku  povijest,  no  ovom  knjigom 

želimo  pokazati  da  i  to  Lijepo  nije  konačni  doseg  estetičkog 

bića, nego jedno od načela pri kreaciji estetičkog bića čija je 

esencija  neiscrpiva  i  njom  se  bavi  ontologija  neiscrpivoga,  a 

ne teorija lijepog koja se tako pretvara u pomoćnu disciplinu. 

No,  ovdje  smo  stigli  i  do  jednog  etičkoga  problema  jer  riječ 

je bila objektom ne-etičkoga čina. Najveća civilizacijska krađa 

odigrala  se  onog  časa  kad  je  božanska  istina  „U  Početku  bi-

jaše Riječ“ proglašena vlasništvom ljudske misli. Čiste misli, 

hoće se reći. Da li je ta misao uopće bila misao i da li je uopće 

bila čista ? Riječ bijaše kod Boga i Duh Božji lebdio je ponad 

voda, vele svete knjige. Tad počinje vrijeme, a Bog progovori, 

izreče i tako putem Duha svetog pokrenu Riječ i koja prije toga 

                                                          7 
bijaše kod njega, u njega, bolje rečeno, ili još bolje Riječ bijaše 

posebna i bijaše u njega, ali Riječ u svakom slučaju već bijaše 

-  Bog,  ili  još  bolje,  Riječ  bijaše  odvojena,  ali  bijaše  u  njega, 

ONA bijaše kao ON što jest, Odvojena, Posebnost, po sebi i za 

sebe. Gotovo bi se moglo reći – Riječ i Bog bijahu Jedno koje 

je – DVOJE. Misli još ne bijaše. Odnosno ne bi akcije. Bijaše 

Duh. Spiritus sanctus. On je lebdio ponad voda. I riječ ne bijaše 

u njima, ona lebdješe ponad njih. Stvarnost bijahu vode (tohu 
      2
wabohu  – aramejski). Spiritus sanctus je lebdio ponad tohu 

wabohu. I Riječ u to Dvojstvo ne bí umiješana u to dvoje, a ni 

tvarnost – tohu wabohu – ne bi s njima ni njihovo, ne bi ono 

treće. Riječ u svom prvotnom stanju tu u ničemu ne bijaše. Ona 

samo bi jedna posebitost i zasebitost nezainteresirana za bilo 

što i odvojena od svega. 

 

Prema onom što filozofija hoće ne bijaše ni u Duhu koji je leb-

dio ponad voda – stvarnosti – tohu wabohu – mahat tatva . Zato 

istina nije prava priroda  mišljenja jer tako  bí  postala pravom 

prirodom i ne bi bilo potrebe Istinu proizvoditi. Riječ ne pri-

padaše  Duhu.  Još  uvijek  ne  bijaše  akcije.  Riječ  ne  bijaše  iz-

govorena – pokrenuta. Svijet ne bijaše (mahat tatva). Kako je 

mogao lebdjeti ponad voda, ponad stvarnosti koja će tek kasni-

je početi svoje postojanje, biti stvorena putem Riječi koja sebe 

transcendira u stvarnosti, ali ne i u Duhu koji već jeste i bit će 

pokrenut po Riječi. Riječ je prva, ona pokreće Duh na akciju 

i transcendira Duh čineći ga – S-Tvarnošću, prije toga lebdeći 

nad njom, nad vodama koje još nisu svijet. Ovdje je Riječ ili 

Logos ono što stoji iza svega postojećeg kao sklop uvjeta i za-

konitosti koje određuju pojavu i postojanje svega. Da se nisu 

stekli uvjeti ne bi Zakon, Logos, Riječ stupila u akciju niti bio 

stvoren ili nastao svijet, prije kojeg ne bi bilo Velikog Praska, 

prije kojeg nema ničeg osim Riječi koja nije tvar, ali tvori i po 

toče stvaranje ide dalje. Da se nisu stekli uvjeti ne bi Zakon, 

Logos, Riječ stupila u akciju niti bio stvoren ili nastao svijet, 

8 
prije kojeg ne bi bilo Velikog. Kasnije dolazi akcija koja traje 

sedam perioda. Rađa se vrijeme. Iz čega ? Iz te transcendencije, 

a koga drugog nego sebe same. U transformaciji stvarnosti u 

svijet, u toj akciji Riječi i Duha rađa se vrijeme. Duh se uvlači 

u Stvarnost ostajući izvan njene opne, zavjesa koja skriva osta-

tak stvarnosti oku svijeta. Duh i Svijet stoje na prividu obala te 

opne koja razdvaja njih skrivajući Duh Svijetu i Svijet Duhu. 

Zato se stvarnost ne mijenja s mijenama svijeta kao ni vrijeme 

koje ostaje posrednikom između Duha i Svijeta. Duh Svijeta, s 

jedne strane upleten u stvaranje Svijeta, lebdeći zauvijek iznad 

  voda-stvarnosti da li je Duh Božji, onaj kome Bog zapovjedi : 

„Neka bude ! i ono bi…“ ? Duh Vremena koje se otkači iz Niče-

ga, iz akcije Duha na stvarnost, da li je Duh Božji koji lebdješe 

nad  vodama  u  Početku ?  To  su  pitanja  na  koja  možemo  od-

govoriti samo posredno, prihvaćajući ili odbijajući mogućnost 

postojanja putem nastajanja. Drukčije rečeno, kreacionizam ili 

evolucija.  No,  u  oba  slučaja,  u  početku  ne  bijaše  ničeg  osim 

mogućnosti koja, ipak, bijaše riječ. Da li je ovo apòrija? Da, jer 

trebalo bi dokazati da je Bog samo mogućnost prije koje nema 

ničeg. Ne, jer trebalo bi dokazati da Bog postoji. Treba li do-

kazivati njegovu egzistenciju? Ne, jer postulati se ne dokazuju. 

Šta da se radi? Mi uzimamo Boga, koji je postulat, kao Jedno 

koje je Dvoje, kao Dvoje koje je Jedno kao jedinu mogućnost 

ako je Logos iza svega i prije svega. Iz ovoga izlazi uplitanje 

Boga u inspiraciju pjesnika, u kreaciju poezije počev od Riječi, 

Božje sastavnice koja je tvorbena, kreativna supstancija Boga, 

Negova mogućnost i moć stvaranja.

 

U oba slučaja Riječ ostaje neupitna, ona nužno, u oba slučaja, 

mora biti prije bilo kreacije bilo evolucije svijeta iz pra-tvari, 

što je dovoljno za naš zadatak – ustanoviti tko ili što je Život, 

a tko Smrt Riječi. Naravno pod smrću riječi razumijemo njeno 

pretvaranje  u  puko  bezživotno  sredstvo  a  pod  životom  riječi 

mislimo njenu puninu, njenu svekoliku, za nas, neograničenu 

                                                          9 
moć postojanja izvan granica mogućnosti njenog svođenja na 

puko sredstvo, njenu nesvodivost na Jedno, njen Život u vla-

stitoj neiscrpivosti vlastitih mogućnosti što upućuje na zaklju-

čak na to da je sfera njenog bivstvovanja u punini postojanja 

izvan Svijeta koji je ograničen i podvrgnut Jednom i to svim 

svojim raznolikostima postojanja. Riječ je onkraj Svijeta kad 

je pri sebi, da li paradoksalno, onda kad pušta igrati sve svoje 

mogućnosti i sjećajući se sebe s početka, sebi dopušta kreirati 

svoj  svijet,  često  na  rubu  ponora  samouništenja  u  prozirnom 

ledu jednodimenzionalnosti i jednofunkcionalnosti, tj. Zabora-

vu  svojeg  bića  unutar  svijeta.  Iz  samotranscendirajuće  akcije 

rađaju se vrijeme i život. Jedno po jedno, jedno iza drugog, ali 

ne  i  jedno  iz  drugog.  Njihovi  evolutivni  putovi  su  samotran-

scendirajući, danas znamo da tvar može putovati kroz vrijeme 

i  susresti  sebe  buduću  i  sebe  prošlu.  No,  ovaj  potonji  susret 

znači njenu smrt. Duh je njihov agens movens. Njegovo tije-

lo je misao. Ali tome prethodi, nužno, namisao-namjera-Neka 

bude i ono bude. On će po tome biti sposoban objasniti jer je 

bio sredstvo i proizvođač kojemu pak, agens movens a i agens 

spiritus bijaše Riječ. Riječ ne bijaše ni namjera ni Akcija. Ipak, 

ona bijaše u početku i od početka, ona bijaše početak oduvijek, 

jer „od“ nedostaje. Mjesto nije nepoznato nego je posvemašnje. 

Zatim, kako to razumjeti ? 

 

Ako ima početak makar i neshvaćen kao vremenitost jer ne bi, 

ne imade još ničega stvorenog i ako Duh, lebdeći ponad voda, a 

Riječ bijaše u Boga, može se u duhu hrvatskog govora iskazati 

jasnije  s  „kod  Boga“  (chez  Dieu), To  „u  Boga“  (en  Dieu)  ne 

znači i da je Bogu i pripadala, ako je bila odvojena od njega, 

bijaše li sastavni mu dio, prije će biti da je Bog njena kvaliteta 

supstance, a ne obrnuto. Danas znamo, dijete na svijet donosi 

gotovu univerzalnu gramatiku koje nema bez jezika koji je na-

taložena množina, supstanca riječi, jer je gramatika Zakon upo-

trebe Riječi koji vrijedi za čovjeka, ali ne i Božjem djelu koje 

10 
ima  savoju  vlastitu  gramatiku  sa  svojim  vlastitim  pravilima, 

pa tako poezija stoji izvan i iznad gramatike stvarnosti jezika, 

a ta stvarnost u je sklop mogućnosti, a ne datosti. Ako mu je 

pak, Bogu, bila gost, bila mu je na raspolaganju, jasnije reče-

no, ali i manje i teže shvatljivo. Tu postoji višestrukost odnosa 

neiscrpivo brojnija nego u onom drugom slučaju i kad bijaše 

„kod  Boga“.  Ta  višestrukost  upućuje  na  ne-znanje  cjelovito-

sti odnosa. To ne-znanje ostaje zauvijek. Ne-znanje koje ostaje 

zauvijek jest – Misterija ako se ne prihvati naše slijeđenje Pa-

reysonove estetičke misli o estetici kao ontologiji neiscrpivog. 

Odnos Riječi i Boga je misteriozan i izaziva mističnu misao i 

namisao. Neobjašnjiv i neiscrpiv u svim mogućim odnosima. 
                                    4
Dakle, tu ne može biti riječi o Misli . Misao je a posteriori, 

ona  dovršava,  završava,  zaključuje  stvar  koju  Riječ  Začinje-

Započinje. Misao ne poznaje Riječ, već obrnuto, Riječ poznaje 

misao, njenu intenciju i njenu supstancu. Onda kod Boga stav-

lja Duh u pogon – Fiat lux. Riječ, dakle, Misao po tome, jezik/

govor po tome i to su tri obvezatne etape svakog iskazivanja. 

Zatim akcija – stvaranje iz ničega, tj. iz mogućnosti koje su u 

svojoj osnovi riječi – kreacija po svemu koje je još Ništa. Vri-

jeme kao posredni proizvod kretnje u koju se Riječ stavlja Po 

Volji Božjoj ili ako hoćete – po Početku. Misao je već od po-

četka odvojena od Riječi. Riječ nije ni stvorena ni proizvedena 

bilo čime, ona bijaše u početku i bijaše u Boga i odnos njihov 

bijaše zatamnjen mnogostrukošću odnosa. 

Riječ  bijaše  u  Misteriji-Ne-Znanju-Sveukupnosti.  Sveukup-

nost nema dna ni središta ni okoliša. Neiscrpivost je ambis u 

kojem boravi Riječ. Pri tome Ambis nije prostorna kategorija 

već neizbrojivi, neizmjerljivi i neodgonetljivi koloplet odnoša-

ja onog u koga bijaše Riječ s Riječju koja bijaše Posebitost jer 

bijaše  „u  Boga  i  jer  se  uzajamno  ispunjavahu  bivajući  jedno 
                  5
drugom esencija“ . Bog je možda njen vlasnik, gostoprimac, 

domaćin, a možda čak i jedna Mogućnost Riječi jer ona bijaše 

                                                          11 
u  njega  kao  što  je  žena  u  čovjeka.  Različiti  su,  ali  su  jedno, 

suprotni su ali su jedinstvo, proturječni su ali jedno po drugom 

postoje, svaki za sebe je sve ali onaj drugi ga čini potpunim, jer 

tek onda su sposobni biti roditelji, davati život drugom. Njihov 

je život misteriozan, neproziran i neiscrpiv. Misterija koja ve-

zuje Boga i Riječ stavlja ih ispred svega, a naročito ispred mi-

sli, akcije, zakona koji će se očitovati kasnije iako je prije svega 

i u svemu (logos), zaborava sebe u drugom i sebe po drugom 

te  naročito  odnosa  naspram  onostranog,  metafizisa,  onog  što 
                                6
potvrđuje ili negira filozofiju. Riječ  ostaje izvan svega toga. 

Ona transcendira. Ona prelazi na sebe potonju kroz djelovanje 

na svoje objekte, ali ne samo da je bila a nije prošla pa tako – 

JESTE U BOGA i tako je neiscrpivo, beskrajno u njega. Ona je 

izvan misli, akcije, proizvoda, vremena, ona nema znanja, ona 

ima mogućnost, sposobnost, neiscrpivo i ona jest Ništa ovome 

što pripada misli – Riječ je uvijek izvan misli – Ona je izvan 

Filozofije, filozofiranju ona je nasuprot. Ona je ona koja čini da 

bude učinjeno, ona je, dakle prije kreacije i produkcije. Ona je 

Misterija i u Filozofiji i u Teologiji. Pri tome Poezija i Filozo-

fija zauvijek su razdijeljene i oduvijek podvojene i sukobljene 

usprkos pretpostavljenoj istini da je mudrost u samoj srži poet-

skog bića koje je u svojoj finalnosti forma, unikatna, originalna 

i uvjetovana bivanjem mudrog u njoj kao njenog esencijalnog 

Tu-Bitka. No Poezija može postojati bez filozofije, ali ne i bez 

mudrosti koja još nije filozofija jer nema svog sustava, a Filo-

zofija ne može biti bez Poezije, bez cilja svoje omraze i svog 

razloga postojanja. Između njih se nalaze sukob, mržnja, ljuti 

boj, ustanak, vječita pobuna sluge protiv nedodirivog gospoda-

ra. Poezija/Riječ uvijek izmiče Misli/Filozofiji jer između njih 

je činjenje i tvorenje koji se razlikuju po svršivosti. Činjenje, 

Poiesis nije vremenito, ono je od-uvijek i za-uvijek. Produkcija 

je vremenita, ona je završiva, svršiva i izvršiva, iako poezijsko 

djelo podrazumijeva finalité po kojem, svojim skladom dostiže 

ispunjenje po kojem je – umjetnost. Ona je o-stvariva i po-stvariva. 

12 
Ako  Filozofija  pokuša  promijeniti  svijet  pretvara  se  u  ždera-

ča svoje osnove – Vremena, misli, akcije, proizvoda, zakona. 

Poezija u tome nema ni kraja ni udjela, ona je neiscrpiva jer 

iza  sebe  ima  takvog  gostoprimca  –  Boga  i  njihov  misterijski 

odnos. Dakle, u Početku je Poezija jer je riječ, a ne misao, pa 

tu Filozofiji jednostavno nema mjesta. Riječ ne pripada Misli 

jer je Mišljenje samo, iako se ova njome služi da bi ju svela na 

Jedno, doduše Apsolut, ali to je već neko drugo pitanje. Misao 

dolazi poslije, ili u pozadini otkud podčinjava Riječ, pod-smi-

slom. Proizvod, Misao/Mišljenje je ukralo Riječ, svoje Počelo 

i podčinila ga prisvajajući sebi pravo na raspolaganje njome i 

tu se ne razlikuje mnogo od teologije. No, da riječ ne pripada 

  Mišljenju/Filozofiji nego poeziji dokaz je u tome što Mišljenje 

uvijek mora služiti Riječi, služeći se njome, otud apsurd u Filo-

zofiji, eda bi bila pojmljiva otud je i mšljenje apsurd u svijetu, 
                      7
jer je pobuna u svijetu. 

Poezija ne mora biti razumljiva po rečenici već po riječi i od-

nosima unutar riječi i onog riječi izvanjskog što se naljeplju-

je na riječ, niti može biti ikad potpuno iscrpljena u poimanju 

njenog  spoznavanja,  onog  što  ona  spoznaje  prije  nas.  Misao 

uvijek mora tesati i kresati riječ, svoditi ju na najmanju njenu 

česticu jednoznačnosti, ubijati u njoj njenu pravu prirodu koja 

nije kao filozofija, njena prava priroda nije Ratio koji je čovje-

ku prava priroda pa se uspostavlja problematski odnos čovjeka 

i stvaranja. Ako je Misao/Razum prava ljudska priroda onda je 

čovjek ubojica onog po čemu je nastao. Zato Poezija nije ljud-

ska priroda, ona je njegov među-prostor, između ovosvjetskog 

i onosvjetskog, ne pripadajući bićem ni jednom ni drugom, ni-

kom. Dvojna priroda je u Čovjeku, Jezično-Božansko-Mišlje-

nje.  Zato  Riječ  nema  dvije  forme  kako  bi  htio  Platon.  Riječ 

ima samo jednu formu koja je i njeno biće – Neiscrpivost spo-

znavanja. Transcendirajuću  zato…  i  zbog  toga  priroda  Riječi 

je Poezija, a priroda Poezije Igra moći koje posjeduje - Riječ, 

                                                          13 
ali čovjek nije u Poeziji, on nije Bog i bio bi besmrtan, a mi-

sao koja sebe imenuje poezijom odvoji li se iz Poezije, ubija 

u sebi poeziju i vraća se samotna biti čovjekovom prirodom, 

lišena Poezije i okončana i konačna u sebi. Misao se u poeziji 

završava, fosilizira, lijepa, jasna, koncizna, precizna neaktivna 

a ni vječita kao što to nije niti jedna ideja. Zato roman kao igra 

ideja, kao industrija prošlosti ograničenog je trajanja kao slika 

svijeta,  smrtan.  Nastaje  i  nestaje  s  idejama  koje  nosi  u  sebi. 

Rekli  smo  već  da  Riječ  nema  dvije  forme  i  da  joj  pogotovo 

mišljenje nije druga priroda nego njen posrednik između Boga 

i Riječi. Riječ ne postoji po misli već po sebi samoj i od sebe 

same i za sebe samu. 

 

Riječ nije tvar, ali je tvarna, dok je znanost u domeni teorijske 

fizike  ustvrdila  da  misao  ima  svoju  supstancu  koja  nije  sup-

stancijalnost u ljudskom smislu poimanja, ni fizikalnog ni te-

orijskog. Čim se objavi ona počinje odvajati iz sebe i od sebe 

– misao. Kako može, onda, misao ne biti njena druga forma, 

druga priroda ? Jednostavno zbog toga što riječ tada nije više 

Riječ,  U  Mišljenju  je  Misao  koja  je  derivirala  iz  Riječi.  Ona 

više nije ono što je bila u prvotnom obliku proizvevši drugotni 

oblik, drugost koja je kao Misao iscrpiva, objašnjiva do kraja 

pa tako ne može biti ono što je Riječi njena prava priroda – Ne-

iscrpivost  značenjska,  Neodredivost  bivstvena  i  Neiskazivost 

smislena.  Riječ  ne  može  biti  imenovana,  jer  ona  Jeste.  I  ona 

jest neimenovanjska. Ona je u Boga koji je u Početku, tj. Nig-

dje, bez središta, bez periferije, bez odredivog boravišta, ona 

je u onom Ništa. Ona je također Ništa u tom Ničemu, jer samo 

Ništa može biti u Ničemu i imati svoju mogućnost biti bićem 

Ništavila koje je Neuništivo. Samo Ništa može poroditi nešto 

iz Ničega, iz sebe koje je Ništa jer je nepostojeće, rečeno malo 

drugačije. Ona sebe ne može ostvariti ali može ostvarivati i tad 

više nije Ništa iako joj je biće Ništa. Njena priroda ne uzima na 

sebe drugu formu, jer je sad Nešto koje stvara, a da je Ništa, pa 

14 
po stvaranju biva Nešto, njena supstanca je mogućnost jedne 

  nepokretnosti. Riječ i Misao su oduvijek i zauvijek odvojene, 

Poezija i Filozofija su dvije prirode zauvijek nepomirive i nes-

pojive. Zato Misao nema baš nikakve vlasti nad Rječju koja s 

Duhom stvara svijet ali zauvijek ostaju daleko jedno od drugog 

iako jedno unutar drugog kao mladunče u matrici, ali s opnom 

koja ih dijeli od – pobačaja. Zato mišljenje za Duh predstav-

lja onaj međuprostor koji Riječ popunjava između ovostranog 

i  onostranog  u  spoznavanju.  Dakle  iako  stvaraju  svijet,  a  ne 

proizvode  ga,  zauvijek  ostaju  daleko  jedno  od  drugog,  Riječ 

Neiscrpivo ali transcendirajuće – Duh Neukrotiv ali smrtan u 

stvarima. 

Riječ ne pripada i Filozofiji jer nije vlasništvo Misli, ideje po-

gotovo. Razliku među idejom i mišlju vidimo u njihovoj stup-

njevitosti  i  vremenitosti.  Ideja  je  prije  namisao  koja  ne  vodi 

računa  o  vlastitoj  uvjetovanosti.  Misao  je  zgotovljena  ideja. 

Svršena  u  sebi.  Misao  zna  sve  o  sebi.  Ideja  sebe  ne  poznaje 

u cjelini. Misao je vremenita, ideja je bremenita. Ideja je bre-

menita, breme joj je Misao. Misao je umrla onog časa kad se i 

rodila. Ona će tek poroditi misao a Mišljenje kao njena praxis 

okrnjit će Riječ ostavivši najznačajnije njene kredite zamrače-

ne. Ideja je po srodstvu bliža riječi no Misao, ona stoji na pola 

puta,  kao  Buridanov  magarac  između  ideje  i  Misli.  Kao  Na-

Misao Ideja nije ni Riječ ni Misao. Ona je slutnja, želja, čežnja, 

žeđ, žudi izlazak Riječi u svijet koja zato što je Ništa, a koje je 

u Ničemu ma što ono bilo ono je samo jedno Ništa-Boravište 

Riječi i ne može ni ući ni izaći u Nešto, pa ostaje u sebi u Boga. 

Ne u Bogu. Ne u Dativu ni u lokativu, nema padeža za nju, on 

ne stoji jer je stanje, padež za koji je i pitanje da li je ikad posto-

jao iako se naslućuje nešto kao in-ablativ. Dakle, Proto-Logos. 

Njemu  je  ukradeno  ono  „in“-  eda  bi  ostao  ablativom  koji  se 

sve više i više gubi u zapadnim kulturama, a s njim i poezija. 

Dakle, To prvotno stanje Riječi. Stanje u kojem je Riječ bila 

                                                          15 
prije  no  što  će  ju  misao  „preoteti“,  prisvojiti  samo  za  sebe  i 

preodjenuti u Filozofiju pripada po prirodi stvari Poeziji, koja 

je, vidimo to kod Pareysona – neiscrpiva – jer je jedno finali-

té, dakle, jedno Ništa. Taj „in-ablativ“ kao forma Proto-Logosa 

zatvara krug svetog Ništa-Trojstva. Za Misao tu, sasvim jed-

nostavno, nema mjesta. Njena priroda je „contre nature“ glede 

Riječi.  Ona  pokorava,  ubija  Riječ  transformirajući,  odnosno 

otimajući od nje njen odsjaj oplodnje, taj odsjaj, obremenjujući 

ga, eda bi sama začela. Ona ne može obremeniti riječ, a da ju 

ne ubije. Između nje, Misli, kao gotovog čina i Proto-Logosa 

stoji namisao, slutnja, žudnja, žeđ za protjecanjem u Vremenu i 

Prostoru – žudnja za oživotvorenjem nečega u nečemu što ona 

nije – Život iako je Riječ prirodom svojom – Život u svom Sve-

Ništa – u Neiscrpivom. Ideja reflektirajući Riječ obremenjuje 

sad Misao svojom sveotvorenošću. Počinje evolucija. Začetak 

oplodnje  koja  je,  i  kad  bude  zapisana,  već  Smrt  sama,  njena 

vlastita smrt. Riječ ostaje izvan toga. Nedodirljiva. Neiscrpiva. 

Neodgonetljiva. Filozofija je počinila zločin, krađu, prevarila 

nas da bi producirala – Povijest. O, to je tek privid. Riječ se ne 

može zaista ukrasti, iscrpiti, ugasiti, odrediti naspram bilo koga 
                                                      8
ili bilo čega, čak ni spram Boga. Ona nije nastala u svijetu . U 

Boga  Filozofija  će  se  uvijek  baviti  svojim  zločinstvom,  zato 

ima svoju Etiku, ona će nastojati opravdati Privid (p)ostvarenja 

Riječi a za to ima Fenomenologiju, ona će uvijek pokušavati 

dokazati nužnost svog djela, zato ima Logiku, ona će pokušati 

podvalom izvaditi se na svoju lažnu, prividnu, ili radije ukra-

denu prirodu zato ne može ukrasti Estetiku niti ju porobiti niti 

učiniti sluškinjom svojom. Estetika je predodređena za budu-

ću kraljicu Filozofijinog plemena eda bi proizvela svijet putem 

Metode kojoj je vlasnik – ona ima dijalektiku. Ona nikad neće 

u bilo čemu osim privremeno uspjeti jer je konačna, vremenita, 

iscrpiva, svršiva, potrošiva i zato ima Historiju, ona će pokušati 

reproducirati Proto-Logos – zato ima Znanost. Ali, ponavljamo, 

nikad neće u bilo čemu uspjeti, jer nije izišla iz Ništa ni po tome 

16 
ništa ni za to Ništa. Ono je otpalo od Duha koji je Ništa koje 

evoluira i ostavlja svoje vremenske ljušture na svojim mjestima 

uspinjanja u nedostupno. Ono ne otpada od Ništa da bi postalo 

drugo Nešto. Duh je otvoren i može biti izvršitelj. On je sve-

moćno sredstvo, ali nije Nešto iako jest Ništa. Ništa nikad neće 

zaboraviti  svoje  Nešto,  ono  Nešto  kojim  je  stvoreno  Zato  ga 

Ništa voli. Zato ga poznaje. Ništa voli svoje Nešto. Ono brine o 

njemu, ono se trudi da ga spasi u propadivom svijetu. Njegova 

ljubav je najviši stadij njegove vidljive spoznaje. Jer nema sin-

gularnoga  interesa,  ili  radije  partikularnog,  pohlepnog.  Nada 

kojom Ništa sebe pokazuje onom Nešto koje je svršivo i smrt-

no  kao  Namisao  stoji  između  Ljubavi  Riječi  i  Mržnje  Misli, 

između Poezije i Filozofije. 

 

                                                          17 
2. Zašto je Riječ – ljubav ? Zašto je Misao Mržnja ?

 

Naravno, još uvijek govorimo o Riječi koja bijaše u Boga. Ot-

padajući  od  Boga  Riječ  postaje  imenujuća.  Riječ  se  zatvara 

i  počinje  činiti  i  po  tome  stvarati  da  bi  na  kraju  proizvodila. 

Njeno prvo činjenje je ideja, naum, namisao, pa je utoliko ona 

Nada i polu-otvorena, nalazeći se, naime, još uvijek u otvara-

nju, a ne u gotovom stanju, i ne-nastajanju svog prvog bivanja 

kad je, budući jednom otvorena Ništa jer je Jedna Jednina i uto-

liko Apsolutna. Tad je bez-vremena, bez-bremena, bez-čežnja, 

bez-potreba, jer je u Boga gdje ima Sve i koji je Sve To u isti 

mah, Jedno koje je i Troje, ali koje nije u Nebu ni na zemlje što 

još-nije-ni-na-margini, ni-u-tekstu-niti-igdje-određeno. 

Ono Treće od Troje je Duh. Što je Duh ? Reći da je to sredstvo 

znači odrediti ga i zatvoriti u smisao, namjeru, volju, žudnju, 

odrediti ga bićem. Bićem čega ? On ne može biti ni Bogom ni 

Riječju On je Biće po sebi i u sebi ali ne i za sebe, jer čini za 

Boga. Da li je zato neko manjkavo biće ? Ne ! On je izvan Boga, 

ali nije ni nijemo sredstvo, ni djelatni Um ni Sve-Moguća Vo-

lja. Njegova priroda može biti samo ondje gdje ništa drugo ne 

može opstajati. Jedina „stvar“ takve naravi jest Istina. Duh je u 

Izvoru svih istinitih stvari. Što god je u Ništa ili u Nešto, u Jeste 

ili Nije jest apsolutno bivstvujuće i jedino kao takvo što ničim 

ne može biti nadomješteno, a što može biti jedinim Pokretačem 

svega a da nije pokrenuto Žudnjom, namjerom, idejom, mišlju, 

voljom, Nešto što je zbog toga i po tome NIŠTA. Kao što su 

Bog i Riječ jest Istina i zato Zakon. Ona je prije svega i zbog 

toga može lebdjeti iznad voda iako Ništa još Nije stvoreno. Za 

čim god tragali, gdje god tragali, što god je vidljivo ili nevidljivo a 

spoznatljivo u svemu stvorenom da bi postojalo Jest Istina. Znana 

18 
ili Ne-znana, vidljiva ili ne-vidljiva, misteriozna ili odrediva, 

pozitivna ili negativna, Istina lebdi ponad voda zato što je pot-

puno otvorena, zato što je posvemašnja otvorenost ona, ona je 

također jedno Ništa ravnopravno s ona dva Ništa prethodno ci-

tirana. Kad se počne zatvarati pojavljuje se kao Dobro, Lijepo 

ili Istinito ili sve troje u isti mah, dakle Sveto, nedodirivo za 

razliku  od  profanog  koje  postoji  po  svojoj  taktilnosti,  zabra-

njenoj,  naravski,  kao  svojoj  prirodi.  Nedokučivo  također  kao 

i neiscrpivo u ontologijskom smislu. Duh je, dakle, u početku 

svega kao energija, Duh/Istina nije Ništa za kojim se traga ili 

koje se treba dokazati. On je postulat. On je jedno od tri počela 

svega. S njim je jednako kao i s Riječju, dok je otvoren dotle 

je i nedodirljiv, neodgonetljiv, svet… Između njega i misli stoji 

još neoposredovano stanje, Nada, Čežnja, Na-misao, Volja. Ta 

među-stanja su polu-otvorenost između apsolutnog iako otvo-

renog i definitivnog kao zatvorenog, mada apsolutnog koje je 

Jedan, kroz ta stanja postoji i povratna reakcija kad Zatvoreno 

žudi ono žudi k Otvorenom iz kojeg je izašlo i kamo bi da se 

vrati, u svoj rajski zavičaj. No, dok iz početno apsolutno otvore-

nog struji Totalitet koji je po Nadi onaj koji žudi/želi/sanja sebe 

apsolutnog u mnogom koje je zatvoreno ono se služi namišlju 

a u obrnutom smjeru ono Zatvoreno, Dovršeno (s)tvarno vođe-

no je Mišlju, kao što je Jorge Semprun živeći u Buchenwaldu 

živio svoju smrt i sanjao da živi jedan sam, ili radije san-koš-

mar,  a  san-jajući  san-zbilju  koja  će  nadoći  nakon  11.  travnja 

1945.g, te nakon repatrijacije odlazi u sanjani san Pariza da ga 

živi kao nadolazak zbilje koja je onaj bivši san. Misao je ta koja 

hoće  povratak  voditi  u  rajsko  stanje,  u  Djevičanstvo  početka 

koji to nije jer je bez-vremen. Drukčije rečeno, onaj Trojedni 

Apsolut  nikad  ne  raskida  sa  svojom  otvorenošću,  s  onim  što 

je proizveo, mada se čini izvan njega, Bog koji se skriva. On 

stoji u Izvoru Svega kao Nada i kao Razlog postojanja stvore-

nog, njihova povratna sprega je dokaz bivanja vječnosti. Inače 

stvoreno ne bi imalo smisla, a Nedodirivo Apsolutno Otvoreno 

                                                          19 
Trojedno Ništa ostalo bi bez sebe. Ono ne bi bilo On, onaj JA 

SAM ONAJ KOJI JESAM, KOJI SAM BIO I KOJI ĆU BITI. 

Ako nije Trojedan. To je njegova priroda za koju se pita da li ju 

Bog uopće ima, Dakle ostaje nam još pokazati Boga ! Apsurd ? 

Dokazati  Boga !?  Bog  je  zaista Apsurd  ako  nema  riječi  koja 

bí u njega i ako ne bí duha po kojem započe stvaranje. Bog je 

Apsurd ako nema Riječi koja je Istina svega. Apsurd, znamo, 

živi po pobuni. Utoliko je riječ pobuna protiv Mišljenja u ime 

Igranja u kojm jedin postoji kao Sloboda, tj. kao Poezija. Dvoje 

smo pokazali, pođimo k Trećem. 

 

Što  znamo  o  njemu ?  Prvo  svi  kažu  On.  Riječ  je  u  Njega  i 

on ima Duh uz sebe. I Duh i Riječ su mu na raspolaganju, ali 

On nije njihov Sadržatelj, iako jest Stvoritelj ne zna se da li je 

to i njima ali jeste Svedržitelj, svemu bivstvujućem. On može 

Sve.  On  je  Sve-moć.  No,  On  bez  Riječi  i  bez  Duha  ne  čini 

Ništa. Mi poznajemo dvije forme tog Ništa. Ništa koje se ne 

može imenovati, jer je apsolutno otvoreno i drugog Ništa koje 

je ispražnjeno od Svega. Oni stoje jedno nasuprot drugom. Ni-

šta koje je Apsolut može uništiti Ništa koje je ispražnjeno od 

svega. Uništiti ga tako da ga ispuni, da više ne bude Ništa nego 

postaje Nešto, Netko, Sve koje je beskonačna mogućnost po-

punjavanja onim što je završeno, stvoreno, završivo, zatvoreno 

ili gotovo zatvoreno jer je još uvijek otvoreno nastavljanju po-

punjavanja,  uvećavanja,  trasformacije,  pražnjenja,  nastajanja, 

rađanja i umiranja, ali ono nikad neće biti ono prvo Ništa koje 

je Bog zato što je Bog u Izvoru tog beskonačnog Nešto. Stari 

su nas učili da je Bog Nešto što evoluira iz Kaosa u Kronos, 
                                            9
iz Kronosa u Sveopći red, Konstelacije, Svemir . Nitko se ne 
                    10
sjeća  da  je  postojalo   Ništa  ispražnjeno  od  svega  ili  barem 

od  Nečega.  Da  Bog  u  početku  ne  bijaše  svemoćan  pokazuje 

njegovo smjenjivanje s vlasti. Naime On bijaše izvan kretanja, 

svakog kretanja, kako tvrde Vede. Vlast, Moć ide s Oca na Sina. 

Bog je sve moćniji i moćniji da bi na koncu postao Sve-Moćan 

20 
  podčinjavajući, upijajući, integrirajući moć prethodnika. No, ipak, 

on je, usprkos svemu – Potrebit. On treba Riječ, on treba Duh, 

On treba Istinu što on sad sobom samim Jeste. Za nas onaj koji 

je bio, koji jeste i koji će biti, pa zato jest naspram Svijetu. Bez 

Riječi  i  Istine  Bog  ne  stvara  Svijeta.  Kasnije  ćemo  pokazati 

kako u odnosu na Istinu u svijetu stoji Istina poezije kao amo-

ralne naspram svijeta otkud izviru i naviru pitanja da li je Bog 

dobar kad dopušta ljudsku bol. Ali svijet isto treba tu trijadu jer 

po njoj i iz nje postaje i postoji. 

Nas ovdje ne zanima treba li Bog svijet iako možemo reći od-

mah  da  ne  treba.  On  ga  uvijek  i  iznova  stvara  i  rastvara  što 

svijet  doživljava  kao  samoizmjenu,  jer  ne  vidi  Boga,  jer  mu 

je nemoguće Boga vidjeti, Riječ čuti, niti Istinu upoznati. Po 

tome Riječ je U Boga i Duh Njegov lebdi ponad voda. Da li se 

Bog zatvara boravkom Riječi i Istine ? To dvoje ne odlaze od 

Boga, oni u Svijet stavljaju Nešto što je njihova druga pojavna 

priroda. Nešto što ovi više nisu jer su zatvoreni u Prostor, Vri-

jeme, Oblik i Djelatnost (Proizvodnju i Potrošnju). Bog, Riječ 

i Istina nastavljaju ondje gdje su oduvijek i ne gube svoju pri-

rodu  proizvodeći  ili  bolje  – stvarajući,  sasvim  drugu  prirodu 

prepunu kakvoće vidljivosti svijetu. Bog, Riječ i Istina nedo-

dirljivi su, kvalitativno neiscrpivi ali kakvoća im je relativna. 

Njih  svijet  doživljava  (kakvoće  koje  su  ipak  brojne  iako  su 

  kategorijalno-pojmovno jedno). Njih svijet doživljava u paro-

vima  Dobro-Loše,  Lijepo-Ružno,  Moćno-Slabo,  Djelatno-ne-

  djelatno, Plodno-Sterilno… Bog je izvan toga. On nije ni dobar 

ni zao, jer nije relativan. On nije relativan, ali su mu kakvoće 

relativne, ili radije, vektorijalne. One, naime, predstavljaju čo-

vjekov  odnos  spram  Boga  a  on  je  osoban. Tu  počinje  Misao 

koja zatim evoluira do Filozofije, koja hoće ovladati svijetom 

a ne re-kreirati svijet, kako sebe predstavlja. To dakle nije njen 

pravi cilj, re-kreirati svijet. Ona ima tajni cilj, ona hoće Boga 

eda bi Bogom postala. Ona hoće, još preciznije rečeno Boga-

                                                          21 
Riječ-Istinu. Zato se prvo nastoji domoći Riječi i misli da je u 

tome  uspjela,  kapitalizam  joj  u  tome  asistira  do  krajnosti  jer 

putem njega ona obmanjuje svijet produkcijom lažnih potreba 

kako se Svijet ne bi dosjetio da je Misterija u Igri, a ne u indu-

striji ; točnije u igri njenih kredita, a ne njenih naprava koje se 

služe razumom kao sredstvom, a ne kao prirodom čovjekovom. 

Riječ kao slugu treba jer je Riječ Gazda Misli i vladar Umu koji 

joj služi iako to izgleda drukčije. Um i Riječ nisu isto iako je 

riječ umstvena, umujuća. Um je organizator misli, ali tek or-

gan riječi. Misao, domogavši se Uma sanja domoći se Riječi i 

ona uspijeva zarobiti jednu od dvije mogućnosti Riječi – Čista 

Riječ  i  praxisom  Zaprljana  Riječ.  Zaprljana  akcijom,  mišlju, 

govorom koji se rađa iz istog mjesta otkud i Poezija iz Jezika 

koji  nije  ništa  drugo  nego  Riječ  nataložena  u  Umu,  slojevita 

po vremenu, znakovita po strukturi, plodonosna po formi i to 

kad se čista riječ uranja/prlja u Akciji, u govorenju. Akciji koja 

ima dvije forme – poïésis i tekhnè. Samo u prvoj Riječ ostaje 

u svojoj pravoj prirodi – potpuno otvorenom. U drugoj se po-

javljuje u završenoj formi, zatvara se da bi porodila djelovanje 

na  misao  i  po  tome  –  govor.  Govor  se  tiče  čiste  riječi  samo 

oposredovan  jezikom  koji  treba  biti  prostotom  u  kojem  čista 

riječ može biti pojmljena u svoj svojoj množini kao apsolutni 

partikularitet. Poezija je utoliko priroda riječi, a time i u dodiru 

s  Bogom  i  istinom.  Poezija  ne  može  biti  ljudskom  prirodom 

osim u onom dijelu u kojem treba biti mjestom gdje se susreću 

Božansko i Ljudsko, Stvoritelj i Stvarajuće-Stvoreno. Poezija 

tek jednim svojim dijelom dodiruje i ulazi u ljudskost, a to ne 

znači da je Ljudskost nadmoćnija Poeziji. Ne, ona je samo ne-

što što Ljudskost pokazuje kao nemogućnost da bude u potpu-

nosti poezijom. Ljudskost je tek dijelom nezavršiva, ogromnim 

svojim dijelom otvorena, ali ma koliko Ljudskost bila, ako je 

dobro, valjano reći Ogromna otvorenost, ona nije to apsolutno, 

ona je drugim svojim dijelom Definirana, mišljena, završena i 

završiva da bi po prvom svojem dijelu opet iznova bila otvorena 

22 
novom mišljenju a što se vidi kao historičnost ljudskosti. Ali 

ta otvorenost je zapravo i onaj ambis/zatvor duši ako je vjero-

vati Platonu koji nam je itekako potreban, u prvom redu da ne 

padnemo u tu istu zamaku s njim. Ljudskost evoluira jer stal-

no strijemi k prvotnoj svojoj prirodi, onoj istekloj iz apsolutne 

otvorenosti koju dijelom ima kao svoju prirodu. Čovječanstvo 

je bliže Bogu nego Čovjek. 

                                                          23 
3. Zašto je Riječ – Ljubav ?

 

Ovdje nam valja zastati i apostrofirati neke stvari, ne zaboravi-

mo, naš cilj je omeđen, usmjeren na bît poezije i s tim ciljem 

k’b riječi pristupamo kao bîti poezije i utoliko, budući metodo-

logijski ograničeni i bît i biće poezije ćemo izjednačiti i razliko-

vati od bitka poezije. Bît, znamo, ono što tvori postojanu narav 

bića,  metodologijski,  u  našem  slučaju  mogu  biti  izjednačeni, 

jer radi se o onome što je prije svega, u svemu i nakon svega 

u  evoluiranju  nekog  određenog  Svega,  onom  što  je  u  istoku/

izvoru  postojanja,  u  istini  koja  je  to  što  jeste  –  izvor,  a  nije 

cilj za dosegnuti/proizvesti, bilo stvorenog, bilo nastalog, bilo 

proizvedenog. Bît, pa time i biće Riječi je u tom što je u Boga, 

Esencija njene naravi je božanska, Božanska narav bića koje 

opstaje, postoji i nadaljuje postojati, evoluirati, ići dalje, mije-

njati svoju bît i svoje biće pa time poezija koja se rađa iz toga 

zadobija i ima esenciju nedjeljivu, neotuđivu onome i od onoga 

po čemu i čime bi stvorena. Tako dolazimo do pojma, ili radi-

je kategorije bitka koja je u filozofiji nasuprot biću i njegovoj 

Bîti neograničena, prazna od ništa koje nije tek ispražnjenost (o 

ovome će biti riječi u poglavlju o metafizici), neodređena, jer je 

neodrediva, bezsadržajna, jer je sadržaj sâm. Ali, da li je tako 

i u slučaju s poezijom, da li je bitak ono što omogućuje posto-

janje svakog bića koje bi prema filozofiji moralo biti sadržajno 

određeno nasuprot bezsadržajnom, neodređenom, neograniče-

nom bitku ? Netom smo ustvrdili da je biće poezije, nasuprot 

Svijetu Igra, dok je bît Svijeta proizvodnja i njoj kontigentne 

akcije  i  predmeti,  tj.  Bića.  Da  li  su  to  i  uvjeti  opstanku  bića 

Riječi ? U filozofskom smislu da, odgovor je potvrdan što se 

ne bi moglo reći i za slučaj kad je bît Riječi Igra. Čime (se) ona 

24 
igra, koga ona to pokreće u Igru, koga ona čini bićem kojem je 

bît, esencija ta ista Igra ? Da li je biće iz svijeta koji je bitak, 

neograničeni, bezsadržajni, neodređeni bitak bez kojeg njemu 

samom nema opstanka bića ovoga svijeta isto to biće, s istom 

bîti kao i u Poeziji ? Po našem skromnom mišljenju poezija nije 

od ovoga svijeta, ni jednim svojim dijelom mada sva u njemu 

po sebi-Riječi, ona to jeste, jer njen bitak, ono po čemu postoji 

jesu Riječi i nikakve stvari ne ulaze u igru, poezija ne Igra u 

svijetu svoju igru kao ples „Djevojčica na žici“ rastegnutoj nad 

ambisom spoznaje ili Aske pred Vukom, ili radije njene neis-

crpivosti,  neiscrpive  esencije,  nepotrošivog  bića  u  njegovom 

beskrajnoj popunjenosti nikad do kraja iscrpivim spoznajama, 

nikad do kraja odgonetnutu tajnu svršivosti poetske forme koja 

je ujedno i svoj vlastiti sadržaj. Sasvim suprotno bitku Svijeta 

koji je ispražnjen, neodrediv i neograničen na drukčiji način, 

uništiv i uništen vremenitošću, unaprijed određen na svršenost 

uništenjem koje nije ono Ništa što je Apsolut estetičkog. Ne-

ograničen  i  neiscrpiv  tad  nisu  istoznačnice.  Svijet  je  neogra-

ničeno popunjem potrošivim, propadivim ispraznostima i zato 

je prazan od onoga čime je bît, esencija bića riječi neiscrpivo 

puna, oni se odnose kao subjekt i njegova sjena koju proizvodi 

Bog. Svijet i poezija se ne dodiruju niti se miješaju, a pogoto-

vu među njima nema mogućnosti nekoj vrsti stapanja u Jedno 

što bi htjela Filozofija, no to Čovjeka koji je između ne priječi 

da prepoznaje odsjaje esencije bitka nakon što je prvo, što ne 

mora biti i vremenskim redoslijedom prvo, protumačio znače-

nja  estetičkog  bića  kao  svršene  forme,  tj.  jednosti  sa  svojom 

istinom. 

Kao takva Riječ je bitno – samosvojna. Mada je u Boga budući 

samosvojna ona ipak nije usuprotstavljena Bogu, ona mu je ra-

zličita utoliko ukoliko je njegova pojavnost, jedna od njegovih 

pojavnosti. Da li je to apsurdno ? Biti sam svoja pojavnost prije 

sebe samog i biti dio trijade koja je Jedno ? Filozofski logično 

odgovor je potvrdan ukoliko se zanemari bît, esencija riječi – 

                                                          25 
biti  u  Izvoru  Igri  u  Istini,  biti  njena  bît  i  biti  prije  svega. 

Imajući to na umu nema apsurda. Bog, moćan sebe sam utjelo-

viti, po Riječi, treba upravo takvu Riječ. Treba sebe takvog. Ri-

ječ, apsolutno otvorena u sebi i naspram svemu ostalom (Bogu 

i  Istini-nakazno  tumačenje  ovog  slučaja  ima  svoju  potvrdu  u 

ne tako davnom zahtjevu religijskih ustanova koje su pobrkale 

estetičku proizvodnju vlastite etike s onom ljudskom kad je je-

dan bosanski pjesnik eksplicitno ustvrdio nelegitimnost Božjeg 

sina a Crkve se uzbudile jer su to tumačile s javno- moralnih 

pozicija, upravo tako negirajući same svoju legitimnost ukla-

njajući  Riječi  „Božanskost“  iz  Bića  –  nije  bilo  braka  koji  je 

potvrdila i ovjerila Majka Crkva, a iz kojeg je rođen Isus po 

Riječi)  Riječ  se  pokazuje  kroz  Istinu,  a  skriva  u  Bogu  kojim 

tada jest eda bi Bog mogao stvarati i otjelotvoriti svoju ideju, 

naum.  Pokazuje  se,  Riječ,  u  istini,  jer  ju  otkriva,  skriva  se  u 

Bogu jer zadobija još jednu Prirodu. Onu u Boga – Božansku, 

jer  kadra  je  činiti-da-jest-to-što-nikad-nije-bilo-a-sada-jest. 

Biti apsolutno otvoren u sebi znači biti beskonačan u svojim 

mogućnostima, biti dovoljan u sebi za sebe i po sebi. Apsolutno 

dovoljan jer – Beskonačan jest. Time bi se Riječ moglo misli-

ti kao Tu-Bitak apsolutno dovoljan sebi, u sebi i za sebe i po 

sebi. No, tada se rađa apsurd nastajanja po činjenju. Apsolutna 

dovoljnost apsurdno traži ono što nije – hoće biti Nečim-Ne-

što-Što-Još-Nije pa prema tome jest-ništa-još-uvijek. No, za to 

treba Riječ-Boga. Deus ex-machina je neotklonjiva nužnost za 

Istinu Riječi, ali na istinit način, estetički logična etičnost, isti-

nitost, a ne javno-moralna. Zato se tu radi o apsurdu. Život, pa 

i život Riječi življenjem svih svojih faza življenja je Apsurd u 

odnosu na Apsolut jer je konačan, svršiv u Formi. No Apsurd 

dolazi iz Boga i Riječi, dviju pojavnosti Jednoga u trijadi. Ap-

surd je stvoren, rođen i zato drukčiji. Apsurdan. Ali i nužan. On 

je negacija svojih počela. Nije logičan. No, utoliko je, njima, 

roditeljima kao dijete – mio. Riječ ako jeste, i kad jeste, jeste – 

26 
ljubav  jer  je  odgovorna  za  ono  što  je  začela.  Naime,  tako  se 

ponaša, brižna je.

Ta  ljubav  nema  uvjeta,  ona  je  bez-uvjetna,  jer  nije  iz  koristi, 

ako slušamo Kanta kad govori o Lijepom, iako ima svrhu, sebe 

samu u svemu svome (zločinac koji je u dramskom tekstu ka-

rakter,  omrznut  je  od  publike,  no,  on  je  ljubljen  od  drame  u 

skladu s dostizanjem razine kakvoće svoje igre) ona nija profi-

tabilna iako svrhovita na netom rečeni način, po svojoj naravi, 

bolje rečeno. Što je to što je ona s Bogom s-Tvorila, porodila ? 

Bilo  što  da  to  jest  ono  odnosi  iz  svog  Raja  ono  što  ju  je  po-

rodilo, stvorilo – Boga, Riječ i Istinu. To što je porodila riječ 

nije  mišljeno,  nije  s-mišljeno,  jer  je  apsurd  i  zato  je  čisto  od 

promišljenih  namjera  od  bilo  kakve  promišljenosti.  Nastaviti 

ovim  putom  značilo  bi  tragati  za  konačnošću,  okončavanjem 

puta, - za ciljem stvaranja izvan stvaranja, a ne konačnicu koja 

čini Formu. Kao da Bog ima stambenih problema, značilo bi 

smještati se u ovosvjetsku poziciju nakon što je crta razdiobe 

sa svijetom već povučena. Svijet ima samo jedan cilj – vratiti 

se svojem rajskom boravištu. Riječ, kao ni Bog, kao ni Istina 

nemaju tog cilja, jer u Raju nema Boga ni njegovih stvorova. 

Jednom izašli iz sebe, pokrenuti u objavljivanje oni se mogu 

samo ogledati u novim mogućnostima koje su beskrajno, neis-

crpivo moguće i moćne. 

Da  li  je  to  odlazak  do  sebe ?  Odricanje  samog  sebe ?  I  da  i 

ne. – Da, jer jer je to Drugost koja je počela bivati spram sebe 

same, spram svoje Prvotnosti, ali i Ne, jer je to Priroda poče-

la,  Svijet,  da  sebe  nadaljuje,  nastavlja,  samostvara,  nasljedu-

je, obeskonačuje. I zato je to ljubav. Zato je Riječ – Ljubav. A 

ono što riječ koja jeste ljubav zna i može spoznavati najviši je 

stupanj spoznaje, Ljubav je najviši stupanj spoznaje, ljubav je 

najviši stupanj moći. Ona sebe uvijek i iznova stvara, čini da 

ostane  slobodna  i  otvorena  u  svim  svojim  beskonačnim  mo-

gućnostima i moćima. Ona ne prihvaća svršetak, niti jedne od 

svojih  moći  i  mogućnosti. Ono  što  ona  dostiže  je  vrhunac, 

                                                          27 
koji je često ekstaza ili katarza shvaćena kao dolazak u dodir 

s Bogom. Beskraj, neiscrpivost konačno, njenim su obzorom i 

temeljem. Traganje nema kraja, smrt i svršetak nemogući su, 

vrhunac  beskonačni,  nesvršivi  cilj.  Apsurd  se  pokazuje  kao 

Nešto čemu je Apsolutno, tj. Apsolutna otvorenost prava priro-

da, jer je pobuna protiv uobičajenog, banalnog, onog-na-putu-

propadanja-u-raspadivojjti.  Ma  koliko  mukâ  to  iziskivalo,  to 

je  –  Ljubav.  Ljubav  prema  sebi,  po  sebi,  za  sebe  i  u  sebi  jer 

je sve i uvijek jedno Ja, ako je stvoreno i koje se produžava, 

nadaljuje, nastavlja se u svom djelu, koje čini odsjajem svog 

apsolutnog Bića, što ne vrijedi za ono koje je proizvedeno u se-

riji sa svrhom izvan sebe, u iskoristivosti za nešto drugo. Riječ 

ga ne misli, ali ga poznaje. Ona ga voli, najzad, jer se trudi oko 

njegovog opstajanja i postojanja, oko njegove Istine, Vječno-

sti i Svemoći. Zato je Riječ – Imperativ. Ne onaj subjektivni i 

subjonktivni – Neka bude Svjetlo ! nego izravni, nominativni 

– Svjetlosti (Ti), budi ! Prvi slučaj pripada stvaranju i bivanju 

po-sredstvu i ne prenosi i stvorenom svoju Božansku autorsku 

prirodu  kao  njegovu  djelatnu  sastavnicu  već  kao  odrednicu, 

razdjelnici, vododjelnicu, što će u teologiji kršćanstva izazvati 

uzbunu - Nastao po Riječi, isus prenosi li božansku prirodu ? 

Stvoreno je oposredovano. Između Stvorenog i Tvorca ima Po-

srednik, Sredstvo, Izvršitelj – Duh koji je Istina. Tada, tu, Istina 

biva  relativnom,  a  u  drugom  slučaju  Istina  je  Izravno  ušla  u 

Stvoreno i tu ostala da bi ju Riječ mogla uvijek i iznova buditi, 

re-kreirati. Svjetlosti budi, i svjetlost jeste, ali i mrak nadaljuje. 

Istina  je,  ipak  u  svjetlosti,  Svjetlost  je  Istina,  a  ne  Mrak.  On 

čak nije ni njeno naličje, on pripada svijetu da bi preko njega 

Svjetlost bila objavljena i zato ona više nije Bog ni božanska. 

Mišljenje  nije  ograničilo,  nije  zatvorilo  Svjetlost  koja  ostaje 

Ne-mišljenom. I zato apsolutno mogućom i apsolutnoj po mo-

gućnostima i moćima. 

Ova  druga  svjetlost  ima  božansku  prirodu.  Ona  nije  zatvore-

na u sredstvo koje projicira svjetlost i budući usmjereno postaje 

28 
zasljepljujućom  pojavnošću  koja  onemogućava  apsolutnu 

sposobnost viđenja. Iza te i takve svjetlosti, ima onaj koji drži 

usmjeren snop svjetlosti u svojoj moći i određuje što, koliko i 

kakvim će biti viđeno ono što se vidi u pokazanom/osvijetlje-

nom, u pojavnom, To je smrt apsolutnog, filozofskog, u svjetlo-

sti pojavnog, jer rađa se pozadina, u tami, mraku, nevidljivom, 

odsječenom od neiscrpivih značenjskih mogućnosti. Jedna mo-

gućnost je iscrpljena i više nema riječi o neiscrpivom, apsolut-

nom, božanska priroda je ukinuta u Riječi, riječ je izgubila sebe 

jer više nije ljubav već svrha. Ona nije apsolutna jer stavljena 

je u tuđu službu, upokorena i upokojena. Upokorena u svrhovi-

tost i upokojena u svršivost. Utoliko ne može biti riječi o Svje-

tlosti Riječi već njenom zatamnjivanju, ostajanju s one strane 

Prirode Bića, u meta-fizisu što stoji iza one prve, subjonktivne 

prirode  svog  imperativa  Svjetlosti,  budi !  –  Neka  bude  Svje-

tlost ! Postoji po dvama počelima koja su i dvije prirode Riječi, 

otvorenost/apsolut  –  Svjetlost  i  biće  koje  je  apsolutno  –  ono 

koje Jeste. Ja sam onaj koji Jesam (koji sam Bio i koji ću Biti). 

Neposredni imperativ unosi božansko u Riječ jer je bivstven, 

jer  je  Bitak  –  jer  Jest  zato  što  jest  jer  sam  sebe  omogućava, 

bitak svojemu biću, esenciji. Time je i istina jer nema odsjaja 

sredstva, oposredovanje je onemogućeno. Između Istine i Ri-

ječi nema Ničeg da ih stavi u relaciju i tako relativizira. Oni 

su Apsolutno u Riječi i k tomu još – oni se apsolutno nalaze u 

Riječi, a to znači „Svjetlosti, budi !“ zato što je Istina bez po-

srednika i posredovanja, ona je i znanje onog što ona jest kao 

Apsolutna Riječ i kao Apsolut Istine što kao ono što Jeste jeste 

– Ljubav, biva i jest Ljubav koja zna, koja je vrhunsko znanje, 

Apsolutno znanje jer je po Apsolutnom i apsolutnoj otvoreno-

sti. Ta Ljubav je najviši mogući stupanj spoznanja Istine. ( Što 

ne  znači  da  je  tzv.  Ljubavna  poezija  najviši  domet  poezije.  ) 

Nova priroda Riječi ovim činom jest Ljubav, naravno shvaćena 

ovako, a ne svedena na onu s erotičnom sastavnicom ili podlo-

gom ili počelom, a to će i od filozofskog (spoznajnog i etičnog, 

                                                          29 
a naročito estetičkog) i od poietičkog tražiti nove sustave ka-

tegorijalno-pojmovnog aparata. Dakle, tako pojmljena Ljubav 

nije i objašnjena jer, naprosta, ona jest – neobjašnjiva zbog svo-

je apsolutne naravi ali ne i nepodložna OBJAŠNJNJU/ TUMA-

ČENJU, neiscrpive naravi, spoznajnosti po svojoj apsolutnosti 

bivstvovanja u Apsolutu. Riječ voli i misao i Mišljenje, usprkos 

tome što su one mržnja na riječ koja je potpuno slobodna tek 

u  poeziji.  Naime,  Misao  i  Mišljenje  uvjetno  vole  riječ,  onda 

kad služi Jednom. Utoliko nema bezuvjetne uzvratne ljubavi, 

obostrane ljubavi još jasnije rečeno. Radi se o dvije vrste oblika 

ljubavi, pa i o dvama bićima ljubavi, ne o dvama spolovima, 

niti o dvama polivima, niti o muškom i ženskom, niti o pozi-

tivnom i negativnom, već točno o dva bića, koja bi se moglo, 

kad bi bila, ta bića tjelesna psiho-somatski strukturirana bića, 

držati za dva - Ja.

30 
4. Misao je mržnja na riječ

 

Danas  više  nema  sumnje,  gramatika,  univerzalna  gramatika 

ljudskog  roda,  stvaranjem  je  ucijepljena  u  ljudski  um.  Da  li 

samo u um, to je već drugo pitanje ili samo u umnu sposobnost, 

kao jedna od mogućnosti uma – mišljenje. Naime, osjećanje, 

ćutilnost više ne pripada samo ljudsko-životinjskom nervnom 

sustavu. Sentiment je mjesto gdje se misao i tvar, tjelesna tvar, 

s-tvarno sljubljuju u ono što je bitno ljudsko, što je život u cje-

lini – misao i osjećanje. Ovdje se razumiju, također i različite 

  meta-kategorije:  predosjećanje,  su-osje-ćanje,  sjećanje,  smi-

šljanje, pro-mišljanje, pre-mišljanje, iz-mišljanje, na-mišljanje, 

  do-mišljanje putem kojih čovjekova aktivnost sebe objavljujju-

ći objavljuje čovjeka, čovjekovu esenciju i njenu prirodu, ratio 

+ sensus. Tim činom, tom činjenicom, čovjek se od bića dviju 

mogućnosti pretvara u nikad završivo biće koje je jedno Jedno. 

Osjećanjem se otvara Riječi, umom Istini, kao cjelini – Bogu 

kojeg treba tražiti u apsurdnoj frakciji koja je otkrivena anali-

zom, provjerom, Einsteinove teorije relativnosti, tj. Na onom 

mjestu i u onom času koji još nije vrijeme već njegova frakcija 

gdje i kad, i u kojoj započinje Svijet – Stvarnost kad se zbiva. 

Kad se iz Ne-bilog kreće u povijesnost i između tog dvoga je 

ONO JESTE. Ondje gdje započinje privlačenje vidljivog svije-

ta od mnogo jačeg ali nevidljivog svijeta. I to ondje i kada ne-

staje anti-tvari. Tu je Bog. Tu boravi neiscrpivo i neobjašnjivo, 

u  tom  rascjepu,  apsurdno,  jer  moguće  svršivo  po  otvorenosti 

  mogućnostima. Otud izlazi Stvaranje i otud dolazi Stvoreno – 

Svijet.  Tu  i  tada  Riječ  nezaustavljivo  obnavlja  svoju  Ljubav 

kao svoju pravu Prirodu. Nije potrebno naglašavati da pod lju-

bavlju mi ne mislimo žudnju za posjedovanjem onog drugog, 

                                                          31 
različitog i podatnog, već brigu, skrb, privlačnost, ekstatičnost, 

spram sebe same u onom od i iz Riječi Stvorenog. Ljubav je 

uvijek jednosmjerna. Usuprotstavljena ljubav nije moguća kao 

Ljubav. Tad je ona Ne-Ljubav. Katkad žudnja, katkad Mišljenje 

objekta. I kad je ljubomora, ona ljubi. Kao žudnja ona jest žud-

nja za povratkom u prvotni Raj iz kojeg je nepovratno izašla. 

Izašla kao Mišljenje jest nastojanje da se to rodno mjesto – Po-

kori, da se njima ovlada i uvuče u sebe da bi se popunila pra-

znina nastala spomenutom frakcijom apsurdnog otpadanja od 

Boga koji nadaljuje, odlazi od tog mjesta i momenta, pojavom 

Boga na sceni – JA JESAM ONAJ KOJI JESAM (koji sam bio 

i koji ću biti -ja sam vrijeme drugim riječima, ubrajajući sve 

kontigente entitete) - U Svemiru to fizika vidi kao zakrivljenost 

Svemira  istočkanog  crnim  rupama  gdje  se  zaustavlja,  nestaje 

vrijeme, gdje se spajaju tri vremenske dimenzije u jedno Ne-

Vrijeme, pa uz ostalo postojanjem vremenskih tunela i putova-

njem  misaone  tvari,  novi  apsurd,  ne-prirode  u  odnosu  na 

prirodu moguće putovanje brzinama većim od svjetlosti, dakle 

kroz vrijeme, pa su i ljudi koji to mogu – mogući, tj. ljudi čijao 

misao može putovati, a budući bili mogući oni i ta mogućnost 

omogućava jezik mističnih proročanstva koja nisu ništa drugo 

no priroda apsurda da se u isto vrijeme bude svugdje i vide sva 

vremena odjedanput i objave unaprijed kao tek dolazeće. Uro-

đena gramatika-Um, u namisli da nanovo prisvoji izgubljeni raj 

vraća se unatrag. (Primjer Lijepoga, nikakve poduke u prepo-

znavanju lijepog nema u nekim zajednicama, pa ipak Lijepo se 

doimlje njenog člana, primjerice lijepo u Prirodi kojeg se ne bi 

kao takvog moglo prepoznati ako se ne bi moglo imenovati, pa 

je  ime  već  u  umu  i  ne  prošavši  čula  ostvaruje  komunikaciju 

estetskog karaktera koja se objavljuje o „primanju-davanju“.) 

Odnosno, nastoji se vratiti unatrag i privlačiti izgubljeno iz vre-

mena kojeg nema ili koje barem stoji u svim trima svojim di-

menzijama  na  istom  mjestu  u  istom  vremenu.  Tu  počinje 

uzvratno zakrivljenje, Re-Fleksija Svemira koja nije ništa drugo 

32 
nego Mišljenje, a ne riječ samo jer postoji i primanje i davanje, 

dakle tumačenje relativnosti u svemiru što ne bi bilo moguće 

kad  bi  Riječ  postojala  prethodno  izvan  uma.  Zato,  nasuprot 

uvriježenom  mišljenju  –  Mišljenje  se  ne  odljepljuje  sa  stvari 

proizvodeći sebe u procesuiranju svoje volje pokoravanja izgu-

bljenog  Raja.  Misao,  dakle,  ne  silazi  sa  stvari  no  ona  iz  već 

postojećeg uma, urođene gramatike emanira u smjeru Izgublje-

nog Raja Stvari Beskonačne otvorenosti – u Smjeru Apsolut-

nog,  Jednog.  Dakle,  ona  je  dirigirana,  vektorijalna,  i  zato 

ograničena i naliježe, naljepljuje se na stvar koja postoji prije 

mišljenja, jer je bila Istina – Duh koji se ovaplotio, opredmetio, 

ostvario, očovječio. Misao se bavi predmetnošću s namjerom 

da ju pokori, prisvoji. Naravno, postoji zakonitost tog pro-mi-

šljanja. Misao, mišljenje mora stvar shvatiti, pronaći joj izvor, 

istinu, zakon koji su, zato što su oduvijek uvijek prije stvari. Ta 

misao ne silazi s površine stvorenog da bi se gnijezdila u umu. 

Ona izlazi iz Uma, kao sova u sumrak u potrazi za onim što 

stoji u tami stvari koja je vidljiva, osvijetljena snagom re-flek-

tora, re-fleksijom, toliko blještavo reflektirajuća da joj je nemo-

guće vidjeti – Istinu – Onostranost, jednostavno zbog toga što 

je s one strane, iza vidljivog, kao crna masa/tvar i tamna ener-

gija koji su 6 puta moćniji od ostalog, nama vidljivog svemi-

ra… Misao ne voli taj svoj sad predmet/objekt koji misli. Ona 

se ne može roditi na površini stvari i žudjeti za povratkom na tu 

površinu. Misao se, zapravo ne može ni odlijepiti, sići s površi-

ne  stvari,  ako  s  njom  ima  odnošaj  ona  ju  mora  –  penetrirati 

inače se radi o pukoj masturbirajućoj akcije oponašanja Mišlje-

nje Misao može doći na stvar, na svoj predmet, nalijepiti se i 

prodirati  u  nju,  penetrirati  ju  ne  bi  li  ju  prisvojila,  pokorila, 

imala  i  oplodila.  Mišljenje  ne  skrbi  o  stvari,  ona  nju  ne-voli, 

ona nju hoće. To je koitus, a ne Ljubav kojoj po smislu najbolje 

pristaje slavenski iskaz „zamilovanje-umiljenje“ što odbacuje 

postupanje s tim zamilovanim kao objektom požude. Zato je to 

protuprirodan  nagon  procesuiranja  mišljenja.  Protuprirodan, 

                                                          33 
jer hoće dosegnuti – ovladati – Istinu što je unaprijed nemogu-

će sve do onog časa kad se Bing-Bang ne vrati iz svog frakcio-

niranog bivstvovanja, a da bi se to dogodilo moralo bi nestati 

onog jačeg, nevidljivog, zatamnjenog, svijeta da li ? A to je Ne-

Moguće jer ondje je Bog. To je sad Apsurd koji se vidi na filo-

zofskoj ravni. Kraj filozofije nije moguć jer svršetak Boga nije 

moguć.  Mišljenje  je  nužno  –  vječno,  bez  obzira  što  se  svijet 

može beskonačno gubiti u novim pojavnostima, svijet je vječan 

jer je transcendentan po svojim počelima koja su neistrošiva, 

neiscrpiva. Mišljenje, budući da nikad ne može iscrpiti Pra-Po-

čelo, budući da ih ne može napustiti ako želi opstati, a može i 

mora  jer  je  urođena  otvorenost  svijeta,  nužno  se  naginje  nad 

stvari, nad svijet, naljepljuje na njega, penetrira ga i pokušava 

re-flektiranjem re-inventiranjem – re-kreirati. Ona ga može re-

kreirati ali ne i kreirati. Ona ne može drugo do – misliti svijet i 

u toj svojoj nemoći ne može biti Ljubav koja pripada, nikom 

drugom  do,  Riječi  po  njenoj  osobnoj  prirodi.  Zato  je  ljepota 

kontradikcija između vječnosti i prolaznosti, savršenstva i on-

tologije neiscrpivosti – a Lijepo Riječi i Lijepo Misli nikad se 

ne  mogu  susresti  kao  ni  pojavni  i  nevidljivi svjetovi.  Zato  je 

Misao Ljubomorna na Riječ. Ukrala ju je i bavi se njome kao 

svojim objektom. U jednu ruku ona na to ima pravo, kao Ubo-

jica na Žrtvu, jer Žrtva je ono što omogućuje Ubojicu i uboj-

stvo, a misao je moguća jer je gramatika ucijepljena, urođena u 

Um, gdje gramatika stvara zalihu Riječi – Jezik i to ulaženjem 

u  stvoreno,  i  tragajući  za  Onim  stvarajućim  pa  može  misliti 

ama baš sve iako ne može misliti Ništa koje je ne-mislivo jer je 

prazno od onog što ga misli. Ona, dakle ne može misliti Apso-

lut jer se ne može nalijepiti na njega pa niti ga penetrirati. Kad 

bi misao bila rođena iz pogleda na stvari, kad bi silazila s njih 

da  bi  se  gnijezdila  u  Umu,  a Apsolut  bi  bio  ono  što  nije  niti 

može biti – Ograničeni, zatvoreni, definirani Apsolut. Misao, 

po mjestu iz kojeg izlazi zadobija polubožanske moći, ona ide 

u red heroja, ali ne i u red bogova. Zato je njena prava priroda 

34 
borba,  polemos.  Nju  vodi  Mržnja  na  ono  što  upoznajemo  po 

Ljubavi. Zato Poezija i Mišljenje tek prividno vode boj. Boj s 

Poezijom,  zapravo,  vodi  Misao  a  poezija  se  i  ne  brani  jer  je 

nedodiriva  budući  u  sasvim  drugim  prostorima  -  nedostižna. 

Filozofija  nikad  ne  može  iscrpiti  poeziju,  ali  bez  nje  Poezija 

ostaje nepristupačna, nepronična. Filozofija nikad ne može pe-

netrirati Poeziju niti rekreirati njen svijet do kraja budući da je 

on neiscrpiv. Ono jedino što uvijek učini jest samo  mrtvoro-

đenčeko fom, naravno ukoliko ju želi nadići, pokoriti. Pobje-

da  Filozofije  nad  Poezijom  nije,  naprosto,  moguća,  jer  ne 

obitavaju u istom svijetu, ali se poput Boga i Svijeta služe jed-

no drugim.

Poezija, eda bi bila voljena, filozofija, da bi bila – moćna. 

Poezija i Riječ imaju odnos koji može biti imenovan Ljubav-

lju. Riječ je počelo Poeziji koja joj uzvraća Ljubavlju za skrb 

koju joj posvećuje. Poezija Riječi daje punu, apsolutnu slobo-

du, koja se na realnoj ravni ostvaruje mjerom talenta koji čini 

da Riječ sebe ovaploćuje u stvaranju poetičkog bića čija forma 

može biti unaprijed dana struktura, ali mora joj sadržajem biti 

slobodna  igra  riječi  kao  forma.  Što  Riječ  više  svojih  moguć-

nosti otvara to ju Poezija više ljubi. Tako se njihova ljubavna 

igra  nikad  ne  iscrpljuje.  Poezija  potiče  Riječ  na  oslobađanje 

što veće količine svoje energije i stavljanje u pokret što većeg 

broja svojih mogućnosti. Čitatelj će u toj igri pronalaziti to više 

značenja i simbola što je istinitija igra poezije i riječi, što je igra 

Poezije i Riječi misterioznija, tj. što više relacija uspostavljaju 

Riječ i Istina, iako se Istina u Poeziji ne tiče riječi na isti način 

kao što je to slučaj u Mišljenju. Odnosno ne samo da Istina nije 

Poeziji isto što i Mišljenju već ni svojim bićem nisu ista stvar 

– Istina Poezije jest njena neiscrpiva i neodgonetljiva igra koja 

se objavljuje istinitom u formi, u svojoj svršenosti. Mišljenju 

je  Istina  strogo  ograničeni  obzor  koji  ne  nadilazi  svoj  cilj  – 

istovjetnost postojećeg i mogućeg. Poezija od Riječi traži što 

veću raznolikost među postojećim i mogućim eda bi postojeće 

                                                          35 
bivalo što dublje u Ne-mogućem i time se odmicalo od zatva-

ranja svojih mogućnosti. Mišljenje hoće upravo suprotno. Ono 

ne dopušta Riječi nikakvu slobodu. Steže ju u zagrljaj dovrše-

nog, definiranog eda bi ostvarilo ideal Jednosti. Raznorodnost u 

Mišljenju Riječi proizvodi Ne-Istinu jer ne može biti – Jednost. 

Mišljenje, jednu po jednu, zatvara mogućnosti Riječi nastojeći 

Riječ  potpuno  odrediti  i  pod-rediti  svojem  cilju  –  dostizanju 

ideala Svršenosti i Savršenosti Završetka, ispunjenja funkcio-

niranja na način igre bez izvanjske korisnosti. Mišljenje utoliko 

više voli (sic !) Riječ ukoliko joj više Riječ bolje i svrsis-

hodnije služi, ukoliko je manje slobodna. Mišljenje voli Riječ 

kao Gospodar Slugu. Mišljenje je supružnik Riječi, Poezija je 

njen obožavatelj i Ljubavnik. Mišljenje u Riječi ubija - Boga, 

Poezija ga budi. Budni Bog je Bog Poezije i Bog u Poeziji, pa 

utoliko Riječ nije njegova crkva niti poezija religija. Poezija je 

njegovo proljeće, Mišljenje njegova zima. Budni Bog u Poeziji 

ima tisuću očiju, on svira svoju frulicu i čini da život treperi 

svim svojim membranama. Bog u Mišljenju, Uzročnik Straha 

od nedorečenosti, zato je Bog mišljenja Bog koji ne čini već 

je načinjen ili još bolje – učinjen. Bog mišljenja je idol, lažni 

Bog. On je istina koja se opredmećuje, postaje potrošiva, smrt-

na. Isus, sukladno, nije Bogočovjek nastao po zakonu – Neka 

bude svjetlost već po Zakonu – Svjetlosti, budi ! Isusova Istina 

nije u Mišljenju, već u Poeziji, tragičnoj, čiji ishod jest vječna 

Sreća  koja  se  ne  može  poistovjetiti  s  blaženstvom,  koje  opet 

nije  puka  bezbrižnost  ovomašnja.  On  vodi  svoje  djelo  –  Čo-

vječanstvo, ono koje voli Njega i koje on vodi u novi, a ne u 

nanovo  stvoreni  svijet.  No,  on  nije  Stvoritelj  tom  svijetu,  on 

Ocu sjedi s desna. Poezija u kojoj se Riječ otjelotvorila nije bila 

zatvorena. Uskrsli Logos ne završava u povratku u izgubljeni 

raj, ne događa se Adamova replika, klon nije uskrsli, ovog puta 

stvor s poboljšicama, pa makar i potpuno purificirana i čak po-

mazana. To se Logos preporodio, proširio do u beskonačnost 

36 
polje  svojih  apsolutnih  mogućnosti.  I  astrofizika  je  došla  do 

saznanja da se svemir neće širiti do jedne određene granice da 

bi se tad počeo stezati, vraćati k polazištu i završiti, utonuti u 

svoje počelo gdje ga čeka crna, bezvremenska rupa, smrt zvjez-

dana u kojoj nestaje vrijeme u kojem Bog postaje Nepogrješni 

Bog koji guta svoju djecu kao nekad Kronos samo sad da bi na 

koncu i njega nestalo. Svemir se beskonačno širi, beskonačno 

svija u sve novijim i novovootkrivenim dimenzijama-moguć-

nostima. Već se govori o 14 dimenzija. Istina tvrdi da ono što 

podliježe broju podliježe beskonačnosti brojanja, a time dolazi-

mo do tajne o Ljubavi između Poezije i Riječi, ona je u njihovoj 

zajedničkoj neiscrpivosti dok je iscrpljivanje do potpunog svr-

šetka cilj Mišljenju. Ono se ne može ni ukloniti niti ugasiti jer 

je to pitanje Istine, Duha koji je u svemu. Istina nije ništa drugo 

do li energija toliko potrebna i Logosu i Bogu i Mišljenju. Što 

god postoji iza njega već postoji njegova istina koja ga je pri-

pravila i gurnula u postojanje, što god je postojalo prije njega 

bila je Istina koja ga je objavila, što god će postati i postojati 

već ima Istinu u svom Počelu koja ga priziva, šalje i održava u 

postojanju, u životu. 

 
                              11
Zato je Poezija Pjevanje Riječi , a Mišljenje njeno Govore-
    12
nje . Pjevanju nije cilj osvijetliti bilo kakvu Istinu izvan sebe 

mada se ona tim sredstvom služi eda bi Igra bila životnija nego 

sebe objaviti istinom. Poezija je Istina – Pjevanje Ljepota njene 
      13
Istine .  Mišljenju  je  Istina  Istovjetnost  predmeta  Mišljenju, 

istovjetnost mišljenja i mišljenog. Ukoliko Mišljeno ne odgo-

vara Mišljenju utoliko gore po mišljeno, ukoliko mišljenje ne 

odgovara  mišljenom  utoliko  gore  po  mišljenje.  Oni  se  nikad 

neće  zasiti  jedno  drugog  u  stalnoj  volji  međusobnog,  uzaja-

mnog  pokoravanja.  Poezija  se  svega  toga  odriče,  ona  nema 

svog  predmeta,  ona  ima  svoju  slobodu.  Ona  ne  odgovara  ni-

kakvoj ni zadanoj, a ni danoj istini. Ona priznaje samo jednu 

Istinu – onu apsolutnu – apsolutno slobodnu igru svih svojih 

                                                          37 
mogućnosti, nikom poznatog broja. Mogućnosti svojih riječi, 

jer njoj pripadaju sve riječi. Što više njene riječi jedna drugu 

otvaraju to više postaju neobjašnjive, tj. neiscrpive, mada, što 

je apsurdno što se dublje u tu igru ponire, mogućnost njihovih 

neiscrpivosti narasta, ali postaje sve jasnija, sve istinitija njena 

Istina – Igra. Poezija se pojavila kao pjevanje Istine sasvim pri-

vatnog poimanja Istine. Poezija se pojavila kao Pjevanje s glaz-

bom.  No,  Poezija  kao  vrhunska  Igra  Slobode  i  kao  vrhunska 

Sloboda Riječi oslobodila je glazbu bilo kakve svrhe u Poeziji 

jer poezija je forma što je sublimat ritma, isti odnos kao tvari i 

energije, mada je Pjevanje nastavilo živjeti i rađati. Ne treba se 

plašiti za sudbinu poezije. Njena Riječ je beskrajno slobodna, 

ona ima Istinu u svojoj Igri, Igri svojih Mogućnosti. Ona, budu-

ći da postoji po raznorodnosti nužno mora imati svoju Jednost. 

Mora  ju  imati  da  bi  mogla  postojati,  da  bi  mogla  biti  bićem. 

Svoju Jednost poezija će uvijek imati u svojoj formi gdje su joj 

na raspolaganju bezbrojne mogućnosti po njenoj prirodi koja 

je neiscrpivo slobodna. Ona će po tome uvijek imati priliku za 

svoju formu, za svoje biće, nikad isto, uvijek originalno, parti-

kularno. Naravno ostaje pitanje energije. Ali, ono se ne može ni 

ukloniti niti ugasiti jer je to pitanje Istine, Duha koji je u Sve-

miru, Konstelaciji Svega. Istina i nije ništa drugo nego energija 

toliko potrebna i Logosu i Bogu i – Mišljenju. Što god postoji 

iza njega je Istina koja ga je gurnula u postojanje, objavila, što 

god je postojalo prije njega bila je Istina koja ga je objavila, 

što god će postati već ima Istinu u svom počelu koja ga poziva, 

šalje i održava u životu, u postojanju bez obzira na oblik i način 

tog postojanja. Ime je uvijek prvo.

Problemi  se  javljaju  upravo  zbog  toga  što  su  govor  i  jezik  i 

pjevanje  srodne  forme  postojanja  poezije  i  mišljenja.  Da  se 

one  sukobljavaju  upravo  u  onome  po  čemu  postoje  jasno  je 

kao dan. Mi smo pokazali da, s jedne strane, poezija ne vodi 

boj a da, s druge strane, Mišljenje ne igra kad je u pitanju taj 

sukob.  Poezija  traži  da  riječi  igraju  a  Mišljenje  da  ih  stavi  u 

38 
svoju službu. Mišljenje se u tu svrhu služi formama govorenja 

i jezika. Poezija živi po formi pjevanja, s glazbom ili bez nje. 

Kad se ta situacija promotri sa stajališta Čovjeka, problem po-

staje očigledniji i potpuniji, odnos spram riječi u odnosu spram 

čovjeka dobija drugačije značenje kad se čovjek misli kao Jed-

nost, ali Jednost koja treba Riječ a da bi se pokazala, Jednost 

Čovjekova  ne  može  biti  potpuna  samo  putem  pjevanja,  a  ni 

samo  putem  Mišljenja.  Svi  pokušaji  ne  mogu  uspjeti  jer  čo-

vjek kao i Riječ hoće biti Jedno Sve – biti potpuno slobodan. 

No, niti ga pjevanje koje oslobađa Riječ može učiniti potpuno 

slobodnim niti to može Mišljenje. Pjevanje jer ne vodi Igru po 

nalogu sebi izvanjskom a Mišljenje jer mu je ciljem pokoriti, 

pretvoriti u sredstvo ono što je po svojoj prirodi apsolutno Slo-
    14
boda  – Riječ – energija koja se ne da u potpunosti sublimirati. 

Čovjek po Mišljenju postaje Gospodar privida Istine. Ne može 

nikad zagospodariti Istinom Svega/Duhom koji ga je stvorio. 

Tim putem bi u krajnjem slučaju mogao postati Gospodarom 

svojim roditeljima, svoje slobode, ali učinivši ju ograničenom/

smrtnom što ga smjesta vraća u stanje iz kojeg je netom izišao, 

izgonom  ili  vlastitom  voljom  svejedno.  Po  našem  mišljenju 

on ostaje u tom ukletom krugu vječitoga vraćanja na početak 

circulus  vitiosus  postaje  njegovim  vječnim  horizontom,  a  da 

on sam ne postaje vječnim. S druge strane, Igrom, činjenjem, 

Poezijom, iako se igra s Apsolutom ne može ga učiniti svojom 

prirodom, jer tako ne može postati drugo do li Jednost kojom 

već jest. Igra u kojoj je uživao činjenjem čini da mu sloboda 

i  apsolut  uvijek  izmiču  jer  bez  mišljenja  nema  akcije  kojom 

biva održavan. Između Mišljenja i Pjevanja postoji Namisao, 

Namjera, Volja  koja  je  automatski  dvojba,  Misliti  ili  Pjevati, 

na kraju, kad je pjesnik u pitanju, pisati ili živjeti (Jorge Sem-

prun - Pisanje ili život, Gallimard, 1996). Oboje u isti mah u 

Jednosti nije moguće jer bi se tako ostvarivale dvije forme jed-

ne Jednosti. Istina, jedna drugu upotpunjuju, ali čovjeka čine 

ograničenim.  Bez  Boga  apsolutni  čovjek  je  nemoguć.  No,  tu 

                                                          39 
već izlazimo iz okvira svoje teme, Boga ne možemo misliti, ali 

ga možemo pjevati. No, Bog nas je izgnao iz Raja. Po pjevanju 

samom Božja smo skrb, po Mišljenju njegovim smo robovima. 

Prekoračenje  jednog  ili  drugog  je  grijeh.  Govor  i  jezik  služe 

zasluživanju  oprosta,  Pjevanje  hoće  da  se  dopadne,  svidi,  da 

zapadne u milost. No, ono je kao Damoklov mač – milost po 

ljepoti ili po predavanju – molitvi, umilostivljenju. 

Sad na scenu stupaju – Vjera i Nada kao novi pojavni oblici Ri-

ječi iza koje stoji Duh koji ju pokreće. Poziciju Poezije najbolje 

iskazuje  hrvatski  pjesnik Antun  Branko  Šimić  –  „Pjesnici  su 

čuđenje u svijetu, oni idu svijetom i njihove oči velike i nijeme 

rastu pored stvari“. Pjesnik otkriva već stvoreno kroz čuđenje 

pred tim stvorenim. On ispituje mogućnosti stvorenog, stavlja 

to  u  brojne  odnose,  iskušava  s  ciljem  da  otkriveno  pokaže  u 

beskonačnosti njegovog postojanja, nema namjeru kao filozof 

stvari zatvoriti u  njihov početak niti u  tom početku definirati 

bilo što, on im ne želi staviti „point final“ nasuprot filozofu koji 

upravo to čini u ime nadmoći nad Istinom i Logosom. Reče-

no je već da nema stvarne borbe između mišljenja i pjevanja. 

Reklo  bi  se  da  se  ona  javlja  između  tih  dviju  formi.  Unutar 
                                                  15
filozofije – Da- Unutar Poezije – Ne. Ako se Polemos  shvati 

kao sukob mišljenja kojem je cilj – Istina, a ne pobjeda – Smrt, 

naravno pobjeda nad Ne-Istinom napredovanje je misli i primi-

canje kraju boja. Povratku u Raj, kraj života se primiče i s njim 

kraj Filozofije-filozofiranja barem. To se odvija kroz koncepte 

poništavanja  prethodnih  koncepata/teorija.  Filo-zofija  napre-

duje preko mrtvih tjelesa bivših filozofijskih sustava. Filozofija 

ne samo da je priprava za smrt ona je usmrćenje samo. Unu-

tar  Poezije  nema  borbe  osim  ako  ona  nije  oblik  Igre  –  agon, 

omeđen pravilima koja sam proizvodi u namjeri svršivosti, u 

formi, pa time po formativnosti u Pareysonovom smislu. Jed-

na pjesnička škola nadmašuje drugu, skida ju s pijedestala, jer 

je budući bila ciljem, postala sada sredstvom, dakle ona ju ne 

ubija,  ona  ju  sklanja  na  drugo  mjesto  da  posluži  gledanju, 

40 
promatranju na višoj razini. Ona je osim toga izašla iz mode, 

nije  više  suvremena,  s  njom  se  čovječanstvo  podiglo  na  viši 

stupanj pismenosti, s njom je jezik, pa tako i govorenje uzraslo 

do  većih  visina  svoje  vrijednosti.  Jednom  stvorena  pjesnička 

Jednost pjesničkoga djela je vječna. Vječnost je njena priroda 

i njena sudbina. Polemos među pjesništvom nije prava priro-

da pjesništva. To joj je samo jedna od mogućnosti što duljeg 

boravka na sceni sve do iscrpljivanja svoje forme kao novine. 

Aska uistinu nikada ne završava svoju igru pred vukom. Vuk 

može biti predstava Mišljenja. Poezija ustrajava u Igri. Da ne 

bi  završila  u  Mišljenju  koje  je  njena  smrt,  kad  se  čini  da  su 

sve mogućnosti iscrpljene za Logos koji je izabrao svoju Istinu 
              16
preostaje Križ . Misao ondje umire, ali Riječ uskrsava u novi 

život. Igra se nastavlja. Rane svjedoče. Poezija bez rana nema 

svjedoka.  Bez  svjedoka  nema  Istine.  Poezija/Igra  lišena  rana 

ne  može  biti  čista  riječ,  koja  je  to  ukoliko  je  Ranjena  Riječ. 

Utoliko  je  bol  njen  obzor,  bol  smrti  i  radost  uskrsnuća,  agon 
                              17
poezije, igra Erosa i Thanatosa . Mišljenje može promijeniti 

svoju prirodu ukoliko svoje rane pretvori u Nadu- Ona, Misao 

može ući u Poeziju i nastaviti u Vječnosti ali kao novo biće koje 

se ne rađa iz ubijanja Logosa već iz prosvjetljivanja njegovih 

rana. Osjećanje je nužnost Poezije, prvo po ljubavi koju Riječ 

ima spram nje, jer ju gura u život, stvara, rađa omogućava da 

živi, skrbi o njoj, o čemu smo već dovoljno govorili, po tome 

po osjećanju boli svojih rana kojom ju objavljuje. Zato poezija 

može  uzeti  različite  pravce/forme  iskazivanja  svoje  esencije/

biti - tragičnost, primjerice. Da li je poezija prinuđena poslužiti 

se jednošću koja stoji u Misteriji, nevidljiva eda bi se kad se po-

javi pojavila kao potpuna Jednost. Poput Jednosti njenog glaz-

benog bića. Pokazalo se da i poezija i Glazba uzimaju svaka 

svoju vlastitu formu, koje odvojene jedna od druge ne opstaju 

kao takve mada završavaju odjeke onog drugog, one druge u 

sebi samoj kao podsjećanje na zajedničko podrijetlo, na Dvo-

strukost, Dvojnost koja je u Jednosti. Apsurd ? Ne, Mogućnost 

                                                          41 
u svojem prvom pojavljivanju – Pjevanje Riječi - rapsodičnost 

koja je isto tako i polifonost koliko i tvarnost/povjesnost koja 

je pjevana. U glazbi, jednom glazbenom djelu, barem, ima, ako 

ne Poezije a ono barem poetičnosti, a u poeziji ako nije glazba 

sama jest ritmičnost, bez koje nema poezije, a po revolucioni-

ranju ritma u poeziji revolucionira se i Poezija sama, pa nam 

tako Povijest poezije pokazuje da je tijekom tisućljeća bilo tek 

nekoliko revolucionarnih transformacija ritma – Homer, Sapfo, 

Baudelaire, Celan, Gudelj u Hrvata i na samom početku, na-

ravno,  Marul  i  to  je,  taj  ritam,  esencija,  srž,  bît  njenog  bića. 

Mislimo da se tu radi o Istini koja na taj način može opstati u 

Poeziji jer bez Istine poezija nije Istinita niti živa, pa, dakle, niti 

moguća. Naravno Istina poezije. Velike promjene u evoluciji i 

kretanju poezije, jer ne može biti riječi o povijesti istovjetnoj 

po smislu ljudskoj historiji koje nije bilo, možda samo one koje 

smo  netom  spomenuli  na  platnu  ritma  i  koje  su  se  događale 

samo  tada  kad  je  u  Poeziju  ulazio  novi  ritam,  nova  muzička 

srž poezije. To je ujedno i otvaranje nove mogućnosti Istine u 

Poeziji. 
 
U  Vječnostiništa  ne  može  umrijeti,  pa  ni  Poezija.  Poezija  u 

svojem  prolasku  kroz  onostrano,  koje  je  takvim  ovostranom 

prostoru i vremenu Poezija, ne odbacuje svoje umrle prošlosti 

kao  zmija  svlak,  iza  nje  ostaje  ona  sama  ondašnja,  sadašnja, 

ona nadaljuje istu avanturu. Postoji mišljenje da je sve već re-

čeno. I jest ako je Poezija – Govorenje. Ni jezik nije više isti, ni 

Govorenje onda to ne može biti, Riječ pogotovo jer Vječna je 

ona u biti u Vječnoj Igri svojih mogućnosti, Neiscrpivih, ne za-

boravimo. Prošlost za poeziju uvijek je jedna njena Sadašnjost 

koju  ne  možemo  izjednačiti  s Aktualnošću,  jer  bismo  morali 

govoriti o svrhovitosti, korisnosti i beskorisnosti poezije. Uzi-

ma  li  ona  novi  pravac  prateći  zakon  uvijanja  svemira  u  sebe 

kao lijevak morskog puža ? Prolazi li ona bezbrojnim dimen-

zijama istovremeno ili iz jedne se svija u drugu ? Daleko smo 

još od odgovora na sva ta i još mnoga buduća pitanja koja će 

42 
sve  snažnije  svjedočiti  kako  o  neuništivosti  materije  tako  i  o 

  beskonačnosti  poezije  koja  svojom  igrom  Riječi  prethodnost 

ostavlja na raspolaganje vječnosti. Želimo samo reći da se tu 

radi samo o prividu da se poezija i glazba razlikuju u svom po-

čelu. U načelu, radi se o istoj stvari različitih pojavnosti poput 

onih Božjih, u Islamu imenovanih stotinom imena minus jedno 

nepriopćeno i nepoznato. Naime, misli se da Poezija, pjesma, 

mora imati, prethodno, jedno skriveno biće kojim se služi da bi 

se pojavila, poput „pjesme o cvijetu“. Budući da je bit poezije 

Igra, njeno biće je forma, pa bitak njen može biti samo jezik ili 

pak  govorenje  ako  bitak  promatramo  fenomenologijski.  Bilo 

koja  riječ  može  biti  početak,  ali  ne  i  počelo  poezije.  Naime 

Početna  riječ  priziva  one  druge  riječi  u  igru  koju  igraju  dok 

ne zaigraju svoju formu, riječi koje dolaze po prizivu iz nepo-

jamnog  po  određenim  zakonima  i  silnicama  koje  ne  poznaje 

nitko unaprijed, a mogućnost ima samo uho pjesnikovo da čuje 

dok  mu  se  nadaju,  nude,  svojom  ritmičnošću,  muzikalnošću, 

značenjskim i formativnim moćima i mogućnostima, oduvijek 

i zauvijek neiscrpivima. Autor ih dobija na dar iako se one koje 

dolaze slažu, kako smo već naznačili, po određenim, unaprijed, 

zakonitostima određenim onolikim mogućnostima koliko ih je 

pjesnički genij sposoban čuti, osjetiti, prepoznati kao moguć-

nost za gradnju jedne igre do tad neviđene i neodigrane koja 

će uvijek i zauvijek, makar ništa o njoj ne znali javiti se kao 

poezija,  čim  ju  dotaknemo  svojim  poetskim  čulom,  sluhom, 

koje je nadarbina kao i ona spisateljska, pa zato je istina da se 

ona, Poezija, pojavljuje ili radije, objavljuje po prethodno taj-

nom, nevidljivom i neiscrpivom biću koje je u Boga kao Istina 

i Boga i Poezije. Pjesnik ni luk jeo ni luk mirisao, a odgovoran 

za njeno rođenje, ili njegovo, za rođenje Bića Poezije. To Bog 

govori ustima Pjesnika. Da bi pjesma bila pjesmom, kao poet-

ska tvorba, tj. da bi bila valjana i tako onda nazvana ona mora 

biti skladna i unikatna ali nikad iste razine kao ona koja je slu-

žila kao obrazac, ideal, počelo i koja je u Boga. Kur’an veli da 

                                                          43 
je Knjiga koja je kod nas tek blijedi odsjaj savršenstva Knjige 

koja je kod Boga. Ista stvar događa se i s glazbom. Skladatelj 

ne oponaša skladbu koja je skrivena u temi „pjesme o cvijetu“ 

već poput pjesnika mu prvi akord priziva i u sklad stavlja, skla-

da ostale akorde, pri čemu pjesma je, skladba je to bogatija što 

je brojnost akorda manja s čime se često ljepodusi složiti neće 

jer vole fioriture koje su samo sredstva i što ih ima više to je 

opasnost po smrt lijepog u djelu veća. I Pjesniku i Skladatelju, 

različita počela podvrgnuta su istom zakonu Jednosti mnogo-

značnog u njoj. Sve je to isti zakon, ista Istina ga zapovijeda 

biti i činiti, ona vječita, apsolutna, dakle ne ovostrana koja je 

uvijek  relativna,  stvar.  I  tu  se  rađa  razlika  između  Pjesnika  i 

Filozofa. Iako su obje, i Poezija i Filozofija u vječnoj potrazi 

kao načinu postojanja, čak su i istovjetne u toj potrazi kao tra-

žiteljice one su toliko različite. Potraga u objema je oblik vječ-

nog ispitivanja, no, dok poezija sebe nalazi u potrazi za svojim 

mogućnostima  kojih  nikad  neće  nestati,  Filozofija  istražuje 

svoje razloge postojanja izvan sebe u, s jedne strane ispitivanja 

istinitosti  što  manje  relativizirajućoj  ali  ulovljenog  predmeta, 

a s druge strane u ispitivanju primjerenosti metode ispitivanja 

onom što ispituje eda ne bi prizvane bile suvišne mogućnosti, 

one koje nadilaze potrebu Istine, dok u poeziji nema suvišnih 

mogućnosti u Jednosti, što ih je više to joj je bogatstvo veće i 

vrjednije.

Poezija  ne  putuje  nikamo  Ona  nikad  ne  napušta  mjesto  na-

stanka  ni  svog  pokretača  –  Riječ.  Ona  nastanjuje  riječ  da  bi 

joj  dala  mogućnost  pojavljivanja  u  svijetu  i  potvrdila  njenu 

vječitu  spremnost  na  beskonačnost  u  svojem  pojavnom  obli-

ku.  Utoliko  pojavno,  vidljivo  poezije  može  biti  Univerzum, 

neograničeni  prostor  neograničenih  mogućnosti  postojanja 

riječi  u  vječitom  i  neograničenom  kretanju  u  sebi.  Recepcija 

pjesme, poezija primljena u prostore intimne, pripadajuće čo-

vjeku ne poništava poeziju. Poezija u recepciji pronalazi svoj 

identitet  koji  je  mnogostruk,  za  svakog  čitatelja  drugačiji  jer 

44 
je  oposredovan  brojnim  uvjetima  prethodnih  iskustava,  moći 

poimanja, primanja, znanja o riječima, ritmu, oblicima i načini-

ma njihovog iskazivanja svojeg bića. Otud i različita tumačenja 

poezije. Te različitosti omogućuju beskonačnost, ali i obrnuto, 

beskonačnost neiscrpivosti značenja omogućava beskonačno-

sti razlika u Bićima Poezije, s jedne i ograničenost primatelja 

s druge strane. Ta ograničenost podrazumijeva njihovu među-

sobnu individualnu posebnost, partikularitet što je pravi razlog 

raznolikosti i prava na to, tumačenja poezije, što nije slučaj s 

estetičkim promišljanjem koje ne polazi iz osobnog partikular-

nog  stava  filozofa  estetičara  već  izvana s  ravni  stupnja  dose-

ga  filozofskog  koncepta.  Dakle,  povijest  poezije  jest  povijest 

njene recepcije, tumačenja koji se mijenjaju s vremenom koje 

boravi u jeziku kao zatvorenom sustavu neiscrpivo otvorenih 

značenjskih moći riječi u njemu. Ta vremenitost jezika postaje 

smetnja recepciji „stare“ poezije u „novom vremenu“. Poezija 

sama ostat će uvijek ona ista – svevremena, ali ne i su-vremena 

u svom biću samo će se njena pojavnost mijenjati utoliko što će 

narastati i pronicati u veće dubine značenja i spoznaja dolaze-

ćeg vremena usprkos jeziku koji će se mijenjati eda bi vječitost 

poezije postala očitija. Jezik koji je dijelom i mišljenje pa time 

i vremenit – historičan. Prijevod „stare“ poezije u novom ruhu 

od riječi novog jezika neće dati isti rezultat u prvom redu zbog 

promjene ritma kojeg nosi njen novi pojavni oblik. 

Da je poezija povijesno promjenjiva bila bi i prevodiva i pri-

lagodljiva  i  preradiva.  Novi  prijevodi  šekspirovih  soneta  u 

osnovi nova su djela. Činjenje se nije moglo promijeniti, pro-

mijenila  se  njegova  (poiesisova)  ritmika  koja  ipak  nije  ubila 

svoje počelo već se pokrenula u sebi u svoju novu mogućnost 

neizgubivši svoju bît. 

Poezija,  dakle,  ispituje  sebe  u  onom  što  je  po  Filozofiju  Ne-

Moguće,  u  neiscrpivosti.  Filozofija,  mišljenje  sebe  ne  može 

naći  izvan  definiranog  sustava  Mišljenja.  Sustav/struktura  je 

                                                          45 
životna forma filozofije, dok suprotno tome, za Poeziju je su-

stav - Smrt osobno ako je prethodno zadan pa se poezija slaže 

po strukturi kao sijeno po svom stožeru. Konceptualna poezija 

nije protu-dokaz ovoj našoj tezi. Ona, Poezija jednostavno is-

pituje sebe u svojoj suprotnosti koja je dokaz njene neiscrpivo-

sti ili beskonačnosti ako se promatra kao prostiranje u jednom 

pravcu, odmah iz koncepta ona može prijeći u svoju suprotnost 

u kojoj konceptualizacija postaje samo „jedan dan života“ koji 

ima svoje – sutradan, činjenje koje je činjeno da bi činjenje na-

stavilo sebe bez ikakvih zapreka. Filozofija ne može tako. Njen 

simbol nije samo sova koja izlijeće u sumrak iz uma već i zmija 

koja napušta svoj svlak. Iza nje ostaje smrt jedne epohe. Jedan-

put definiran predmet samo je jedna konačnost više u besko-

načnom traganju za ciljem koji uvijek iznova izmiče i pokazuje 

nemoć Filozofije da nadvlada ono što vječno ostaje skriveno, a 

gdje Poezija obitava u svom nepojamnom obliku, uvijek spre-

mnom na Igru. Filozofija sebe mora uvijek iznova otkrivati da 

bi sa stečenim znanjem bila bliže svom cilju – Svom Rajskom 

Prastanju. Ona uvijek iznova priprema smrt nečemu. Kraj jed-

nom pojmu, kraj jednoj epohi, kraj samoj sebi. Ona je priprava 

za Smrt, jer po konačnosti hoće svladati beskonačnost. 

Riječ kao poiesis sebe nudi Životu, isprepliće se s njim u ko-

itusu sanjanog i mogućeg gdje se moguće ogleda kao istinito, 

ako  je  moguće  -  u  pjevanju.  Da  li  je  replika  pojavnog  izvan 

poetskog Poeziju se to ne tiče. Ona je sama sebi svoja vlasti-

ta  realnost.  Mišljenje  ne  silazi  u  svijet,  ne  upliće  se  u  njega, 

ona ga – misli i dovršava u mislima. Usmrćuje. Ona je za iza-

brane jer je uvijek u jednoj ravni dok poezijina igra prožima 

sve  dimenzije,  ona  sebe  daje  i  onima  sa  smanjenim  moćima 

primanja, otud brojni primjeri tumačenja jer sva polazišta nisu 

s istog mjesta niti iste razine ni moći tumačenja vođena. Poe-

zija je demokratičnija od Mišljenja. Ona je demokracija sama 

mada  beskonačno  aristokratska  po  neiscrpivost  svog  Duha.  I 

46 
najisprazniji duh moći će participirati u Poeziji ali ne i u Filo-

zofiji, zato je Filozofija procvjetala u robovlasništvu a poezija u 

slobodi od neke preuzetosti. Tu se poezija i filozofija otkrivaju 

bilo kao laž bilo kao istina svijeta. Recimo za Poeziju ta dilema 

ne  postoji  ukoliko  riječ  u  pjesmi  ne  laže  pjesmu,  ne  dovodi 

u pitanje vlastitu bît. Ukoliko je u poetskom djelu ne-istinita, 

utoliko je lažna ukoliko čini da poezija umire po njenoj laži. I 

laž je poeziji moguća, ali kao kraj poezije ako laže formu. Ono 

što je ponos poezije, što manje riječi, što veći broj otvorenih 

mogućnosti  riječi,  savršenstvo  jednostavnosti  složenog,  to  je 

siromaštvo  filozofije  koja  hoće  mnoštvo  da  bi  imala  Jednost, 

pa i po cijenu kastriranja dijela mnoštva, pretvarajući rečenicu 

u riječ. 

Priroda odnosa Mišljenja i Poezije je vječita divergencija u od-

nosu  na  zajednički  pokretač  –  Istinu.  Onaj  koji  hoće  Mišlje-

njem dosegnuti Istinu poseže u njeno skriveno biće i hoće njen 

identitet, ali mora ga okovati, staviti u lance definicije, svođenja 

na jedno, metodu i sebe samog anulirati. Ne-sloboda je njegov 

put. Disciplina Mišljenja ne može dosegnuti Apsolut apsolutno 

otvorenih mogućnosti jer joj je priroda Razum koji je dvojan u 

svojoj osnovi, ima Istinu kao cilj ali istina bez slobode i Totalne 

otvorenosti ne postoji. Poezija je također disciplinirana ako se 

pod uporno-vječito-dosljednom Igrom otvaranja mogućnosti i 

oslobađanja energije što Istina jest razumije dosljedna i besko-

načna igra čija je jedina disciplina/stega poniranje u neiscrpivo. 

Praktični um to doživljava kao izmicanje Istini, čisti um kao ne-

moć postizanja Jednosti. Tu Polemos nema što tražiti. Poezija 

jednostavno ne boravi ondje gdje stanuje rezon, razum, svođe-

nje na jedno koje caruje, drukčije rečeno, ponovimo s Heideg-

gerom, “ondje gdje obitava pjesnik boravi Bog”. Mišljenje nas 

obmanjuje proglašavajući Logos svojim vlasništvom. Logos s 

Mišljenjem ima odnos Polemosa, a s Poezijom Ljubavi, barem 

dijelom, naravno. Osim toga, Mišljenje da bi se vratilo u svoj 

Raj mora biti čisto od svega. Poezija nosi Raj u sebi, voljena 

                                                          47 
od Logosa i uživa u uvijek što većoj mjeri tu Ljubav – ona želi 

i ona jeste – Sloboda. 

                                      Canohès, 30/07/2008

48 
5. Poezija i etika

 
                        18
María Zambrano Alarcón  (Vélez-Málaga, 22. travnja, 1904. – 

Madrid 6. veljače, 1991. ) tvrdi da postoje stanovite riječi koje 
                    19
odjekuju stoljećima  a što im omogućuje njihova transparen-

tnost koja im je suština. Time one postaju činjenice odvojene 

od svojih autora postajući opća bezlična vrijednost ali zato ak-
                                                    20
tivnog, životodajnog i trajnog smisla, poput Platonove  osude 
                    21
Poezije u Republici  u ime morala, što nalazimo i u svetim 

knjigama poput moralne osude pjesnika, u Kur’anu, koji lažu, 

uvjetno shvaćeno, zbog neistinitog iskazivanja o događajima. 

Mi mislimo da se na tom planu i odigrala scena prisvajanja Lo-

gosa od strane Filozofije, u ime morala, pravde i istine. Mi smo 

pokazali da se radi o zamjeni teza glede Istine. Istina Poezije 

i Istina Mišljenja nisu ista stvar. Istina Poezije, ponovimo, to 

je vječita igra otvaranja poezije. Prvo vlastitim moćima, a po 

tome  čitateljevim,  tj.  svim  ostalim  granama  mišljenja/filozo-

fije.  Istina  Mišljenja  je  zaustavljanje  igre  netom  spomenute  i 

definiranje  identiteta  mišljenjem  proizvedenih  stvari,  tj.  svla-

čenjem s površine stvari onog vidljivog da bi se tako dobivena 

pulpa  sadržine  mogla  analitičko-sintetizirajućim  pronicanjem 

doći do definicije objekta, eda bi se ukazala pozadina i njena 

identičnost  s  onim  pojavnim,  ukoliko  je  riječ  o  istinitom. Tu 

počinje i pitanje morala, morala uopće i odnosa morala spram 

istine i mišljenja. Taj i takav, spomenuti čin prisvajanja jedne 

vrste Istine kao Apsoluta Istine da bi se eliminirala poezija, da 

bi se eliminirala igra poezije kao poigravanje s Istinom dok je 

riječ  o  poeziji  i  Istini  njene  igre  u  čemu  nema  nikakvog  pri-

svajanja,  pogotovu  ne  onog  čime  se  ona  objavljuje,  pa  etika 

nema pravo, esencijalnu stvar poezije, vlastitu istinu, različitu 

                                                          49 
od one koja se sastoji u izvanjskom tretmanu istinitosti iden-

titeta pojavnog i onostranog, kojeg nema u poeziji, proglasiti 

imoralnim  činom.  Imoralan  je  čin  onaj  kojeg  čini  Mišljenje, 

jer nije istinit ni apsolutno ni relativno. Igra otvorenih, posve-

mašnja otvorenost, mogućnosti riječi, koje su neiscrpive jer se 

nalaze u neiscrpivoj količini međusobnih suodnošaja, jeste pre-

viranje, stalno bujanje svjetlosnih emanacija mogućnosti Riječi 

te  nikako  njihovo  gašenje,  te  je  zato  istinitost  Poezije  uvijek 

“u i na” svjetlost njeno je biće ono koje ubija tamnu zaumnu 

pozadinu izvodeći sve na scenu i blještavu svjetlost pojavnog. 

To ubijanje nije obračun s Bogom koji nije u onom ubijenom, 

koji nije tama već neiscrpivost svjetlosnog izvora. Poezija ništa 

ne skriva, iako je sama izvanjskim uvjetima osuđena na pola-

gani  tempo  otkrivanja  i  svlačenja  zavjesa  sa  sebe,  ona  poka-

zuje svoje izvore, svoje pokrete/previranja, svoje asocijacije a 

da sljepilo čitatelja/gledatelja/slušatelja, dodirivatelja općenito 

čulnog i misaonog, nije odgovorno. I upravo ta providnost nje-

na je prava priroda, njena moć. Ona ne želi ništa skrivati, ne 

čini  zagonetke,  osim  po  potrebi  poezije  eda  bi  otvorila  sebe 

u  još  jednoj  mogućnosti,  iako  njena  novost  i  neponovljivost 

nesviklom  čitatelju  s  nedovoljno  znanja  i  sposobnosti  prinu-

đuje odgonetati njene do tad neotkrivene kvalitete i mogućno-

sti uvijek i iznova sve složenije i neiscrpivije u sebi i svojem 

objavljivanju kao biću u stalnoj evoluciji koju poznajemo kao 

moć stvaralačkog autorova genija kojeg vidimo u spajanju nes-

pojivog, privlačenju nepomičnog, povezibanju nepobezibog u 

jedno do tada apsolutno ne-moguće postojeće. Što dublje pro-

dire  svojim  svjetlosno/osvjetljavajućim  skalpelom,  koji  nije 
                                    23
ništa  drugo  nego  čuveni  Tiresijin  štap ,  to  više  svijeta  biva 

osvijetljeno, obasjano, božanskim svojim izvorom gdje boravi 
              24
neiscrpivi Logos , to više je poezija pojavnost a ne zatamnje-

nost smisla svoje igre, no isto tako i toliko više njena genijal-

nost,  odnosno  narastajuća  estetička  vrijednost. To  se  nekome 

može  učiniti  kao  miješanje  s  mišljenjem  ili  čak  istovjetnost, 

50 
ali poezija ima svoju vlastitu etiku koja proizlazi iz istinitosti 

igre, ne i proizvodnje riječi od čega, kad to ustreba ne odustaje 

ali ne za potrebe preživljavanja i održavanja ovosvjetskog po-

retka stvari već za zamamnost Igre svojih potencijala, dakle ta 

njena  etika  jednostavno  je  inteligibilna, umujuća  jer  uništava 

ili otklanja zaumno, tamu bez-umlja pa optužba da se igra gubi 

u njemu, u bez-umlju jednostavno ne stoji. Na mah tu opaža-

mo još jedno rodno mjesto morala. Da li je Poeziji dopušteno 

služiti se time. Bez dvojbe ustvrđujemo – itekako, ona je tome 

čak obvezno prinuđena, jer ono što ona uzima umujući način je 

igre neiscrpivih moći njenih a ne definiranje identiteta pojav-

nog i nevidljivog, istinitost konceptualne istine i njena, time, 

konačnost dok se ono u Poeziji – obeskonačuje. Ono što nam 

je začuđujuće jest upravo ta moć, ta energija, elan kojim poezi-

ja osvjetljava svoju neiscrpivost usuprotstavljenu tami iz koje 

vadi sve što joj treba. Vadi li to iz već viđenog, rasvijetljenog, 

gubi svoju čar nove kreacije. Etika drži svoju moć u potaji jer 

su njene moći ograničene, specijalizirane i strogo usmjerene u 

okvirima vremena, prostora, metode i ciljeva. Ona obznanjuje 

moralno kao obvezujuće koje to naskoro neće biti jer će se gra-

nice morala pomaknuti ili ustuknuti pred usudom relativnosti. 
                                          25
Njena  esencija  je  potrošiva,  smrtna.  Moral   poezije  koja  je, 

tome  nasuprot,  u  tom  smislu  imoralne  poezije,  a  i-moralnom 

smije biti jer ne otima nikome ništa nego samo baca svjetlosni 

snop na ono što etici-mišljenju izmiče, nepovratno. Poezija ne 

otima Logos ni Istinu Etici ona ih osvjetljava, razotkriva i čini 

potpunijima  jer  ju  ta  otkrivenja  osnažuju  i  evoluiraju  te  čine 

potpunijom. Time nam se događa milost Božja, milost da vidi-

mo izmicanje konačnosti u stvarima, Milost Objave i pojavlji-

vanja Nade. Etika, budući bila kćerkom Mišljenja jest utoliko 

privatizirani, partikularizirani, alijenirani Moral dodijeljen pro-

branima kao prinuda, a Poezija, nasuprot tome, nudi se – svima 

kao sloboda. 

                                                          51 
No, da ne bi bilo zabune, valja nam ovdje podcrtati da se ovdje 

ne događa svodništvo niti svođenje Istine na opću, zajedničku 
                                26
stvar, zajedničku i Igri i Definiciji . Ovdje se, naprotiv, ta ge-

neralizacija gubi jer Igra nikad ne može biti – Ono-Jedno koje 

je  u  Mišljenju.  Svojom  raznorodnošću  poezija  se  demokrati-

zira,  ali  zbog  toga  ne  proizvodi  opća  mjesta,  ako  je  Poezija. 

Iako je njena forma Jednost, pandan onom Jednom u Filozofiji 

ona  je  individualizirana  po  mjeri  svakog  onog  koji  ju  prima. 

Svaki  receptor  prima  sasvim  drukčije  biće  iste  forme  koja  je 

Jednost  i  po  tome  bitak  poezije,  njena  vlastita  i  nedodirljiva 

forma. Time, nestankom zajedničkog smisla, općih mjesta za-

hvaljujući igri poezije na vidljivom mjestu njen moral uklanja 

s vidljivog mjesta etiku filozofa koja će sutra biti ono što da-

nas još nije a pogotovu ne ono od jučer, jer njeno danas uvijek 

iznevjerava i ono jučer i ono sutra. Pitanje morala i moralnosti 

u Poeziji jest veoma rigorozno i sudbonosno po – Filozofiju. 
                27
Ako dolazi a priori  uništava mnoge mogućnosti koje ne nosi 

izložene prvom i površnom pogledu na sebe. Ako pak dolazi a 

posteriori, uloga etike je drugorazredna jer dolazi iz onoga što 

je život već napustio. Logos se već zatamnio u budućnosti. Po-

ezija etičnost ima hic et nunc i to ne kao kruti koncept već kao 

životvornu  vodu  zbivanja  igre  svojih  moći.  Platoničari  ovdje 

osuđuju Poeziju i tijekom Povijesti uspijevaju okupljati brojne 

pristaše. Platonska ljubav je ubila ljubav, jer se odrekla brige 

za proizvode svog djelovanja (orgazam jednog od zaljubljenih 

u svojoj sljubljenosti, primjerice). Ono što je smislila, Platono-

va misao je smjestila izvan života svedenog na Republiku ili 

Grad,  kao  da  je  mrtvom  zakonu  dano  vladati  živim  svijetom 

i zato Poezija koja se opire i klasificiranju i definiranju međa 

mrtvih stvari razbija platoničarsku etiku, smeta joj da nametne 

životu carstvo sjena na mjesto životne rijeke koja, istina, čini 

da život protječe i otječe odnoseći pojedinca ali čini ga nezau-

stavljivim, nezarobljivim, neponovljivim i neporobivim i tako 

najvrijednijim što čovjek, makar i robom bio u ovom svijetu, 

52 
najboljem  od  svih  mogućih,  može  imati.  Naime,  to  je  način 

njegovog  opstojanja.  Zato  je  platoničarski  pjesnik  imoralan, 
                                    28
kvari mladež, kao uostalom i Sokrat , mada s drugim ciljem. 

Pjesnik priziva budućnost poezijom, budućnost punu neizvje-

snosti od koje se strahuje, jer nemoguće je unaprijed znati koja 

će mogućnost među neiscrpivim moćima Logosa otvoriti svoj 

Izvor  ulijevanja  u  rijeku  Života.  U  rijeku  koja  je,  uz  to  i  po 

svemu tome, svjetlost koja teče i otkriva tamna, mračna mjesta, 

tvrdeći da je u njima skrivena istina. Moral, koji se otud rađa, 

dvojan je moral. S jedne strane vlada životom, tamnim mjesti-

ma povijesti i mračnim izvorima moći. 

To ne može biti nego i-moralno naspram Poeziji. Zato Poezija 

mora priteći, posredno, naravno, u pomoć životu, mora se upu-

stiti u polemos s etikom platoničara. Rečeno je već da Polemos 

nije priroda poezije iako poezija živi po nadilaženju onog što 

ju ograničava, uskraćuje njenu slobodu. Poezija zato Polemos 

pretvara u Igru, koja se vodi na njoj tuđem terenu. Poezija ulazi 
          29
u agonalni  prostor Mišljenja, ondje gdje Filozofija izriče osu-

de i donosi presude Istini, gdje definira moral koji će već sutra 

biti bivši. Dobrim dijelom zahvaljujući Poeziji. No, poezija ne 

vodi rat već igra onim što Etika proglašava moralnim stavljaju-

ći to u istu ravan s onim što je po Etici i-moralno pa u igri po-

kazuje skrivene stvari morala, morala koji je uvijek dvoličan, u 

momentu kad počinje vladati već je kadaveričan. Socrealizam 

je bio pokušaj etike da se skrije u umjetničkom i pokaže etiku 

kao identitet poezije. Angažirana poezija se pretvorila u akciju 

mišljenja prožetog osjećanjem bijesa. Sve su to strane stvari, 

nepripadajuće  poeziji.  Ironiziranje  stvarnosti  jedino,  dakle,  i 

donekle uspijeva izbjeći rat, a otvoriti mogućnost pokazivanja 

istine u punom svjetlu njenih moći i tu je mjesto rađanja nove 

homerijade, koja je nova po tome što ne mistificira svijet, ne 

unodi novu idolatriju, naprotiv poziva na otpor i pobunu protiv 

svega  usiljenog,  nasilnog  i  pokoravajućeg  u  formi  poetskog 

                                                          53 
sublimizma  koji  se nakon pariških socijalnih sublimista i cr-

načkog poetskog sublimizma u Brazilu preporađa, evo u Bosni, 

Hrvatskoj i Srbiji kao Pjesnički Pokret Otpora.. Zato je i ona 

poezija koja se pretvorila u borbu s fosilizirajućom etikom ne-

stala u zaboravu. Bavila se idejama a ne riječima. Prestala je 

biti Poezijom izgubivši svoju narav. Zato je nestala iz prostora 

u kojem je bila laž poezije iako u službi borbe protiv laži etike. 

Programska  poezija,  angažirana  poezija,  himnično-politička, 

hvalospjevna, prigodničarska poezija i tome slično. Najčešće, 

u osnovi, tu se radi o sukobu Poezije s ne-Poezijom. Poezija, 

budući bila Istinom igre ne trpi Istinu Mišljenja koja se nameće 

kao izvršenje Istine – Pravda. Nju poezija ne podnosi kao ob-

vezujući  postupak.  Najočitiji  pokazatelj  tog  sukoba  je  sukob 

socrealističkog obrasca stvaranja s tzv. larpurlartističkom poe-

zijom ili hitlerijanskim himnicima. Poetsko biće nikad ne može 

biti niti pravdom po sebi, niti činiti pravdu drugom biću jer je 

njoj biće ne-pravda, odnosno izvan je relacije pravda-nepravda 

koja je od ovog svijeta. Naravno da mislimo ono biće koje po-

stoji jer ono može postojati tek u svojem odnošaju spram nekog 

drugog bića. 

Poetsko biće čini nepravdu etici jer ju poništava, prostom igno-
                30
rancijom. Pravda  u poeziji kao ni istina nije moguća već od 

svoje Jednosti u heterogenosti. Ona uvijek priziva nove hori-

zonte svoje pojavnosti, ona sebe opravdava budući bila mogu-

ća samo na račun onog što ona sama nije niti može biti. Već s 
          31
Heraklitom  stiže stav da biti jest – biti protiv. Zato se etici i 

činilo da Poezija može biti korisnim sredstvom pravdi. Nakon 

Mišljenja Etika se upustila u avanturu upotrebe poezije koja ju 

je, ako je bila poezijom, zbacila sa sebe, ili ako je bila laž umrla 

zajedno s ograničenošću pravde. Tu se radi o odnosu Jednosti 

i Sveukupnosti bića koje postoji ako jest protiv, a drukčije ne 

može niti biti, nasuprot, u odnošaju s onim drugim koje ovom 

prvom jeste to isto. Oboje žele biti Jednost. No Jednost ne može 

54 
apsolutno  popuniti  biće  sobom  cijelom  bez  ostatka,  za  takvo 

što potrebno joj je sve, totalitet koji je Jednost. Prema Herakli-
  32
tu  ono što zaista postoji, postoji i kao sklad, harmonija, su-

protnosti koja jednom kad je postignuta postaje pravdom. No, 

put vodi kroz ne-pravdu činjenja. Poezija koja je demokratski 

sebe dala svima nije time i Pravda jer ju nemaju svi pravedno 

danu. Jednima je dano jedno, drugima drugo. Harmonija ostaje 

između međusobnih suprotnosti iako nepravda ne nestaje kao 

jedan od sadržaja ili načina postojanja Poezije.

Kod Platona, koji također hoće Pravdu u Republici nema to-

talne Pravde bez totalne harmonije svih stvari. Dakle, svih 

stvari u odnošaju sa svim stvarima. Ne podsjeća li to na Rat 

svih (stvari) protiv svega (svijeta) – Bellum omni contra omnes. 

Jer Etika ne može bez Mišljenja, a Mišljenje je Polemos i Mi-

šljenjem jest tek ako se misli drukčije, naročito protiv, što zavr-
                                                          33
šava uništenjem jednog ili drugog usukobljenog. Harmonija  

nije i sjedinjavanje, posvajanje suprotnosti, što je nemoguće a 

da jedna ili druga mogućnost ne nestane čime nestaje i sukoba, 

Mišljenja  i  postojanja.  Platonova  harmonija  vidi  samo  jednu 

mogućnost pravde, ondje gdje je jedno u općem odnošaju s to-

talitetom postojećeg s kojim neće nitko, kao pravda, biti jedno, 

ona će samo biti ugurana u to jedno. 

I metoda razumije uspostavljanje pravde kao Ne pravedni, na-

silni čin naspram onoga nad kojim se pravedni postupak primje-

ne pravde vrši. Nešto se mora odreći nečega da bi ono njemu 

suprotno bilo pomireno i su-postojalo kao suprotstavljeno u Je-

dinstvu Različitosti. Harmonija/Pravda potvrđuje Jedno, negira 

drugo da bi dvoje su-postojalo u skladu, a to je odustajanje od 

Istine  kao Apsoluta  i  postaje  pravda  utemeljena  na  ne-pravdi 

metode. Radi se, dakle, o ne-Istini, jer kao apeyron, biće čija 

je  esencija  nesvršiva,  neukrotiva,  rekla  bi  poezija,  ima  svoje 

drugo ime – Laž. I svako njeno predstavljanje je laž i lažno u 

sebi jer nije identično nikad sebi niti bilo čemu drugom. Zato 

                                                          55 
je protivno idealu Pravde. Poezija ne trpi bilo kakve ideale koji 

ne bi bili harmonija, dakle, sklad međusobno usuprotstavljenih 

stvari gdje se rađa genij. Zato Istina, ovdje, ne može biti druk-

čija nego relativna, prolazna, potrošiva, ograničena, ispražnje-

na  od  esencije,  podložna  zatamnjenju,  nestanku,  ništa  drugo 

do li odsjaj prolazne Istine, odsjaj koji je i sam prolazan. Već 

smo se odvažili reći da ljudsko stvaranje, nasuprot božanskom, 

jeste djelomično stvaranje nasuprot prolazne i prolazeće istine, 

djelomično jer ne polazi iz Ničega koje ne bi bilo Ono-Božje-

Apsolutno Ništa jer Sve jest neograničeno, neukrotivo, nezavr-

šivo. Čovjekovo stvaranje crpi svoje djelo dijelom iz Boga, 

dijelom  nije  stvaranje  već  proizvođenje.  Zato  je  ljudsko 
                                              34
stvaranje, što se do sada našlo samo u Kur’anu , tek odsjaj 

onoga što je savršeno a da nije Harmonija jer nije ograničeno 

Jedno u koje su zatvorene međusobno zaraćene stvari. Nema 

apsolutne  Harmonije  jer  Božji Apsolut  nije  ni  integracija  su-

protnosti ni njihovo harmoniziranje koje popunjava Biće koje 

zbog toga nikad ne može biti Jednost bivstvovanja a sve zbog 

toga što u ropstvu drži raznorodnosti. Po Poeziji jest – druk-

čije raznorodnosti su Jednost koja je izišla iz Boga gdje nema 

usukobljenosti stvari. Zašto je, onda, Poezija protivnica Pravdi, 

zašto ne priznaje Pravdu ? Dijelom smo na to pitanje već od-

govorili. Valja dodati da je Poezija boj protiv Pravde jer joj je 

Istinom – Igra njenih vlastitosti, njenih neiscrpivih mogućnosti 

koje, te mogućnosti naravno, u međusobno potirućem odnošaju 

proizvode Formu- Jednost-Jedno Poezije, jedno koje nije rop-

stvo,  niti  zatvor  usuprotstavljenostima,  međusobno  potirućim 

stvarima koje u Poeziji jesu poticaj jedna drugoj da se pokaže 

što neiscrpivijom i sa što većim elanom, tj. što bliže Istini.

 

Zato, govoreći još uvijek o Platonu, poezija je laž, sveopća laž 

koja uvijek izmiče Istini uvijek joj otkrivajući neko drugo lice 

Onog časa kad Moral pomisli da je ulovio Poeziju u laži, da ju 

je identificirao u istinitosti njene laži, ona je već netko ili nešto 

56 
drugo po svom neiscrpivom mogućem bitku. Poezija ne gubi 

ništa od svoje esencije u istini da se dva puta ne može ući u 

istu rijeku. To je Istina po kojoj Poezija čini svoju Pravdu koja 

se opire Pravdi Filozofije, Pogotovo Historije. Upravo ta pro-

točnost njena je istina koja je uvijek - Rijeka, pa makar njome 

uvijek ne protjecala uvijek ista voda, ali ipak -voda, i ona jedi-

no tako vrši svoju pravdu, zapravo bolje je u odnosu na Poeziju 

reći  čini  svoju  Pravdu,  jer  ona  ne  kažnjava  niti  se  sveti,  ona 

samo čini nezainteresirana za okolni svijet. Zato Poezija ima 

pravo na tu laž jer Laž jeste i zato što jeste takva kakva jeste 

Ona Koja Jeste, Riječ koja je kod Boga. Riječ koja jeste u isto 
                35 
vrijeme u Dativu i nije u isto vrijeme u Dativu jer ne može 

biti podvrgnuta nikakvoj Pravdi ni bivstvujućoj ni onoj još u 

nastajanju.  Ispitivanje  Istine  putem  Mišljenja  posao  je  etike. 

No,  često  je  to  trud  bez  uspjeha  i  s  gubitkom  cilja. Tad  se  u 

zbrci mišljenja Istina gubi, bilo u lažnoj Istini (sic !) bilo u dje-

lomičnoj istini. Nasuprot tome, za Poeziju je to uobičajena igra 

s predmetom i jednom od njegovih mogućnosti koje se ne iden-

tificiraju po mogućnostima već po objektivno postojećem, pa 

etika i mišljenje sebe gube postajući svojom vlastitom negaci-

jom po gubitak identiteta Istine i Pravde. Poezija pokazuje laž-

nu stvarnost koja ju zanima utoliko što treba biti kompletna ili 

bolje reći kompletno neiscrpiva u svojem laganju. Laganju po 
                                                    36
tome što ono što pokazuje još nije za Fenomenologiju , Histo-

riju, Etiku, Spoznaju, ona je istina intuicije. Zbog toga ni Pla-

tonu ni platoničarima u Islamu ne ostaje drugo do da prognaju 

pjesnike i iz mišljenja i iz pjevanja i iz vjerovanja. Averoës ga 

se ne može odreći jer on je u potrazi za Istinom u kojoj se ništa 

ne odbacuje kao sredstvo, kao iskustvo stečeno na putu k Bogu 

dobro je došlo i ono pogansko, kao i kršćansko jer vode k isti-

ni, Bogu. Utoliko koliko je kompletnije Biće biva bliže Bogu. 

Poetska igra stvaranja je jedna od cesta koje vode k Bogu. Sje-

timo se puta sufijskih derviša-plesača, „Les Derviches tourne-
    37
urs“  su izravan kontakt Logosa i njegovog Apsoluta, Boga, 

                                                          57 
Duha  i  Logosa,  koji  nikad  ne  biva  izgovoren  kao  Riječ  koja 

samu sebe zatvara u svojim mogućnostima čim padne u Jezik, 

u  svijet.  Sjetimo  se,  Poezija  može  postojati  bez  Govora,  kao 

jedna od bezbrojnih mogućnosti Logosa, ona koja se sluti, koja 

je u intuiciji i koja se toliko puta potvrđuje. – Što je starije ? 

Kokoš ili jaje ? Pitanje izmišljeno da bi izvrglo ruglu, nepra-

vedno i neopravdano, Mišljenje, što, naime, uopće nije pitanje, 

jer Logos kao bilo kao Zakon svijeta, um, riječ, istina uvijek su 

prije govora, kojemu još prethode mišljenje i volja, Kokoš je 

Logos, on porađa preko jajeta koje je svijet, život onoga što je 

uslijedilo onom „Fiat…“ i onda se kao svaki porođeni, stvo-

reni bitak vraća svojem izvoru – Kokoši/Logosu. Naime, ovu 

metaforu ne možemo misliti u industriji, u produkciji već 

u kreaciji koja je prije produkcije. Kokoš ne nese jaje da bi se 

vratila bilo čemu, ona po nešenju jajeta – JESTE ONA KOJA 

JESTE – KOKOŠ. Jaje je njena Istina, njen Duh, njena Energi-

ja, njen Elan, potvrda njenog smisla postojanja, njena objava. 

To je postulat. Nema nikakvog sukoba između kokoši i jajeta iz 

kojeg će se izleći pile koje-još-nije-ali-će-biti-kokoš. Stvaranje 

podrazumijeva i Kokoš i jaje, jer više nisu u Boga već u svijetu 

za koji Bog skrbi, po ljubavi i stvara mu uvjete opstanka i nada-

ljivanja. Kokoš nije stvorena po jajetu, već po Tvorcu.

Kako se taj problem pojavljuje u svijetu ? Marìa Zambrano veli 

da je čovjekov problem manje u njegovoj nekompletnosti nego 

u skrivenosti, u zaboravu. Istina je ta koja otkriva skrivenu taj-

nu stapajući sve u Jednost i omogućva da se Jednost prepozna 

u svom sjećanju na prvotnu Jednost. Tako znanje skida veo s 

tajne, sa zaborava, Tako se Poezija pojavljuje cjelovita na Svje-

tlosti, što ne znači da se iscrpljuje na pojavnom. Naprotiv, nje-

na se Ogromnost, Beskonačnost, Neiscrpivost, nadaju, pružaju 

sebe viđenju, spoznaji, u svem svojem sjaju, ali tek tada dolazi 

Tumačenje koje je ograničeno individualnošću Tumača. Tako 

čovjek Jeste, bitiše, prepoznavajući zaboravljeno koje je maločas 

58 
bilo Tajnom iza zastora zaborava, zastora koji je raskidala Isti-

na.  Ne  ona  istina  koju  je  pronašla  filozofija  ubijanje  mnogo-

značnosti riječi, već ona istina koja je izvan poezije laž. „Zelen 

vjetar u planini“ je objektivno ne-istina, u poeziji funkcionira 

kao  istina.  Sad  Filozofija  više  nema  potrebe  ponirati  u  tmine 

nesaznatljivog da bi postigla identitet, da bi ispunila Potpunost. 

Znanje je postignuto i dostignuto, Vrijeme prestaje biti prepri-

jekom jer je sad znanje svršetka, kraja, potpunosti u Filozofiji. 

Vrijeme napušta Biće. Biće više ne može nauditi Istini ni pre-

priječiti put Filozofiji, tj. Tragati za bilo kakvom Pravdom, a 

koja bi se poslužila, bilo Duhom/Istinom, bilo Logosom da bi 

doseglo Boga. Ta potraga u antičkoj Grčkoj porodila je Razum. 

Put je vodio kroz spoznaju Bića, a cilj je bio njegovo osloba-

đanje, stavljanje na istu ravan s bogovima koji, mada nadna-

ravni, upliću se u svijet, ulaze u ljudske živote ostvarujući biće 

vječnosti  s  neiscrpnim  mogućnostima.  Makar  i  bili  kažnjeni, 

iz  pukog  hira  ponekad  kao  i  zbog  prekoračenja  granice  koju 

im  profanost  postavlja  pred  svetošću  koja  je  bitno  drugačija 

od one koju će poznavati kršćanstvo. Čovjek nije rob Božji, on 

je jednostavno ispod božanskih sila koje su prije igra no sila, 

pa zato i bliže energiji koja pokreće Poeziju, Istinu koja je do-

stupnija i neposrednija kao pokretač i izvor poetskog. Zato su 

razum i nada na istom mjestu u igri božanskih sila, kao temelj i 

obzor. Mnogo je ljudi stvoreno izravnim miješanjem bogova s 

ljudima, govoreći još uvijek o Platonu, poezija je laž, sveopća 

laž koja uvijek izmiče Istini uvijek joj otkrivajući neko drugo.

Taj politeizam nije ništa drugo nego mnogoimenost Boga, koji 

će  s  kršćanstvom  to  pretvoriti  u Apsolut  Logosa,  otvorenost 

beskrajnih moći njegovih. Koji će metafizici na listi kategori-

jalnog aparata na čelo staviti – Ime, a tek po tome Masku, Mit, 
                                                  38
Okultnost i Polifoniju kako to čini Bruno Pinchard  u svojoj 

Metafici pretjerivanja.

                                                          59 
Njihova igra, igra njihovih beskrajnih moći, kao i igra grčkih 

bogova jest kreacija u koju ulazi božanska priroda, nasuptrot 

pravljenju, izradi, pro-izvodnji-iz-već-postojećeg – tèkhnè što 

je okončavanje, po-predmećivanje u potpunu konačnost s nuž-
                                      39
nim završetkom u svijetu roba, u Geheni  rekli bi teolozi. Tu 

nestaje nada, tu staju intuicija i razum koji prestaju imati motiv 

za pokretanje vlastitih moći. Nit se ima više čemu nadati niti 

što  više  pronicati,  jer  sve  je  iscrpljeno.  Pravda  je  postignuta, 

stvar i njena suprotnost ne-stvar u potpunom su suglasju – sve 

je okončano. Na scenu stupa vrijeme koje će izjesti svoj proi-

zvod, svoje biće, protjecanje u nestajanju. Njegova istina, bića 
                          40
vremenitosti, puki je odsjaj  u kojem se gnijezdi to njegovo 

biće kao njegovo vlastito ogledalo. To biće je kontradikcija u 

sebi zbog svoje nekompletnosti, a ono čime se razum nadopu-

njuje postaje puki mit. Kao u kazalištu sjena ili u Platonovoj 

pećini  život  se  reflektira  na  stijenkama  pećinskim.  Zadobivši 

tako sebe, u gubitku svojeg apeirona (τὸ ἄπειρον), supstancija 
                                  41
bez granica, „vječita i bezvremenska“  dolazi vrijeme kršćan-

ske  nade  da  će  odsjaj  biti  vraćen  biću,  esenciji,  da  će  Svijet 

postati  Rajem.  Mitologija  i  Religija  postaju  novi,  integrirani 

izvori,  temelji  Razuma  usuprotstavljenog  Rationalizmu  kroz 

reductio ad absurdum ovog puta sve do dogme ničim potkrije-

pljene, ali, dogodit će se Pravda – Ratio će biti istjeran iz Bož-

jeg okoliša. Čovječanstvo će biti pročišćeno, ali i podijeljeno. 

Bogovi, kvalitete Logosa, izvršit će podjelu svijeta pravedno, 

na Dobro i Zlo.

Kazna će biti strašna. Razum koji se osloni samo i isključivo na 
                                  42
mit završit će u Geheni, u Paklu. Mit , asociran Vjeri, pojmit 

će,  dosegnut  će  Božju  milost.  Platoničari  će  očovječiti  Prav-

du u Republici koju stvara Razum na temeljima pravde, oslo-

bođen od svijeta laži i njenih sjena. Sav tako stvoreni prostor 

pripast  će  čovjeku  koji  još  nije  oposebljen,  partikulariziran. 

No, to je ipak konkretni čovjek, čovjek kao takav kakav jest, 

60 
slab i pod prijetnjom nekompletnosti, nesavršenosti, ali na putu 

da se oslobodi tiranije mitologije koja zahtijeva od ljudskosti 

da  žrtvuje  ono  svoje  najbolje  –  svoju  djecu. Takva  pravda  je 

neprijateljska poeziji koja ju izruguje i nanosi nepravdu. Zato 

je poezija ne-pravda ali nepravda koja traži pojavu i osvjetlje-

nje Razuma eda bi imala sebi ravnog primatelja – slobodnog 

čovjeka. Čovjeka koji je slobodan igrati se svojim razumskim 

moćima i to – neograničeno. No, nije sve tako lako prošlo, niti 

treba sve biti olako primljeno. Najprije je trebalo smiriti bogo-

ve,  ljubomorne  i  osvetoljubive  u  svojoj  svemoći  za  koju  čo-

vjek nije posjedovao odgovarajuće sredstvo otpora – Razum. 

Republika je bilo mjesto gdje su bogovi mogli otpočinuti. No, 

ljudi su bili čovječanstvo još jako udaljeno od zajednice indi-

viduuma, posebnih, različitih i nadasve – slobodnih. Ne treba 
                                                      43
zaboraviti da su robovi u materijalnom svijetu Republike  bili 

samo sredstvo održavanje republike, dakle – ne-ljudi. To je još 

uvijek samo forma kojoj nedostaje sadržaj – esencija. Čovjek 

je još uvijek ovisan i zato tragičan. I danas, iako je Poezija du-

boko uronila u neiscrpivo i odvojila se od tragedije i od glazbe, 

vrijeme trageda još nije prošlo. Još i više od toga, suvremeni 

traged ukoliko i kad se pojavi stoji kao opominjući svjetionik 

na  hridini  o  koju  se  može  slupati  čovječanstvo  ali  i  sve  više 

  individualizirani čovjek kojemu sad prijeti novo zlo – partiku-

larizam u alijenaciji.

                                                          61 
6. Pjesnik nije više božanski agent

Pjesnik nije više božanski agent, on je sad čovjek putem ko-

jeg govori – sad već Dobri Bog osobno, najavljen Evanđeljem, 

dobrom viješću o nadolasku carstva Božjeg, ali taj isti Bog će 

ipak biti posljednji svemoćni Sudac na temelju svoje Pravde u 

kojoj se gnijezdi njegova Milost koja Pravda jedina, po milosti, 

a ne po razložnosti niti po djelu. Nada ipak postoji, ali na ravni 

svakodnevnice to je svijet malograđanina, Kleinbuergera : Was 

ist ein Philister ? Ein Holler Darm, voll Furcht und Hoffnung 
                                              44
dass Gott erbarm. – upozorava Pjesnik Goethe . Što je jači 

grijeh, jači je strah, i jača je nada u Milost. Slobodna igra stva-

ralačkih snaga u ustroju pravde samo je pisanje diktiranog tek-

sta, pod autocenzurom i nametnutim pravilima. Nasuprot tome, 

Poezija  igra  sve  mogućnosti  božanstava,  ali  ona  nije  pravda 

iako je Istina, nije ni pravedna iako je istinita stvoriteljica ne-

postojećeg. Zbog neidentičnosti ona je ne-pravedna, ali je ujed-

no i Obzor koji je Nada jer ono što je bilo nepoznato, skriveno 

u tami, izašlo je na svjetlost slobode koja može biti i ubijstvena 

u neograničenosti Nade koju budi u porobljenom pravedniku, 

ona budi nadu neograničene milosti. Po njoj čovjek ima pravo 

i  na  mogućnost  izbora  što  je  već  svijet  slobode.  Zato  Logos 

izdaje sam sebe u poeziji ako se ne pokaže, objavi u svoj svojoj 

golotinji/istinitosti.  Da  li  je  to  nezakonit  čin  drugo  je  pitanje 

jer Bog je Milost, a ona je sastavnica Božje, Tvorčeve Pravde 

i moći u isto vrijeme, čovjeku ostaje vjerovanje da onaj koji je 

uspostavio  vječiti  red  u  Konstelacijama,  u  Sve-Miru,  u  Koz-

mosu, neće propustiti ostati dosljedan u svojem djelu, ali po-

vijest je diskontinuirana kao i evolucija svemira. Ako poezija 

čini nelegitimni akt izdaje ona to čini po milosti Božjoj. Sadržaj 

62 
pravednosti, njen smisao nije isti. Kazna može uslijediti, ali mi-

lost Njegova je glavna Istina koju logos otkriva čovjeku glede 

Boga. Glavna neprijateljica Poezije – Filozofija je tome glav-

nim  svjedokom  i  samo  da  bi  postigla  svoj  cilj  re-integraciju 

u  Jednost,  u  Raj,  filozofija  mora  računati  na  milost  jer  Moć, 

Sila, Nasilje, Tiranija (Mišljenja nad igrom) završit će sasvim 

logično u – Tragediji. Logos, podijeljen na Riječ i Razum, lišen 

ovog drugog završava u Poeziji koja tad ne može misliti. Bit će 
                                      45
to ono što će najbolje izreći Baudelaire  kad poziva na opaja-

nje, ali što sublimizam pretvara u Pobunu, Otpor kad opajanje 

posane manira, naslada kao svrha postojanja u zaboravu. I ono 

što je opijeno zaigralo na sve ili ništa u stihu prethodno citira-

nog  bošnjačkog  pjesnika  kojeg  teologija  ne  može  razumjeti, 

jer ona se bavi igrom čudima kao Božanskom objavom, a ne 

čudima Igre. Možda je priličnije govoriti o opijanju kad čovjek, 

potpuno predan pijanstvu čula lišenih uma osjeća privid oslo-

bođenosti iako biva porobljen iracionalnom. Tad se gubi i Nada 

kao Obzor kojeg nema u bezumlju. Bog neće primiti molitvu 

koja je, ipak, povratak Logosa u božansko stanje, tog pijanog 

čovjeka. Kur’an  kaže :  Obavi  molitvu, kad  se  otrijezniš !,  tj. 

kad  se  očistiš.  To  je  potpuno  suprotan  smjer  očišćenja  kojeg 

poznajemo  kao  katarzu.  U  katarzi  čovjek  doživljava  vrhunac 

čiste riječi, otriježnjenje je tek povratak k svijesti o postojanju. 

U  katarzi  Igra  je  reintegrirala  sve  mogućnosti  logosa,  u  otri-

ježnjenju čovjek je spreman za otrpljenje Pravde, to je stanje 

pred presudu, moguću kaznu, ali, vraća se i mogućnost oprosta, 

tj. Nada. Pjesnik u svojoj igri kreacije zaboravlja sve osim Igre 

kojoj se jedinoj podvrgava, to znači da sve pamti, jer Igri sve 

treba, on ponire sve dublje i dublje u neiscrpivo što nije ništa 

drugo nego vlastito uzdizanje sve više i više prema Bogu, ako 

je čovjek ispod Boga, čovjek koji je sad pobunjen protiv Ra-

zuma koji mu treba da bi donio svjesnu odluku o preuzimanju 

rizika Igre na rubu ponora, protiv svjesne nade lišene sumnje, 

a zapravo je to kalkulacija, čisti racionalni postupak, ako nije i 

                                                          63 
Nada sama jer pjesnik nema pravo biti milostiv, to pravo ima 

samo sveorganizirajuće načelo stvaranja forme po kojoj će dje-

lo biti objavljena istina forme.

No, ipak, on ne traži iskupljenje jer ne osjeća grijeh, ali osjeća 

strah od promašenosti djela. On ostaje izvan pravde koja nije 

pravda forme i, uz to, nije formativna. On je tad potpuno Bož-

je  dijete  u  stanju  koje  je  slično  milosti,  blaženstvo  zaslužene 

nade mu je nepotrebno, ono će se vratiti kad ga napusti stanje 

opojnosti. No, i bogovi spoznaju ambroziju i bogovi se opajaju. 
                46
Pravda i ambrozija  su dva sredstva u sukobu, u boju bogova, 

stanja Logosovih, za čovjeka koji se po milosti sve više uda-

ljuje od početnog stanja postajući sve veća skrb Božja, Boga 

Jedinoga koji ukida jednu po jednu mogućnost koja se obogo-

tvorila i prestala trebati, biti u stanju potrebitosti, u simbolima 

Božjih emanacija i prepušta ih čovjekovoj igri bezbrojnim mo-

gućnostima Riječi. Poezija postaje sve moćnija, bogatija dublja 

i moćnija, pjesnik sve opasniji po pravdu čistog uma. Pjesnik 

ne traži spasa, čitatelj je taj koji traži i nalazi spas u poeziji u 

kojoj je pjesnik ludički prekoračio granice dopuštenog po svi-

jetu, koje kao granice postoje i u poeziji, ali sasvim drukčije 

naravi, ondje međe postavlja sila talenta, a ne tvarnoga svijeta. 

Pjesnik  zato  igra  sve  slobodniju  igru,  ili  drukčije  rečeno  sve 

je slobodniji u svojoj igri riječima, i trpi sve jače kletve Zako-

na protiv pobunjenih stvari poretka. On je sve veći pobunjenik 

protiv konvencija koje poeziju nastoje pokoriti. Mišljenje je u 

pravdi pronašlo novo sredstvo pokoravanja Riječi tj. Poezije. 

Pjesnik zato nikad nije lišen nade, on se nje odriče sam, on od 

Razuma otima Zakon, Pravdu da bi se igrao s njima pretvaraju-

ći ih u riječi. On je, ako se tako može reći svjesno u stanju bez 

nade. On sebe hoće ondje. Iz točke gledišta čistog uma to je lu-

dost, igranje koje nema sebe kao svrhu pa je utoliko i potrebno 

da se Razum oslobodi poezije koja mu prividno nije potrebna 

što je samo lukavstvo Uma. Velimo, samo prividno, jer Razum 

64 
također treba ono čega Poezija i Pjesnik imaju u Izobilju pa o 

tome niti ne brinu, jer to dobijaju od neiscrpivog Boga, govo-

rimo o svemoćnim sposobnostima igre unutar Logosa gdje će 

Riječ uvijek obitavati, čak i onda kad otud Razum ode u svoju 
      47
Pećinu  iz koje će u sumrak izletjeti sova da bi vidjela ono 

što nije u stanju vidjeti na paklenoj svjetlosti spoznaje pojav-

nog otkud poezija ne želi niti mora bježati, naprotiv kamo žudi 

iznijeti sve što dodirne, ona ne traži utočišta u svom zaumlju, u 

svijetu sjena na stijenkama Pećine.

Sad se Pravda pokazuje kao dvoličnost pojavnog s onim zatam-

njenim  licem.  Razumu  dakle  treba  smjelost  Poezije  i  zato  se 

on služi lukavstvom išćući mnoštvo riječi, on traži Igru, svoju 

Smrt, ali i Smrt poezije ukoliko joj preotme igru, on traži poezi-

jino stanje opojnosti i opijenosti kao neiscrpnog vrela energije 

koja poeziji daje snagu za vječito produžavanje Igre, kao što je 
      4849
Aska  igrala pred Vukom. I David pred Saulom . Nasuprot 

Razumu Poezija postoji na taj način, i to zauvijek, što roman 

ne može jer idejama kad tad dođe kraj. To stanje bez nade nije 

tragično,  ono  je  himnično,  mada  poezija  zapada  u  vode  koje 

bespovratno protječu i u koje razum, također beznadno, poku-

šava vratiti svoj hod, vratiti se u istu vodu u kojoj je jednom već 

umočio noge. No, on to, naravno, ne može učiniti, jer je dvo-

ličan tj. I on je netko drugi koji po drugi put pokušava kročiti 

u istu vodu koja to više nije. Svjestan je da ne može dosegnuti 

božanske visine a nepovratno žudi k njima. Poezija je po svojoj 

prirodi uvijek tu i Razum ju treba kao zrcalo i kao svjetionik. 

Razum u potaji oponaša poeziju. Posjećuje ona mjesta na ko-

jima je poezija već boravila ili na kojim vječno jest (onaj koji 

sam bio, koji jesam i koji ću biti, to su moći Boga i Poezije). 

Budući nepravdom poezija se neće osvetiti Razumu za tu krađu 

počinjenu spram njenog blaga Riječi, jer je neiscrpan njen tre-

zor i neće ni opaziti manjak koji je nastao i koji je uvijek u sta-

nju nadoknaditi čime god hoće – ritmom, slikom, prazninom, 

                                                          65 
naglaskom, asocijacijom, ponavljanjem što razum ni u snu ne 

smije činiti, a poezija će, naprotiv, to doživjeti kao poticaj uve-

ćavanja hrpe blaga, jer prati ju Ljubav Logosa – Boga koji skr-

bi da njegovom plodu ništa ne uzmanjka. Tako će i Nada koja 

Razumu nadomješta Istinu, a koja mu uvijek izmiče, mada je 

sve sposobniji naslutiti ju ili čak i vidjeti iza svega što mu se 

čini  vlastitim  djelom.  Da  li  je  to  Poezija  sišla  u  Pakao ?  Mi 

držimo da nije niti može nestati u, slijedom Tina Ujevića „U 
                50
Paklu svoga Raja“ .

Ako i jeste to nije pakao po kazni već po vlastitoj prirodi, vječi-

ta izloženost svemoćnom izvoru rasvjetljenja zatamnjenih mje-

sta svekolikosti. To je Pakao utoliko što Pjesnik koji je konačan 

i skončljiv mora vječito igrati igru čiji su izvori neiscrpivi pa 

mu valja imati i neiscrpivu energiju igranja iza sebe ili u sebi, 

Istinu Vječnosti, Vječnu, Apsolutnu Istinu, a to za biće koje je 

ograničeno,  partikularno  i  sad  već  individualizirano  ne  može 

biti užitak već paklena muka igre na ravnoj nozi sa Sve-Moć-

nim. Pjesnik upoznaje sve pjevanje, mišljenje, muku, žaljenje, 

trpljenje,  radovanje,  zahvalnost,  milost,  prokletstvo,  zna  da 

laže, ali niti pravde koju drugom niti čini niti ju u drugoga traži, 

jer on ne igra na sve ili ništa. Poput Boga on ne baca kockice 

pa što ispadne, par ili nepar. Njegova je sudbina prokletstvo, 

rekli bismo, kazna u izboru iz neiscrpnog trezora mogućnosti. 

No, vrata trezora su zatvorena svakome, odnosno, nisu svako-

me otvorena i zato pjesnik, dostigavši stanje zrelosti poezije ne 

može se više pouzdavati u inspiraciju koja će ga s vremena na 

vrijeme pohoditi i donositi neočekivane darove. Svakodnevno, 

on mora pridržavati jednom već otvorena vrata trezora Riječi 

koja je još u Boga, jer i Bog je još tu kao što je bio u Početku 

kad je Riječ bila u Boga ili možda jedno s Bogom, sad Logos, 

Riječ i Razum.

66 
Utoliko igra kao forma stvaranja postaje manje bezbrižna i 

sve  paklenija  jer  iz  prvobitnih  kapljica  koje  su  poput  rose 

osvježavale jutra poezije sad se otud, iz tog trezora, koji se-

pretvara u arsenal, kad je u pitanju poezija koja je nepravda, 

najavljuje  pravi  Potop  Logosovog  Apsoluta.  Pjesnik  je  sve 

odgovorniji ali i Razum s njim skupa. Etika između njih nije 

balans, nije ni rebalans već mjera stvarima na putu potpunog 

  individualiziranja  stvari,  čovjeka  koji  će  tek  s  reasocijacijom 

Razuma s poezijom moći voditi k individui kakvu Bog želi on-

dje gdje neće biti ni Religije, ni Pravde, ni Muke, ni Ne-Pravde, 

niti Muke svakidašnje i gdje će Bog biti neposredno sa svakim 

pojedincem koji nije više samo čovjek već prvenstveno Indivi-

dua lišena partikularizma kao otuđenja. Trenutno, na tom putu, 

samo ljubav je ta koja može spriječiti trijumf smrti kojom Ra-

zum prijeti poeziji, putem potpunog zaborava, i poeziji i njenoj 

nepravdi po beskonačnosti u neistovjetnosti jer je sve original-

nost i jednost. Ali, i ta ljubav je svršiva, iscrpiva, smrtna. Sve 

što pjesnik na čas i na čast stvori i stavi u besmrtno stanje u 

stvarnosti će skončati, ptica će umuknuti, cvijet uvenuti, svje-

tlost zgasnuti, jer u tom svijetu poezija je laž, privid, pojavnost, 

sličnost. No, Razum zna da je sve to, ipak, Mogućnost, i on odr-

žava, podržava i odražava nadu, zato, iako usuprotstavljen poe-

ziji on je taj koji nju treba kao vlastiti obzor bez kojeg će ostati 

u tami, bez nade. „Bolje biti pijan nego star“ pjevaju popfolk 

pjesnici i pjevači Plavog orkestra iz Sarajeva. Svijet sjena nema 

nikakve žudnje. Filozofija otvara pogled na taj svijet, otvara i 

sama oči, upire pogled u Smrt, Poezija je, međutim, jedina koja 

donosi utjehu i budi nadu i njenu istinitost. Logos postmoderne 

ne može bez to oboje, baš bez to dvoje, mada se mišljenje na-

stoji zavarati gomilanjem stvari, uvećavanjem mase proizvede-

nih stvari da bi se skrilo beznađe koje stoji sad nasuprot poeziji 

koja tješi odričući pravo postojanja takvoj pravdi. Čovjeku, na 

kraju, ostaju u ovom svijetu samo dvije stvari, Smrt i Opojnost, 

ali  obje  su  već  s  one  druge  strane,  „au-delà“,  u  onostranom 

                                                          67 
izuzev  ako  se  ne  pobuni.  Poezija  zna  da  nema  Pravde  s  ove 

strane života koje ju se ni ne tiče i ona zato čini da riječi, koji 

su iza svega i u svemu, igraju svoju pravdu koja je ovosvjetskoj 

ne-pravda. Ona čini da riječi bivaju sve plodnije i sve moćnije, 

da se igra što prisnije sljubljuje s Božjim vrelima koja bujaju 

iz onostranog, jer Istina je izvor, a ne cilj. Za to vrijeme, život 

pak, prelazi u ludovanje ljudskih, kakvih takvih moći. Sila. Ra-

zum u njih uvodi pravdu da bi ih pokorio, doveo u red iz kojeg 

se ne može istrgnuti po svojoj biti jer nered je smrt i Razuma 

i  Pravde  što  je  glavna  zadaća  filozofije,  priprema  živućeg  za 

smrt. Razum, svodeći život na Jedno, priprema ga smrt, jer je 

to jedini način da sve bude tek Jedno. Smrt je konačna pravda, 
                                                        51
uništenje svega što se odbija pokoriti obrascu. Pax Romana  

je sve što filozofija može učiniti, apsurdno u potrazi za živo-

tom.  Ona  može  uvesti  smrt  kao  vladara,  umiritelja.  Da  li  to 

Poezija poučava život za boj protiv smrti ili za privikavanje na 

smrt ? Život popunjavaju brige, zebnje, depresije, muke, tira-

nija volje i razuma, lista neslobode je duga. Život je nemoćan 

protiv  svega  toga  ako  nema  igre  slobodnih  sila  u  prostorima 

izvan  okoštalih  normi,  izvan  strukture.  Filozofija  nije  smisli-

la ništa bolje od izgradnje sustava mišljenja kao otpor smrti i 

tako usmrtila bujanje, vrijenje, klijanje novog života, odnosno, 

započela nauk pripreme za umiranje. Taj sustav mišljenja, da-

kle, na koncu, ne može biti ništa drugo do li uzlijetanje sove u 

sumrak. To što filozofija bdije uvijek i nad svime to bdijenje je 

uvijek nad ponorom tmine, na onom istom mjestu gdje poezija 
                  52
igra gola kao David  pred sluškinjama slaveći Boga, na rubu 

ponora  tmine  u  kojoj  filozofija  traži  identitet  i  to  odricanjem 

njenog prava na postojanje, izgon metafizike iz raja mišljenja, 

a poezija iz nje vadi svoje neizbrojive mogućnosti, neiscrpiva 

značenja na spoznajnoj ravni filozofije formativiteta. Filozofija 

ne može, kao Logos, skrbiti za svoje čedo Poeziju, Čedo kojem 

u  svojoj  skrbi  sprema  Smrt  i  apsurdno,  traži  pravdu  za  svoje 

potomstvo, dopuštajući mu igru po nametnutim mu pravilima 

68 
i zato izvanjskim, a poezija nosi u sebi ugravirane vlastite za-

kone koji ju potiču a ne umrtvljuju. Filozofija, eda bi bila pra-

vedna mora Riječi zapriječiti sve slobode, držati ju na oku i 

ne dopustiti joj ni pijanstvo, ni opojnost nit ludus, zato je ona 

Filozofija koja je vječito zabrinuta, a poezija vječito izmicanje 

toj  zabrinutosti.  Etika,  tj.  Filozofija  ne  može  skrbiti  za  svoju 

djecu, često ih mora staviti na panj eda bi Pravda vladala, što 

poezija itekako može, smije, hoće i čini. Filozofija ima jednu 

jedinu produkciju-reprodukciju, remake, kloniranje pravde, be-

skrajno produžavanje zebnje i straha da joj Riječ ne odluta u 

nepoznatom i neizvjesnom smjeru koji je ovoj - Rajski vrt.

Filozofija je unaprijed osuđena na propast sustava koji je sama 

proizvela, na kojem počiva i od kojeg i po kojem postoji. On, 

taj sustav, uvijek je nepotpun, nedostaju mu – ludus, igra – i 

poiésis, činjenje, stvaranje. Sve što filozofija može činiti pripa-

da u tekhnè, što je smrtno, propadivo. Smrtni čovjek je dijelom 

besmrtan, onim svojim dijelom koji je ludički, ludus – vječna 

igra vječnih snaga u vječnosti – poiésis. Život protječe u nji-

hovom vječitom privlačenju bića na svoju stranu. To što život 

skreće  u  igru  sve  do  ludovanja  ne  znači  nestanak  razuma  iz 

sfere igre već jednostavno premještanje razuma u druge sfere, 

drugi  dio  ljudske  prirode,  po  jačim  silama  koje  su  dvoslojne 

i  razumske  i  s-tvoračke,  a  što  govori  i  o  dvojnoj  prirodi  čo-

vjekovoj i proturječi isključivom mišljenju da je razum prava 

čovjekova priroda. Čovjek nije jedna transformacija majmuna 

u čovjeka, on je jedan posebni majmun. Najumniji i najsavrše-

niji među svim majmunima, najmajmunskiji od svih majmuna 

upravo po toj svojoj dvoslojnoj strukturi ne samo razumskoj, 

već  i  intuitivnoj,  s-tvoračkoj.  Duh  se  usmjerava  pokretanjem 

svojih snaga na drugi vid istine, onaj neiscrpivi.

I duh voli igru, možda i više no što voli Mišljenje. Duh/Istina 

potpuno se otvara svojim mogućnostima, prepušta se kreiranju, 

                                                          69 
Ludus nije lišen inteligibilnosti. Ludost bez inteligibilnosti je 

bolest i uma i duha, njihova autonegacija.

Sad, u igri svojih mogućnosti Pravda se oslobađa stega Prav-

de-smrti postojećeg otvarajući se onom-još-ne-postojećem čija 

pravda zato nije još djelatna, pa je ono zato Ne-pravda, po tome 

također, Poezija je Ne-pravda, drukčije rečeno samo svoja vla-

stita mogućnost, odnosno samo ono što-tek-treba-ili-može-po-

stati. Slikati Ružno čineći ga tako lijepim po vrijednosti djela 

kojem je Ružno tvorbeni element znači činiti drugu vrstu Prav-

de, Ne-Pravdu u odnosu na ono već definirano. Ova Ne-Pravda 

po umjetničkom činu nije negacija Pravde koja je na djelu, već 

jeste ono što kao Pravda, u prvom smislu, nije. Pjesnik svojom 

akcijom voli ovaj svijet, a da ga na osobnoj psihološko-etičnoj 

ravni može i prezirati ili čak i mrziti, pa zato ne mora živjeti 

svoju poeziju, što mu je i nemoguće, ta gdje bi mu bio kraj da 

može,  kao  što  filozof  mora  živjeti  svoju  filozofiju,  ali  ni  on, 

vidjeli smo to već ne može ga mijenjati već samo tumačiti. Pje-

snik je, naime nesposoban mijenjati svijet jer ga stvara, jer kroz 

njega, njegov svijet je svijet riječi, svijet onostranog koje se ne 

upliće  u  ovostrano,  nego  kao  što  dijete,  strano  tijelo  u  majci 

trebalo bi biti odbačeno kao strano tijelo i tako usmrćeno, ipak 

opstaje sve do momenta kad njegovo tijelo izbaci signal da je 

došao čas njegove zrelosti za uplitanje u svijet prolaznosti, ra-

skida  posteljicu  i  prosipa  tečnost  koja  je  bila  njegova  zaštita 

od vlastite majke, i onda ga majka izbacuje iz sebe, rođeno je 

novo biće, tj. Pjesnik je dogotovio svoje dodirivanje zaumnog/

onostranog spojio prvu s posljednjom riječi, pjesma je završe-

na, pravda učinjena, dijete je rođeno i izbačeno u svoj svijet. 

Onostrano  se  povuklo  u  novu  otvorenost  svojih  mogućnosti, 

novo rađanje, novu Pravdu koja se izvršava stvaranjem novog 

života, novog bića, nove kreacije, a ne ubojstvom što je ovo-

svjetska pravda.

70 
To što u Pjesniku mogu obitavati i zaista obitavaju dva bića, 

dva  partikularna  bića,  dvije  osobe,  ne  znači  ništa.  Ona  gra-

đanska ličnost, civilna i na različitim stupnjevima civilizirana, 

manje ili više, često amoralna i ništa drugo do građanska inkar-

nacija egoizma i hipokrizije, necivilizirana dakle, neljubazna, 

pohlepna,  doušnička,  služinskog  mentaliteta,  samodopadna  i 

dodvorljiva  tiranima,  puna  mržnje  na  svijet  iz  kojeg  je  pote-

kla i u kojem ostvaruje i zadovoljava svoje aspiracije, žudnje i 

pohlepe nema baš nikakve veze s njegovom pjesničkom oso-

bom, a mogao bih samo u svojoj navesti veoma dugačku listu 

nosilaca takvih karakternih osobina, već samo potvrđuje našu 

tezu da se filozofija i poezija ne mogu međusobno pokoriti – jer 

ne izlaze iz istog svijeta niti u istom svijetu obitavaju, niti su 

pokrenute istom istinom istog duha niti istim duhom, niti je za 

jednu istina ono što je njena negacija za onu drugu, dok je prvoj 

uvjetovana a drugoj nepoznata, zatim, ne kreću se istim putovi-

ma ne čine niti istu pravdu, niti istim stvarima. Prva je relativna 

druga apsolutna, jer je slobodna, Prva je nevidljiva i doživljena 

kao mudrost, jer počiva na racionalnom ili ovosvjetskom, dru-

ga je vidljiva i zavodljiva, zove se - Ljepota. Katkad sklopljena 

od električnih žarulja koje žmirkaju između bankova u neredu 

  nagomilanih natrulih dasaka s originalnim Da Vincijem negdje 
                          53
u ćošku izložbene galerije . Mudrost izaziva divljenje Uma, 

ljepota budi žudnju čula koja se umom služe kao povremenim 

najamnim radnikom. I um se služi čulima, kao pragom vrijed-

nosti koji treba prijeći. „Nihil est in intellectu quod non (prius) 

fuerit in senso“ (Ništa nije bilo u umu što prije toga nije bilo u 

čulu – a što danas nije posve pouzdana istina, bar kad je riječ o 

estetičkim kreacijama koje se, istina, služe čulnim doticajima, 

ali ne i obvezno ali i u pitanju riječi koja nije, rekli smo već, siš-

la s površine stvari već obrnuto iz uma na nju sišla i u svemiru 

počinila fleksiju, vratila se u um da bi postala re-fleksija- Mi-
      54
šljenje ) i još : „quorum sententia est nihil credere, nihil scire, 

sed  omnia  aestimare…  intellectus  est  neque  existimatio,  sed 

                                                          71 
est ipsa animi certitudo que non minus, … della fide intesa in 

senso religioso, e solo occasionalmente usa fides per indicare 

un attegiamento… Cum autem rerum natura percontata fuerit, 
        55
vocum…“  Oko treba um da bi vidjelo rane kao rane i asoci-

ralo  čitav  spektar  značenja  jednom  otvoru  na  ljudskoj  pulpi, 

da bi znalo da je to rana heroja, tragičnoga ili slavljeničkoga ; 

rane koje ne mogu biti izložene vidjelu, ne i čulnoj sposobno-

sti  –  viđenju,  već  čulu  samom.  Mudrost  se  služi  onim  okom 

kojim može vidjeti ono štu razum proizvodi – Mudrost u koje 

se umnost gnijezdi po iskustvu. Divljenje Mudrosti koju oko 

potvrđuje jest divljenje identitetu istine koja je skrivena i stva-

ri koja je sama već otkrivena. To je postizanje Pravde i Smrt 

postojanja onog Života koji do tada uvijek izmicao je Pravdi. 

Mudrost treba i upotrebljava čula i čulnost kao sredstva, sluge 

mišljenja. U ljepote stvar je obrnuta, Ljepota se nameće, nudi 

radije rečeno, čulima ne-išćući nikakvu intervenciju čula, na-

ročito ne pipanja. „Oko koje te vidi i napušta neizblijeđenu“, 
            56
veli jedan stih . Čulo je sposobno naslutiti i ono što još nije 

u cijelosti izašlo na vidjelo, nije se u cijelosti izložilo, podalo 

umu, koji ga nikad neće iscrpiti, jer ga nikad neće ni obuhvatiti 

zbog akcije ratia. Um će samo kasnije doći da potvrdi ono što 

je  čulo  naslutilo,  ali  nije  li  ono  zaumno  kao  produžena  ruka 

umnog sudjelovalo u intuitivnoj spoznaji ? Ali riječ to već zna ! 

Nikakav identitet nije niti iskan niti potreban. Činjenje, poiésis, 

nije potrebito jer je kompletno ; u svoj svojoj neiscrpivosti iako 

izloženo Pogledu, čulu i čulnosti, kako misli Luigi Pareyson. 

Znanje  mu  je  tek  sluga. A  Mudrost  može  profitirati  tim  sve-

moćnim sposobnostima. Genijalni trubač Louis Armstrong je 

mogao proizvesti vibracije koje uho običnih ljudi, zbog stupnja 

narasle kvalitete organa uma, služeći se neprimjerenim čulom 

nije bilo u stanju kaptirati, registrirati niti pretvoriti u glazbeni 

efekt. Pa tako niti protumačiti estetičkim dosezima umnosti i 

čulnosti.

72 
Taj visoki domet ljepote izmiče Mudrosti koja sebi utvara da 

može, da je sposobna ovladati vidljivim, osjetilnim svijetom, 

zapravo, to jest ovostranim uopće. Radi se o zamjeni pojmova. 

Vidljivi svijet vidljiv po aktu poiésisa nije isto što i pojavni svi-

jet koji dijelom iza sebe uvijek ima svoj nevidljivi dio, zbog već 

ustanovljenih odnosa „gospodar-sluga“, „apsolutno-relativno“, 

  „beskonačno-konačno“,  „svršeno-nesvršeno“  ili  „kreacija-de-

finicija“. Čulo može primati ljepotu, sposobnosti su, naravno, 

različite i individualne, ali ne opaža mudrost koju ipak može 

veoma svrhovito aplicirati, upotrijebiti, jer se može služiti njo-

me. Mudrost mora imati posrednika da bi uopće mogla opstati i 

biti djelatna. Neizravni odnos je njen apsolutni odnos naspram 

svijetu,  kojim  je  slična  umjetnosti.  Izravno,  neoposredovano 

primanje ljepote mudrosti, ostaje nedostupno ukoliko je oposre-

dovano čulnošću, u najmanju ruku gubi se u didaktiziranju koje 

ubija njegovu ljepotu i ako se ne upotpunjava davanjem. Na-

protiv, vječnost umjetnički lijepog smrtonosna je jer ju mudrost 

može prihvatiti samo kao beskonačni niz vremenskih zbivanja, 

perioda, etapa, tj. Kao „sve u svoje vrijeme“. Ni mudrost, kao 

začetak  filozofiranja,  pa  ni  filozofija,  kao  izgrađeni  sustav  ne 

mogu svu umjetnost ni shvatiti ni prihvatiti u svakom vremenu 

kao jednu vječnu, vanvremensku kategoriju jednako vrijednu i 

istoznačnu po svaki vremenski period koji se kružno taloži oko 

svoje  središnje  povijesne  osi.  U  protivnom  umjetnost  bi  bila 

shvaćena i protumačena kao neprikladna vremenu i beznačajna 

u konačnom smislu, kao nesvrhovita Ratiu i Praxis. Pogotovo 

u odnosu na vrijeme u kojem se pojavila o čemu Umjetnost i 

Umjetnik itekako vode računa iako ono što stvaraju po svojoj 

biti ostaje izvan ovog svijeta i po toj biti za njega nezaintere-

sirano. Toliko  je  pjesnika  umrlo  neshvaćenog  im  djela  u  vri-

jeme  svojega  življenja,  toliko  skladatelja  umalo  je  netragom 

nestalo  da  ih  slučaj  nije  doveo  na  tezgu  kakve  piljarice  da  u 

kajdanke nije trebalo uviti stanovitu masu trešanja. S Baude-

lairea je embargo, prokletstvo, žig srama koji mu je nalijepila 

                                                          73 
Pravda, skinut stoljeće-i-pol nakon sukoba Etike i Poetike. To 

se  događa  kad  se  pravda  umiješa  u  stvari  koje  je  nesposob-

na, zbog naprijed rečenih razloga, ni opaziti, niti razumjeti kao 

umjetnost koju ni samu ne cijeni kao nešto od značaja za svo-

ju akciju. Umjetnost, zbog toga, jest ne samo Ne-Pravda, već 

i Anti-Pravda.  Ona  ne  priznaje  pravdu  ljudske  svakodnevice, 

ona u njoj i nije, ali kojoj i čijem se pogledu potpuno obnažena 

izlaže,  ali  njena  izloženost,  odnosno  vidljivost  kao  apsolutna 

izloženost često je osuđena na neshvaćanje. Krivac je Mudrost 

koja je ograničena dosegom jer je prigodna i nesustavna. Duh 

vremena koji je tek slabi odbljesak Duha Apsolutnog Duha drži 

mudrost na distanci od uplitanja u povijesnu prolaznost, kao i 

filozofiju uostalom. Davidovi Psalmi opstaju li po Mudrosti ili 

Poeziji svoje mudrosti ?…

„Naslonivši  uho  na  ćutanje  vječno,  što  okružuje  ih  i  muči, 

pjesnici su vječno treptanje u svijetu.“ (Antun Branko Šimić) 

Kako i s kolikom pronicavošću pjesnički genij je skinuo veo 

s tajne poetičkog stvaranja, izložio i pjesnika i postupak i ono 

nevidljivo  na  opću  vidljivost.  Ujedno,  dok  je  pjesnik  ćutilan 

kao „treperenje u svijetu“ to je njegova ovosvjetska esencija, 

ono što će iz tog treperenja, uosjećanja izaći u stih, naprotiv, 

onostrano je i uopće se ovog svijeta ne tiče, ono je kao ono di-

jete u materičnoj posteljici strano tijelo u ovom svijetu koji bi 

ga ubio u samoobrani kao stranca koji mu prijeti po život. Tek 

estetički oklop, struktura i bitak brane estetički plod od smrti u 

ovosvjetskoj korisnosti ili beskorisnosti i kad, kao novorođen-

če provali posteljicu i spasonosna tečnost istekne kao znak da 

se rađanje približava, da će majčin organizam odbaciti namet-

nika iz sebe izići će i pjesma, a s djetetom u oba slučaja izaći će 

i – Ljubav za Dijete/Riječ. Uz to, valja imati na umu, stvari su 

nijeme, riječi ne mogu silaziti s nijemih usana, njih Um lijepi 

na površinu ili u nutrinu stvari, zapravo on ih ondje pronalazi 

jer one su već ondje a da stvari o njima ne znaju ništa jer su i 

74 
bez-umne.  Znanje  o  stvarima,  umnost,  mudrost,  nije  ništa  za 

poeziju ako nije za čulo. To što ima ljudi koji znaju i mogu oži-

vjeti najsloženiji glazbeni koncert a da u zbilji niti jedna struna 

ne zatreperi samo je potvrda našoj tezi. Tek po čulu, slušatelj, a 

i onaj posebni, po unutarnjem čulu i ćutilnosti, može reprodu-

cirati glazbu izloženu u kajdama. Ono što ćuti (on) jest ljepota, 

makar  i  dvanaesttonska  glazba  bila  u  pitanju,  a  o  ljepoti  bit 

će  riječi  u  narednom  poglavlju  ove  rasprave.  Ta  ljepota  slu-

šatelja opsjeda i pokorava kao i knjiga čitatelja, posjeduje ga 

svojim bljeskanjem i beskonačnim prelijevanjem nijansi svo-

jih mogućnosti i načina postojanja koje će Mudrost proglasi-

ti,  protumačiti  i  držati  manje  ili  više  značajnim  i  znakovitim 

značenjima iskazanog. Utoliko bolje po Poeziju jer se približa-

va stvarnosti izvan sebe da bi ju učinila bližom ovosvjetskom 

životu, ona stupa u prisan odnos sa životom ne dodirujući ga.

Ljepota po pjesnikovoj akciji postaje slobodom jer se odvaja 

od pojavnog postajući esencijalno – vidljivost, sposobnost koja 

je svevideća otkriva u ljepoti vječnost i nema potrebe zaustaviti 

ni mijenjati vrijeme svojeg postojanja, ono će nadoći u njenom 

činjenju  i  ne  htijući,  jer  vrijeme  nema  volju  iako  po  legendi 

proždire s-tvarnost čije je propadanje goli privid a ne esencija. 

Utoliko  nam  je  nužno  imati  moć  primanja.  Istina,  da  bi  bila 

neuhvatljiva,  da  bi  izmicala  i  pjesniku  i  primatelju  zahtijeva 

posjedovanje  istog  dara  i  u  pjesniku  i  u  čitatelju.  Talent  nije 

samo u Pjesnika već i u čitatelja, u pjesnika je aktivan činitelj, 

stvaralac, a u čitatelja nužno primateljski rekreativni, onaj koji 

uvjetuje njegovu moć primanja. Taj dar može biti graduiran i 

tako se ista poezija /ljepota neće niti može poroditi niti ugni-

jezditi kao istovjetni izričaj-doživljaj u svakoj individualnosti 

koja je apsolutno jedina i neponovljiva i neprelaziva iz jednog 

u  drugo  Jastvo.  Ono  što  je  zajedničko  i  pjesniku  i  čitatelju  i 

jest činjenica da im Neiscrpivost jednako izmiče, no, pjesniku 

dostaje intuicija da je tu neiscrpivost orisao, trasirao, utemeljio, 

                                                          75 
a njenu dalekosežnost prepušta čitatelju. U jurnjavi za Ljepo-

tom obojica dolaze à posteriori, kad se ljepota već objavila u 

djelu. Ondje  gdje  ju  kane  dostignuti  njeno  boravište  se 

već  premjestilo dalje, u neku drugu svoju mogućnost otišla 

je ljepota umjetničkog stvaranja. Savršeni sklad kao ljepota ne 

može biti ulovljen u zatvorenu formu pojavnog kao konačnog 

i skončanog na koncu. U stvari, u susretu Ludosti i Mudrosti, 

Nemoralnog igranja i Istine događa se susret Rizika i Odgovor-

nosti za voljom preuzeti rizik od strane umjetnika i umjetnosti. 

To  je  esencijalno  u  pitanju  Etike  i  Poezije.  Igra, ludus, ludo-

vanje,  nije  gubitak  razuma  već  njegovo  sljubljivanje  s  igrom 

na  najvišoj  mogućoj  točki  moći  igre  riječi.  Razum  odustaje 

od kotroliranja Igre koja mu se čini pristizanjem u delirij svih 

ljudskih moći, koje to u ovostranom i mogu biti, ali ondje gdje 

stanuje poiésis to je najviši stupanj njenog bivstva.

Postoji sporazum, Ugovor Razuma i Igre, mišljenja i činjenja. 

Tu, u tom Ugovoru, pojavljuje se kompletna ljudska individua, 

ona partikularna, ona koja je samo jedno neponovljivo, jedino 

i  nepriopćivo  JA.  Mišljenje  i  Igranje  preuzimaju  puni  rizik  i 

punu odgovornost. Čovjek zna, svjestan je rizika svojeg čina, 

činjenja  svoje  igre,  svojeg  po  općem  mišljenju  ludog,  bezu-

mnog ludovanja, koje nije smišljeno, ni promišljeno, pogotovu 

nije planirano igranje (planirano u smislu totalnog predviđanja 

i određivanje svega, cilja, sredstava, etapa… jer tad bi se igra 

pretvorila  u  proizvođenje,  ali  vidjet  ćemo  da  stanovite  istine 

J-S.  Milla  odsijavaju  i  u  estetičkom  prostoru,  naravno  ne  u 

onom šabloniziranom pojednostavljenom smislu utilitarnosti), 

to je stvaralačko igranje u kojem misao nadolazi makar mu i 

prethodila volja i to zbog toga što postoji Rizik bez kojeg nema 

Igre, ali i odgovornost da se ostvari cilj igre koji je, zapravo – 

svijest o Vrhuncu, Non plus ultra koje nadolazi, neznano otkud. 

Taj Rizik i ta Odgovornost su temeljem ljudske esencije koja 

tako ima dvostruku prirodu a ne samo jednu koja bi bila ona 

76 
prava. Bez obiju nema čovjeka. Samo tako on može biti Jedno, 

Jednost. A da ne počiva ni na smrti ni na proizvodnji smrti – 

ubijanju, pa makar se ona zvala – Pravda. Jedino tako moguće je 

božansko u ljudskom. Budući da je bog kreator, upravo dozna-

jemo da fizičari tvrde da ovome stvorenom Bog nije potreban i 

da je sve, po prethodno postojećem Zakoniku svega, mi velimo 

Riječi koja je prije svega, ali i u svemu, da je moguće sve bilo 

biti stvoreno bez Boga koji prema slici svojoj stvori čovjeka. 

Da li je Bog poznavao svoj portret ? Kao svemogući naravno 

da jeste, ali po riječi i njenim svemoćima i ne mora tako biti 

shvaćeno, mogao je postojati nacrt, namjera, naum. O svemu se 

govori, samo se o tome šuti jer je crkva prognala ratio. 

 

Riječ, Logos, Zakon bilo kako da se zvao mogao je, prethodeći 

volji, naumu, imati sliku onog što je naumio stvoriti, kao što je 

stvarao fizičar Nikola Tesla. On je prethodno imao Nacrt, Sliku 

svojeg nauma. Gotovu. On je samo kasnije eksperimentirao s 

protomodelom čiji je nacrt, sliku imao, on je stvarao prema sli-

ci svojoj koju je gotovu dobijao u um ! Tako je mogao i Bog, 

smisliti sve, stvoriti sliku, svoju sliku onoga što će stvoriti. I 

tu se onda događa ono o čemu govorimo. Rizik i odgovornost 

igre. Čudi me kako jezuiti ili vehabije nisu već rekli da je to 

ludost, iz ničega stvoriti nešto čemu se ne zna konac. To je to, 

to je potpuna slika i prilika stvaralačkoga čina. Zamislite tu ne-

izmjerljivu silu koju pokreće, nitko drugi do Riječ, Logos, Za-

kon i stvara konstelacije i na njihovim prostranstvima majušnu 

ljudsku  gamad  koja  sve  izokrene  naopako.  Začuđena  samom 

sobom  majmunska  ljudska  osoba  otkrije  da  postoji  poezija  i 

misli da budući da oni drugi majmuni ne mogu artikulirati rije-

či nego samo kričati, ali imaju um i osjećaje, pomisle da je ono 

što je proizvedeno proizvođač sam, da je poezija stvorila riječ 

veli jedan umni čovjek u nekidašnjoj emisiji na Radio Panici u 

Bruxellesu ljeta Gospodnjega 2010., a Prvoga rujna.

                                                          77 
                                    57
Ja velim obrnuto, ponavljam Saussirea  – Riječ je ta koja po-

krene jezik, zalihu riječi u ljudskom umu, i iz usta ovog poseb-

nog  majmuna  zvanog  čovjek  počne  izlaziti  govor  ili  poezija. 

I  sad,  recite  mi,  gdje  je  tu  Etika,  kad  ta  nezamisliva  energija 

počne stvarati nešto iz ničega, pomjerati, pomicati konstelacije, 

o kakvoj Pravdi ili Nepravdi može biti riječ kad, recimo jedno 

nebesko  tijelo  treba  prodrijeti  iz  onostranog  i  oploditi  drugo 

ogromno nebesko tijelo, pa se sudare, a na njima već žive bak-

terije.  Koliko  li  mrtvih  u  stvaralačkoj  igri !  Stvaralačka  igra 

ima svoju etiku za koju ne odgovara nikome, ni Bogu, ni Fizici, 

ni Znanju, ni Riječi, ni Logosu jer su oni ili On pokrenuli ili 

pokrenuo taj stvaralački proces. Sve je tu izvan etike. 

 

Budući da je Bog, prihvatimo se radije, ipak, Boga, nego Zako-

na koji je prije svega, dakle, budući da je On stvaratelj, Tvorac, 

Onaj koji Jeste, i onaj koji je Bio i Onaj koji će Biti, dakle stva-

ratelj prema slici svojeg nauma, a ne po svom portretu kojeg 

je možda gledao brijući se pred ogledalom. Bog nije kopist, iz 

Resavske škole, nije ni kaligraf iz Isfahana, On je Autor, Prvi ! 

On spaja rizik moći ljudske igre i odgovornost (Zakon, Istina, 

Pravila igre) eda bi Individua, partikularna partikula, neogra-

ničeno, ali ne i neodgovorno mogla igrati, stvarati, činiti. Na 

takav je način i Poezija Ne-Moralna, kao Bog kad stvara, ipak 

ona, Poezija tu svoju suprotnost, stvarajući novo uništava sta-

ro, izaziva i samo putem sljubljivanja s njom na vrhunce igre 

može biti ljudsko, očovječeno ludovanje prirodno slijepih sila 

koje počivaju stvaranju nadohvat. No, one nisu slijepe, te sile, 

te silne mogućnosti, one su naprosto – silne, moćne i potrebna 

im je istina da bi sebe vidjele i prepoznale i tako mogle preu-

zeti Rizik svojeg putovanja u za nas neizvjesno, rizično, ali za 

Tvorca koji je već stvorio svoju sliku budućeg-još-ne-postoje-

  ćeg-ali-sigurno-i-stvorenog-kad-mu-dođe-čas. 

Bog prepušta svojima djelima, i Rizik i Odgovornost, naravno 

stvorenim po prethodećim im zakonitostima-riječima određuje 

78 
se sudbina djela već od sljubljivanja rizika i odgovornosti koji 

se stalno pomiču i koje čovjek doživljava kao evoluciju ili re-

voluciju. Djelo, u potrazi za Bogom u stalnom je kretanju, ali 

ni  Bog  nije  imobiliziran,  gdje  god  ljudska  kreacija  da  stigne 

ondje  već  boravi  Riječ  koja  je  u  Boga.  Sljubljivanje  rizika  i 

odgovornosti  u  stvaralačkoj  igri  pomiču,  dakle,  granice  etike 

ali i estetike koja, ma koliko se ono „novo“ odmaklo od pret-

hodećeg mu, nikad ne gubi na svojoj esenciji vječnosti rođenoj 

iz koitusa dvaju polova ljudskosti. Koitus završava u orgazmu, 

koji  ne  treba  pomiješati  s  orgiazmom,  bakanalijama  gdje  ne-

staje  razuma,  a  u  istinskom  stvaralačkom  koitusu  vrhunac  je 
        58
catharsis . (It is derived from the verb καθαίρειν, kathairein, 

„to purify, purge“…) što je često zamijenjeno s oduševljenjem 

ili smirenjem koje i ne mora biti ispoljeno ali pročišćenje mora 

odbaciti sve ono što se „nepotrebno, kao strano tijelo“ nalijepi-

lo na vrhunac stvaranja stvorenog, naravno, to što se događa je 

sublimacija koja skokovito ulazi u finalnu točku djela. Estetika 
                            59
je novi život prostor za agon  (agon : općenito, „natjecanje“ ; 

specifično,  debata  u  drami ;  u  antičkoj  Grčkoj agôn  (ἀγών  / 

agốn – umjetničko/stvaralačko natjecanje). Ona ne može biti 

vječno ista, ali je vječna i u sadašnjem stadiju koji Marx drži 

ljudskom  prethistorijom  i  onom  prostoru,  vremenu  i  okolno-

stima kad čovjek počne živjeti svoju istinsku povijest. I upra-

vo  tu  odigrava  se  ono  što  čini  da  poezija  postoji  kao  vječito 

i  nezavršivo  otkrivanje  svojih  moći.  Rekosmo  već  da  ona  to 

ne  može  biti  vječno  u  istom  stanju  jer  Igra,  Mišljenje,  Rizik 

i Odgovornost, i naročito svijest o preuzimanju odgovornosti 

stalno se pomiču i u vis i u šir, i u rasprs u još –ne-bilo i u ono 

  što-tek-ima-biti. Tako mijenjajući pravila, pa time i Istinu, da-

kako u svom vlastitom miljeu/agonu, esencijalno estetičkom. 

Etika tu ne može sama ništa činiti bez poiésisa ; ne može ući u 

Estetiku i baviti se problematikom lijepog i savršenog, za nju 

je  sud  nemoguć  ako  joj  izmiče  istovjetnost  suda  i  predmeta. 

Einsteinova tvrdnja da Bog ne baca kockice pokazuje se isti-

                                                          79 
nitom. Bog je sve-moć, prije nego svemoćan, prije substantiv 

nego adjektiv. I on jedini može postupiti tako, ali i njegova je 

priroda višeslojna, istinito u onostranom, pravedno jer stvara-

nje određuje da tako bude ne mora i obično nije takvo u ovo-

stranom, propadivom svijetu. Ali, on i mora postupiti tako eda 

bi bio Bogom. To „mora“ izlazi iz njegove apsolutne prirode, 

da ne kažemo višeosobne ili polimorfne, to je potrebito takvim 

eda bi bio Bog. Drukčije rečeno, nužno je da #to tako bude”, 

jer je takvo bivanje zakonita nužnost koja je postavljena prije 

stvarnosti. Ali on ipak stavlja kockice, misteriju, postavlja igru 

po pravilima određenim riječima koje su sveprisutne i svemo-

guće u odnosu na čovjeka, zato je ljudska etika uvijek relativna 

i  prolazna.  Ljudski  rezultat  nikad  nije  izvjestan,  za  Božji  ne 

možemo tvrditi ništa osim vjerovati logici da tako u vječnosti 

mora biti. Iako se uvijek može pretpostaviti, po načelu klađe-

nja, dvije mogućnosti završetka igre, Bog ne preuzima Rizik, 

On je onaj koji je Bio, Koji Jeste i Koji će Biti, oduvijek, sada 

i zauvijek. I on, dakle – Zna. U ljudskoj igri postoji i eksces, 

prijevremeni svršetak igrača i tad je igri nepredviđeni kraj iako 

uvijek postoji kao mogućnost. Ali, time igra ne prestaje, nego 

mijenja sadržaj i formu, nastavljaju ju drugi igrači unoseći dru-

ga pravila koja ne ovise o ovostranoj etici. Strah od smrti uvi-

jek je na obzorju čovjeku pred očima i u mislima, ali igra Erosa 

i Thanatosa polako se stišava i smrt uvijek ionako dolazi. Ljud-

ske sile se stišavaju jer se stišava poganski libido-elan, potreba 

za igrom se gasi i tragedija gubi na značenju. Igra se zakonito 

smiruje i postupno prelazi u Mišljenje, tj. Gubi se akcija, a osta-

je misao, koja, to danas znamo ima i svoju energiju, svoju moć 

i svoju mobilnost. Postoje i tvrdnje da mišljenje svoju energiju 

zrači iz jedne nama nepoznate tvari koja bi vjerojatno bila tvar 

primordijalna u odnosu na energiju. Labuđa pjesma je također 

dio scenske postave igre Rizika i za njega preuzete Odgovor-

nosti. Labuđa pjesma je druga strana medalje vrhunca ljudskog 

stvaralaštva, Poezija koja na sebe uzima tijelo Mudrost a ako 

80 
je  rizik  ispušten  nema  dodirivanja,  nema  klađenja  na  novo, 

nepoznato, neočekivano, ne ponire se u dubine neiscrpne onto-

logije značenja, onog još nespoznatog ne-postojećeg-još, nema 

novine stvaranja, ni stvaranja samog kao takvog, ostaje samo 

serijska reprodukcija, kloniranje modela, Umjetnost je mrtva. 

Rizik  stvaranja  pretpostavlja,  podrazumijeva  sve  ovo  netom 

pobrojano. Glede pravila, etika je dvostruka. Postoje prethod-

na, općepoznata pravila, postulati, i po tome ona proizvedena 

po preuzimanju rizika igre koja izlaze iz igre koja ima svoj na-

crt, utoru još nepoznat ili možda nepriopćen ili skriven, sasvim 

jednostavno. Umjetnost se mora upustiti u nepoznato, dohvatiti 

s nepoznatim da bi iznijela na vidjelo novo, još neviđeno, još-

  ne-postojeće-moguće, inače neće biti zanimljivo, novo i provo-

kativno onom prethodnom/već poznatom/starom na estetičkom 

planu. Umjetnost zato mora proizvoditi novu, originalnu, samo 

jednokratno  upotrebljivu/aplikativnu  etiku  koja  će  vrijediti 

vječno u poeziji, u prozi dok su žive ideje, a u drami karakteri. 

To zbog toga što je ona u svojoj osnovi ne-etična svojim ne-po-

štovanjem, nepriznavanjem ustaljenog reda stvari koji je napu-

stio činjenje i prešao u re-produkciju. Umjetnost multioriginala 
              60
(Dževad Hozo ), grafika, moguća je zbog toga što je industrija 

upotrijebljena kao produžetak čula i intuicije, fotokopiranjem 

se gubi ta vrijednost, etična vrijednost estetičkog, jer je postu-

pak produžavanja čula i intuicije u sredstvu upotrijebljen kao 

mrtvi stroj, što je u njemu to produženje čulnosti zaustavljeno 

iako  drukčiji  način  upotrebe  istog  sredstva  može  postati  ono 

što  puko  foto-kopiranje  gotovog  proizvoda  nije  bilo,  bilo  da 

je zaustavljeno bilo da je izostavljeno. Ista je stvar s genijal-

no  načinjenom  reprodukcijom  ili  kopijom.  Bez  obzira  što  je 

kopist postigao savršenu sličnost s onim što je oponašao, jedi-

nim postojećim u kojem je čulo, intuicija, senzibilitet autorov 

sudjelovao u spoju s izvorom on svoj kist nije upotrijebio kao 

produženi dio onog čula koje je pokretalo izvornog autora, već 

kao  svoj  vlastiti  produžetak  uma,  ali  i  senzibiliteta,  pa  bi  se 

                                                          81 
moglo razgovarati o novom djelu nastalom na već postojećem 

izvoru. Dakle, u slučaju da nije otišao dalje od puke kopije, taj 

slikar je svoj kist upotrijebio kao produžetak ne-uma, ne-mu-

drosti, ne-osjetilnosti, ne-intuitivnosti što je zaustavilo ili pre-

kinulo igru, činjenje, odnosno, ono što je učinio nije izišlo iz 

čula već iz uma, a bez dvostruke prirode umjetničkog djela na-

prosto nema. Um je upotrijebio čulo kao izvanjsko sredstvo, a 

boja, kad je riječ o govoru boja kao umjetnosti slikarstva, mora 

biti viđena unutarnjim okom. Model služi samo kao poticaj i ne 

zna baš ništa o onom unutarnjem u umjetniku. Zato je umjet-

nost  onemogućena  kao  postajuća.  Put  je,  dakle,  bio  obrnut, 

um se poslužio čulom kao sredstvom, kao strojem, aparatom, 

njegovo  čulo  se  nije  produžilo  do  u  sredstvo  slikanja.  Pravi-

la oponašanja su re-producirala djelo, nisu ga stvorila, tako da 

umjetničke igre, stvaralačke, nije ni bilo, tako kao što onda nije 

bilo ni umjetnosti ni ploda umjetnosti, djela umjetničkog. Stvar 

je  konvencije  da  li  će  serija  originala  biti  zustavljena  na  14. 

primjerku multioriginala ili na 1114. Oni su svi nastali na isti 

način. Ali, njihove foto-kopije to više nisu zbog oposredovanja 

strojem  koje  ne  sadrži  produženje  umjetničkog  bića.  One  su 

plod industrije, a ne industrija, stvaranje, ploda. 

Pjesnik  pak,  svjestan  je  da  njegovi  junaci,  Riječi,  zadobit  će 

svojim  pojavljivanjem  u  životu  smrtnost,  potrošivost  u  kolo-

kvijalnm govoru i zato se upušta u rizik potrage s nedodirnutim 

i  nedodirivim  mogućnostima  riječi,  ontologijski  neiscrpivim. 

Ako ih kolokvijalni govor pokuša poopćiti, što je rijetko kad 

moguće  a  da  se  forma  umjetničkog  djela  ne  uništi,  pa  tako  i 

umjetničko  djelo,  ili  pretvoriti  i  sredstvo  priopćavanja,  puke 

komunikacije, i tako im ubiti istinu neiscrpivog u njma one, te 

pjesničke riječi – tvorevine – forme – bit će odmah prepozna-

te kao takve i neće moći funkcionirati a da se ne preobrate u 

svoju  vlasitu  negaciju,  mogu  postati  ispražnjenim  simbolima 

svakodnevne komercijlizirane komunikacije kao znak čija vri-

jednost nije estetička iako može značiti vrijednost ili lijepo, ali 

82 
ne i umjetničko djelo. Citiranje će biti ono što će im omogućiti 

uvođenje u svakodnevni govor koji će, sa svoje strane, napusti-

ti svoju nisku razinu vrijednosti i morati se približiti visinama 

govora poezije. Umjetničko tek tako može ostati nepotrošivo, 

otud je slikoviti govor bogatiji od izravnog, ali manje izražajan 

na razini kreativnog življenja. Tako i time se biće jezika otvara 

novim mogućnostima prestajući tražiti svoju esenciju u gomi-

lanju riječi, pleonazmima, prelazeći u formu koja se ne da is-

crpiti na jednoj jedinoj ravni niti u jednom jedinom značenju 

niti u jednokratnoj/istrošivoj uporabi i tako biti prepoznato kao 

  jednodimenzionalno. No, ovim bismo ušli u sociologiju jezika 

čime bismo napustili domenu u kojoj ispitujemo odnos poezije 

i etike što se za nas nastavlja u ispitivanju odnosa realnog i ire-

alnog, stvarnog i umjetničkog. 

Do sada smo govorili o stvorenom koje je proizišlo oposredo-

vano čulnim u umnom kreativnom procesu. Ovdje je potrebno 

dodati da se tim i drugim pitanjima te vrste pridodaje i pitanje 

  umjetničkog  i  ne-umjetničkog  koji  su  to  svojom  esencijom. 
                      61
Primjer iz Anakreonta  je možda najeksplicitniji „Vješti slika-

ru, slikaru čudesni, kralju umjetnosti koja cvjeta na Rhodosu, 

naslikaj  onako  kako  ću Ti  ja  probuditi  (evocirati)  sliku  moje 

nestale ljubavi. Predstavi njenu slatku crnu kosu i ako je ikako 

moguće to da ona širi svoje miomirise, predstavi njene blješta-

ve kose kao purpur koji pada s njenog mramornog čela uzduž 

rumenih  njenih  obraza.  Ne  razdvajaj  suviše  njene  obrve,  već 

pazi  da  ih  ne  spojiš,  oponašaj  ih  takvima  kakvima  jesu  crne 

svijene trepavice njene, uzdignute i stidljive“. Ideal lijepog na-

daje se kao identičnost realnog i onog što je to realno urezalo u 

čulo. Ne radi se o pukom oponašanju. Bez čulnog dojma neće 

biti  dosegnut  ideal.  Harmonija  se  ne  završava  na  pukoj  pro-

  porcionalnosti dimenzija već i na skladanju, savršenom utoliko 

ukoliko će obogatiti identitet realnog i njegovog čulnog odjeka 

pod rukom i u čulu slikara. Bez toga slika, puki odraz, mrtva 

je.  Harmonija  mora  postojati  i  kao  odnos  realnog  i  irealnog. 

                                                          83 
Tako se najavljuje istina umjetničkog. Samo takva istina pro-

budit će čulnost i irealnom omogućiti da funkcionira kao realno 

u okvirima svog prostora postojanja. To što je stvoreno i što je 

sad idealno po vrijednosti napunjeno je ljepotom svog posto-

janja iako je, gledano sad iz obrnutog smjera lažno-ne-etično. 

Sklad nije zakonit i zatijevan samo u skladu dimenzija i oblika 

obrva na realnom liku koji, zapamćen, ulazi u svijet odraženih 

stvari već se proširuje i na osjećanje koje treba probuditi. Har-

monija mora biti način porađanja realnog-irealnog-dojmljenog. 

Gledatelj  /čitatelj/slušatelj/primatelj  uopće  umjetničkog  djela 

zbog njegovog umjetničkog naboja je taj koji oživljava sklad 

a čulna dimenzija djela probija se kroz sve prostore postojanja 

djela, koji danas više nisu trodimenzionalni, spajajući ih u tre-

perenje  primateljeve  duše.  Ona  pak,  neće  moći,  „zatreperiti“ 

ukoliko nema, ukoliko joj nisu dane, darovane, moći primanja, 

tj. treperenja. Istinski primatelj je jednako rijetka pojava kao i 

istinski stvaralac. To se ne vidi nigdje tako dobro kao u javnoj, 

spektakularnoj  predstavi  umjetničkog  djela  kad  se  oslobođe-

na energija primanja i davanja slobodno šeću od umjetnikovog 

emitora do prijemnika u čulima primatelja, kad se uspostavlja 

vrhunski spoj istovjetne energije koja je, do tog finalnog mo-

menta, ležala skrivena u sjećanju i u čulnim moćima onoga koji 

daje  i  onoga  koji  prima.  Umjetnik,  njegovo  djelo  i  primatelj 

postaju Jednost, da ne kažemo Jedno. Ludus na vrhuncu svojih 

moći, krajnji domet spoja danog Rizika i zadana odgovornost. 

Frenetični aplauz koji se prolama u znak dostignutog pročišće-
            62
nja, Katharzis  je prodor božanskog u banalno, da ne kažemo 

svetog u svjetovno. Primatelj nije pokoren već uzdignut u bo-

žanske sfere totalnog sklada. 

Taj  sklad  nije  istovjetan  s  onim  koji  se  postiže  u  delirijumu 

mase idolopoklonika u potpunom sjedinjenju s Führerom, ne-

stankom  u  njemu  idolopoklonikove  partikularnosti.  Original-

nosti pojedinca, koja, zapravo nije ni postojala. Ondje je masa 

zaboravila harmoniju koju uspostavlja umjetničko – djelo koje 

84 
je temeljem umjetničke katarze uopće ne postoji. Nema djela, 

nema ni sklada, nema ni pročišćenja već nestanak uranjenjem u 

gomili smeća čiji smrad potpuno ubija čulno poimanje lijepog. 

Ta nacistička, i ine frenezije smrt su lijepog, originalnog i apso-

lutno neponovljivog. Ondje vlada mračni ambis u kojem Vođa 

i Masa postaju Jedno, ali Ludilo lišeno spoja Logosa i Istine. 

Istina spoj njihovog naličja postoji, ali to je privid jer konačni 

doseg je nestanak, ništenje, smrt, a ne vječnost Pojedinca pot-

puno različitog od svakog drugog. Nema ni Rizika, on je pre-

šao u volju i ruke Vođe, nema ni odgovornosti, i nju je preuzeo 

Vođa,  a  nema  ni  igre  stvaralačkih  moći  na  djelu  su  rušilačka 

volja  i  rušilačke  moći.  Sve  ono  što  smo  opisali  kao  vrhunac 

  umjetničkog nestalo je u svojoj vlastitoj negaciji i realnom od-

sjaju prividnog ništavila u ruhu bivanja Jednog s Vođom, za-

pravo  bivanja  Ništicom  pridodanom  vođinoj  Jedinki.  Dakle 

ono što zaista postoji jest – Laž, obmana. Obrnuta izvjesnost, 

izopačena pri tome, jer njoj nije stalo do ostrašćenja irealnog 

potpuno lišenog prethodećeg mu realnog originala, prethodeće 

mu svemoćne istine koja ima za cilj otvaranje svih mogućnosti 

Riječi (u poeziji), a ne njihovog zatvaranja u ljušturu jednodi-

  menzionalnog gdje, osim toga, neće biti uzajamne akcije, par-

ticipiranja u djelu. Ono što će se vođi vratiti bit će tek odjek 

njegovog vlastitog kriještavog glasa. Individualno se izgubilo, 

masa i Vođa postaju Jedno lišeno, ispražnjeno od smisla onog 

što se ontologiji u umjetničkom djelu nadaje kao neiscrpivost 

za kojim se, u potrazi za njim ponire sve dublje i dublje jer su 

značenja praktično neiscrpiva. 

No,  taj  problem  se  razmatra  na  ravnima  političkog  i  umjet-

ničkog.  Nas  ovdje  zanimaju  umjetnost  i  filozofija,  predstav-

ljena svojom etičkom komponentom u odnosu na legitimnost. 

Umjetnost  želi  iživjeti  nestalnu  realnost  u  irealnom.  Irealno, 

zato,  jest  ono  što  postoji  mada  više  nije  ono  što  je  bilo  već 

njegova  predstava.  Njegova  realnost  promijenila  je  mjesto  i 

sadržaj  boravka.  Filozof,  ono  što  je  bilo  pojavnost  i  što  je 

                                                          85 
unaprijed osuđeno nestati to ne cijeni zbog rečene propadivo-

sti, tj. ni on neće pojavno dok umjetnik sve stavlja na tu kartu, 

on  sve  izvodi  na  svjetlost  viđenja,  umjetnik  tu  budi  emocije 

čulnosti, koje će u čulu primatelja učiniti čudo revivifikacije u 

stvarnosti irealnog i to kao sasvim novu realnost. No to je 

realnost  koja  također  budi,  oživljava  emocije  jer  prethodno 

čula  obavljaju  svoj  posao  eda  bi  razum  dovršio  zadaću  kon-

ceptualizacije emocija. Razum, koji u Filozofa prethodi čulima 

u reinkarnaciji uništava čulnost jer želi buditi nadu. Međutim, 

njegova nada je po sebi mrtva, nema čulnosti ni neiscrpivosti 

mogućnosti  značenja.  Sve  se  može  dogoditi,  ili  bar  samo  na 

ravni re-inkarnacije Istog što, ipak nije ništa drugo nego ili nje-

gova kopija ili neko drugo biće, njegov vlastiti klon. 

Ako  se  radi  o  smrti  stvar  se  jasno  ocrtava.  U  smrt  ljubljene 

zaljubljeni ne sumnja, ali to ne znači da je ona, ljubljena, ne-

stvarna. Slika ne može biti uništena usprkos nestanku realnog 

predloška.  Stvarnost  nestalog  putem  razuma  oslobođena  je 

strasti izazvanih susretom realnog i irealnog u nestanku real-

nog. Tragično  na  sceni  možemo  mirno  promatrati  znajući  da 

su  to,  ipak,  samo  fantomi,  ali  i  u  isto  vrijeme  simpatizirati  s 

nestankom realnog. U idealnom staništu Platonove Republike 

emocije će zavladati na mjestu Razuma ukoliko se predamo za-

boravu etičnog. Poezija će ga uništiti jer ne postoji ustaljeni red 

ustaljene pravde, ona unosi svoj red koji je ne-red spram etič-

nog. Ta mogućnost sudara a u stvari razmimoilaženja poetskog 

i  filozofskog  ima  pradavno  podrijetlo  o  kojem  smo  govorili 

povodom izvora Riječi i Istine. Ono što je Filozofu, suštinski, 

Istina, biće, razum, pjesniku su tek sredstva i on sebe stavlja na 

marginu stvari, usprkos postojanju poetskog ega, eda bi mogao 

odustati od pravde i igrati igru koja će imati svoje vlastite za-

kone koji nisu irealni već, jednostavno, postoje u jednoj drugoj 

stvarnosti. Ono prvo je pitanje egzistencije bića. Biće je dvojno 

u svojoj jednosti, dvosložno, slovenski jezik je tu mogućnost 

još  sačuvao  kao  „dvojinu“,  a  što  ne  odgovara  ni  poeziji  ni 

86 
filozofiji, iako je dvojina prava priroda poezije, ni igra, ni riječ 

sama.  Kao  što  se  tvrdi  da  je  razum  prava  priroda  čovjekova. 

No, da li će tako ići nadalje sad, kad znanost nedvojbeno tvrdi 

da čovjek nije po evolutivnom putu ničiji ogranak niti je nastao 

iz  bilo  koje  evolucijom  odvojene  grane  majmuna,  nego  je 

jednostavno  jedan  zaseban  rod  majmuna,  ali  ga  upravo  to 

stavlja u poziciju da mu priroda, ona prava bude dvojna, igra 

i razum, a onda se može početi misliti i na treći plan – Rizik. 

Dakle,  ni  filozofija,  ni  poezija  ne  može  pristati  dobrovoljno 

prepustiti prvenstvo onoj drugoj ili biću samom i jednom. Indi-

vidua je prinuđena donijeti odluku kojom će se otrgnuti svemu 

što ju odvlači od vlastite jedinstvenosti, ona je nužna privrgnuti 

se biću da bi njega ostvarila, mora se staviti u akciju jer puko 

  promišljanje nije dovoljno, što je već Marx naslutio, ali je za-

stranio u proizvodnji bića kao interakcije otuđenih mu sila i gu-

bitka vlastite prirode u individualnosti u vlastitoj originalnosti i 

  partikularnosti. On bi proizvodio iz manjkavosti, nedostatnosti, 

a ne kao Bog iz Ničega. Ni samo uosjećanje ne dostaje. Ukoli-

ko bi to uspjelo promišljanje će uputiti sentiment, ljubav, skrb 

za sudbinu bića što je bez poezije jednostavno neprilično ali i 

nemoguće. Filozof se osamljuje u mišljenju, izdvaja iz svijeta 

eda bi mogao ostati dosljedan biću bez miješanja s ne-bićem 

koje pjesnik pretpostavlja svemu drugom inače mora ući i spo-

menuti engagement što ukida i pjesnika i poeziju podvrgavaju-

ći ih služenju nečem ovosvjetskom – politici, ideologiji, vođi, 

gazdi… Bilo bi to pristajanje na pojavnosti koje ne mogu biti 

bez onog nevidljivog što poezija neće nikad prihvatiti. 

  Bilo  bi  to  temeljem  preuzimanja  odluke  koja  bi  promijenila 

život i zaustavila igru, tj. usmrtila poeziju. Ono što je središnja 

stvar u etici pogubno je po poeziju. Pjesnikov raison d’être je 

njegov boravak na rubu razuma, tj. izvan njega, izvan ovosvjet-

skog morala. Pjesnik ne sudi bilo čemu u poeziji, naročito ne 

moralizira, on nema svog stava, on ima samo svoju bol i njoj 

ostaje  vjeran,  odnosno  ostaje  pri  njoj  mada  ju  katkad  vara 

                                                          87 
naočigled svijetu, odnosno on njeguje svoju bolu na razne na-

čine,  od  onog  da  ju  vara  s  ljepotom,  u  ime  potrebe  koju  mu 

iskaže riječ da bi se obnažila u što većoj značenjskoj mjeri pa 

sve do totalnoga izokretanja smisla kojeg ona nosi na uobiča-

jenu  mjestu  i  uobičajenim  ju  načinom  koristi.  Valja  razli-

kovati pjesnikovo uranjanje u vrijeme, koje prolazi, od onog 

koje je tren zaustavljen da traje vječno. Tako joj ostaje vjeran, 

toj svojoj dvostrukoj prirodi, sve dok je pjesnikom. Pjesnik to, 

zapravo uvijek čini, za razliku od filozofa, koji to ne čini nikad 

in vivo, jer pjesnik ima pravo biti čovjekom akcije, pa i potpuno 

odudarati od poezije kojom igra na kartu vječnosti dok filozof, 

rekli  smo  to  već,  ne  smije  ostvariti  svoju  filozofiju  na  ravni 

svakodnevnice izuzevši možda cinike naravno ne cinične ljude 

već filozofe cinizma, iako joj se putem Alltagesgechichte goto-

vo sapliće o noge. Pjesnik tako može biti ukinut kao pjesnik a 

stavljen u život kao građanin jer traga za neiscrpivim i neistra-

živim, neprotumačivim značenjima i u svijetu i u onostranom 

ne bi li što više nepoznatog s tog puta iznio na svjetlost vidjela, 

ubitačnog spoznajnog svjetla kako veli M. Zambrano, i to ne 

da bi i iscrpio, definirao, odlučio, već samo da bi odlučivši već 

jednom preuzeti rizik to i učinio, učinio vidljivim. On očekuje 

glas Božji da odjekne u njemu i zato sva svoja čula prislanja na 

zbiljnost, gle apsurda, s kojom njegova poetična tvorba nema 

nikakvog dodira. On ne može zauzeti stav, niti donijeti odluku, 

sud o boli ili radosti, on ju može samo što znakovitijom poka-

zati. To bi bilo pitanje suđenja, etično pitanje od kojeg pjesnik 

bježi  kao  od  kuge  iako  je  potrebno  imati  strahovitu  smjelost 

otkriti  tajnu  skrivanja  boli.  To  pitanje  suđenja  koje  kad  tada 

završava u konačnom sudu – Božji je posao, ali radeći božan-

ske poslove pjesnik nema i božanske ovlasti, mada su im me-

tode istovjetne – obojica svoj naum počinju s Rječju. Zato je 

veliko  pitanje  tko  je  među  Filozofom  i  Pjesnikom  čovjek,  a 

tko ne-čovjek. Pjesnik čini da igraju riječi koje mu dolaze, kao 

ribaru duše, i ne odlučuje o ničemu, Filozof definira prolazni, 

88 
vremeniti, nesavršeni i zauvijek svršetku podložan život čo-

vjekov. Jalov posao. Filozofija nikad neće obaviti svoju zadaću 

ako  njenu  namjeru  možemo  držati  istovjetnom  s  njenom  za-

daćom, to čini ideologija. U tom slučaju filozofija nikad neće 

obaviti svoju zadaću – svesti sve na Jedno niti promijeniti svi-

jet, jer ga ne može ni promisliti, a kamoli re-kreirati pa niti pro-

mijeniti, niti učiniti boljim kako je htio Marx. Ona je Mišljenje, 

ona  ne  vlada  Rječju,  jer  ju  ubija.  Zato  je  nesposobna  vratiti 

čovjeka u rajsko stanje. Bez kazne nema Raja ni za sav svijet 

i tu već Etika i Poezija gube orijentaciju, udaljuju se jedna od 

druge misleći da gledaju počelo samo. Svoju zebnju filozof pri-

vidno i privremeno pobjeđuje donošenjem odluke, živeći svoj 

filozofski sustav, ali po kojoj cijeni – odrekavši se cjelovitosti 

svog ljudskog bića, stvorenog u igri stvaranja, bilo Kreacijom 

bilo Evolucijom iza svega već stoji jedno „Fiat !“. Filozof za-

tvara čovječnost i čovječanstvo u epohalno znanje koje već u 

modernoj  epohi  neće  imati  vrijednosti.  On  je  živio  u  znanju 

koje je najprije bilo osuđeno na prolaznost, probudio je u sebi 

samog  svog  vlastitog  grobara  (Marx).  Pjesnik  je  optužen  da 

ne poznaje svojeg znanja, da ga ono nadilazi, što ne čini ništa 

drugo nego pokazuje da razumijevanje potrebno pri shvaćanju 

poezije, plod narastanja ljudskosti, već dobrano nadilazi znanje 

o ljudskosti, što opet govori i o izvorima moći davanja i poi-

manja. Pjesnik je u posjedu mogućnosti koje nadilaze njegovo 

ljudsko pojavno biće koje bi, s vremena na vrijeme, uvijek dru-

gačije, htio definirati – Filozof. 

On igra nesvršivu igru jer igra uz neiscrpne mogućnosti Riječi 

koje pokreće Apsolutna Istina, Duh koji se uvjek iznova rađa u 

Život. Pjesnik ne zna unaprijed kamo će biti odveden, veoma 

često ne onamo kamo bi želio, ali rezultat je uvijek isti – novo-

stvoreno, originalno nikad prije postojeće djelo, ali u svakom 

slučaju neće se obrijeti u Raju ma koliko mu strijemio, to će biti 

uvijek nešto drugo, makar i bio prepoznat kao Raj bit će to neki 

novi raj, a ne onaj iz kojeg je kao čovjek jednom već prognan. 

                                                          89 
Možda  je  igra  ono  drvo  života  na  koje  je  Bog  stavio  zabra-

nu  i  s  kojeg  poezija  svakodnevno  kuša  plodove  duša.  Druk-

čije, kako bi život bio u igri a ne u mišljenju ? Ako je Razum 

prava ljudska priroda onda mu ne preostaje drugo do li vječna 

nada  u  žuđeni  Raj  koji,  vidjeli  smo,  nije  moguć.  Tad  razum 

gubi svoj raison d’être. S druge strane ostaje pitanje Ljepote 

koja opaja Pjesnika : Već s Anakreontom, upoznali smo pojam 

slikareve a i pjesnikove ideje ljepote. Taj ideal ljepote neće ni-

kad umrijeti, no, on će se pokazati nedostatnim sa sve dubljim 

poniranjem u neiscrpivost ontologije značenja. Nema vječnog 

ideala  ljepote,  ali  jednom  lijepo  to  nikad  ne  prestaje  biti  pod 

uvjetom  da  je  zaista  Lijepo,  što  tek  treba  raspraviti,  iako  se 

rađaju sve novija i drukčija poimanja lijepog. Zakoni ljepote se 

mijenjaju u skladu sa sve brojnijim i prodornijim otvaranjem i 

sve dubljim poniranjem u tom i radi tog otvaranja, sve dubljim 

poniranjem  u  neiscrpivo.  Ponovimo,  zakoni  ljepote  se  mije-

njaju u skladu s otvaranjem novih mogućnosti riječi, zapravo 

novopronađenim mogućnostima riječi. Umjetnost se, općenito, 

oslobađa, stega pojavnog, Razuma i Zakona, koji su na kraju 

sudjelovali u njenom stvaranju i oblikovanju, iznoseći sve više 

stvari na svjetlost viđenja, izlažući sve više sve bogatiju igru 

mišljenja i udaljavajući se sve dalje i sve dublje i uspinjući sve 

više  ljestvicom  vrijednosti,  izlažući  tako  sve  više  svoju  igru 

kao nedostižnost ideala uvijek u vrijenju, nikad više završenog 

ni savršenog, čime se umjetničko djelo približava ljudskoj pri-

rodi, čovjeku kao božanskoj kreaciji. Sve to neodložno i nužno 

odlazi u prostore sve pomamnije i naravno, zamamnije, jer bi 

se pretvarala u ludost, ta igra božanskih sila, sve rizičnijih ali 

i sve odgovornijih spram ljudskosti i spram božanskog u njoj. 

Ideje i ideali ljepote podrugojačuju se i umjetnost postaje sve 

neuhvatljivija, neodgonetljivija u definiranju. Statičnost je dav-

no prestala igrati drugu ulogu u umjetnosti osim kao akcentu-

iranje vječnog trenutka. Uz bok ljepoti Boticcelijevih portreta 

staju ljepote koje se nadajaju ljepotom dvanaesttonske muzike 

90 
koju još mnogi uopće odbijaju prihvatiti kao umjetnost. Da bi 

nove umjetničke mogućnosti bile primljene u krug umjetnosti 

sve više se traži posredovanje razumskog iskustva a koje opet, 

gle iznenađenja, sve više traži osjećajnost, ili barem osjetilnost, 

čuvstvenost koja ne može biti put u iskustvo smrti ako hoće biti 

umjetnički agent realnog svijeta, ali sad u nekim novim izražaj-

nim mogućnostima koje bi ranije bile držane za neumjetnički 

prodor  u  umjetničko,  time,  naime,  razumsko  sebe  infiltrira  u 

besmrtno. Činjenje, poiésis, i dalje se služi i ritmom i identi-

tetom realnog i irealnog i oneobičvanjem uobičajene upotrebe 

mogućnosti,  čime  se  vezuje  za  svoje  početke  u  postupnom  i 

sve dubljem otvaranju mogućnosti riječi, ali umjetnost poezije 

odavna već nije opjevavanje, iako epsko pjevanje ne nestaje iz 

svijeta umjetnosti, čak se sa sublimizmom najavljuje kao nova 

homerijada, koja, znamo to, donosi narativne i epičke kredite. 

Ono  sada  sve  više  postaje  činjenje  umjesto  opjevavanja,  kao 

što  i  prevođenje,  služeći  se  sve  više  deverbalizacijom,  zbog 

evolutivnih narastanja upotrebnih ogućnosti riječi i jezika, po-

prima drukčiji karakter naspram onog s početaka kad je ideal 

prevođenja  bio  muka  što  doslovnijeg  pronalaženja  korespon-

dentnih  riječi.  Kiparstvo  više  nije  umjetnost  što  senzibilnijeg 

oponašanja  predloška,  tj.  oponašanje  predloška  s  unošenjem 

što bogatije osjećajnosti, danas je to već i pokret u oblikovanju 

prostora koji postoji na nikad viđen mogući način postojanja. 

Ljepota  je  sve  različitija  u  sebi  zahvaljujući  sve  dubljem  po-

niranju  umjetnika  u  neiscrpivo  ontologijsko  poniranje  u  be-

skrajno mnoštvo značenja što stoje jednako daleko i istinskom 

umjetniku i istinskom primatelju umjetnikovog djela koji to ne 

mogu, ni jedan ni drugi, biti uistinu ako u isti mah nisu i jedno i 

drugo, tj istovremeno i primatelj i davatelj, no o tome u nared-

nim poglavljima. 

Ne  javlja  li  se  tu  nostalgija  prijeđenog  puta,  žal,  sjećanje 

na  ono  što  bijaše  u  Početku ?  Čovjek  je  sve  udaljeniji  od 

                                                          91 
svog polaznog mjesta, stanja i položaja u svemiru u kojem se 

osjećao udomljen i dobrodošao zaštićen kao u majčinoj utrobi. 

Svemir mu je sve otvoreniji i izazovniji, pa i čulnost drukčija 
                      63
što je još Johan Huizinga  ustvrdio u Zlatnoj jeseni Srednjeg 

vijeka  kad  se  masovno  suosjećalo,  plakalo,  iskazivalo  zajed-

ničku bol, a i sami smo bili svjedoci masovnog histeričnog pla-

ča  povodom  odlaska  besmrtnih  diktatora.  No,  ako  bi  izgubio 

vezanost  za  svoj  početni  stadij  čovjek  bi  otplutao  u  tamu,  a 

on  mora  na  svjetlu  biti  eda  bi  opstao  a  što  ne  može  drukčije 

ni umjetnost. Pjesnik ne boravi nigdje drugdje do li u Riječi i 

potpuno joj je predan. Bez nje lišen je svakog smisla, nije ništa 

drugo  do  obična  praznina.  On  igra  Riječ,  on  igra  u  Riječi,  on 

doživljava vrhunac rizika igre u Riječi. Prva Riječ koja se prva 

toliko razigrala da je iz Ništa, u jednoj naprslini Ničega blje-

snulo Nešto iz čega je po Riječi stvoreno nešto što više nije Ni-

šta nego Jest Nešto. To JEST jest misteriozni početak svega što 

nije bilo Bog, Duh njegov niti Riječ. Taj događaj i taj trenutak 

nije li bio vrhunac Igre, prve igre stvaranja kad je vaseljenom 

odjeknuo prvi imperativ – BUDI i ono bí. Pjesnik je sjećanje na 

taj moment i u tom sjećanju još nema etičnog, sve je stvaranje 

koje ne poznaje ništa drugo osim što susreće samo sebe, a tada, 

kad se biva stvorenim nema ni etičkih ni estetičkih normi, sve 

je samo početak. Ali početak znači i početak osjećanja svega, 

odgovornosti,  rizika,  odgovornosti  spram  rizika  preuzimanja 

odgovornosti. I zato će vam svaki pjesnik reći da je vezivanje 

početka s krajem, koje oboje najčešće unaprijed svaki pjesnik 

već poznaje, dakle da je taj moment spajanja za njega vrhunac 

s kojega promatra svoju odgovornost spram svega onog što će 

se javiti unutar tako zatvorenog kruga djela, onog stvorenog. 

Tako je dostignut prvi delirij Igre-Stvaranja koji su stajali prije 

njega,  iza  njega  i  unutar  njega  i  kao  mogućnost  i  kao  Istina 

samo takva i jedino takva u jedino takvim okolnostima, to je 

Zakon svega – Istina/Riječ koji su dvoje od ono troje s Duhom 

koji otud provijava. Pjesniku ne preostaje drugo nego prepustiti 

92 
sebe potpuno toj i takvoj Riječi. Filozof nju, rekli smo, hoće 

pokoriti, zatvoriti u definitivno stanje. 

I Riječ se tada sklanja u Pjesnika, jer ondje bit će slobodna, u 

vječnom i neprekinutom mada diskurzivnom kretanju/ otvara-

nju sve većeg broja svojih neiscrpivih značenja. Ondje će ona 

biti gospodaricom svojih moći koje će podavati Pjesniku, svom 

skrbniku  i  ljubavniku,  stanodavcu  oslobođenom  svake  odgo-

vornosti osim one da što senzibilnije i sa što više elana pokreće 

riječ u igru. Ondje gdje vlada Razum nema mjesta za Pjesni-

ka koji je gurnut u stranu pojavom svojeg djela u svijetu. Ali, 

njegova  lucidnost  na  kraju  primamit  će  i  Razum,  u  vrhunac 

spajanja Rizika i preuzimanja odgovornosti za stvoreno djelo 

koje  će  mu  se  tada  otuđiti  u  umovima  i  duhovima  onih  koji 

doskora i ne znajući za djelo s prvom pročitanom riječi postaju 

njegovi robovi. Rizik će donijeti otvaranje, kreaciju, odgovor-

nost će uravnotežiti Istinu i energiju koja nije ništa drugo nego 

Riječ sama, koja, sve donedavno imaterijalna otkriva nam se, 

iako  tvarna  u  jednoj  još  neobjašnjenoj,  nepoznatoj  tvarnosti, 

sasvim  drugog  tipa  od  ovog  našeg  materijalnoga  stanja,  koje 

nema odliku težine kao recimo skulptorski kamen, ali iako pot-

puno nepoznata ima s ovdašnjom tvarnošću jednu zajedničku 

stvar, a to je da je svaka tvar, samo i ništa drugo nego – ENER-

GIJA, što je možda objašnjenje i za naše svakodnevne umove 

kako  je  sve  moglo  postati  po  riječi. Tako  Nada  može  postati 

zajedničko dobro u ljepoti koja je ljepota po formativnosti, a 

ne  u  stabilnosti  statike  stvorenog.  Drukčije  rečeno  Nada  ima 

šansu postati zajedničko dobro u Ljepoti, zajedničko dobro Ri-

zika i Odgovornosti, Razuma i poiésisa. No, ne treba zaboraviti 

da Razum i Poezija Pjesniku pokazuju njegovo pravo lice, on 

Pjesnik, ne živi od Poezije, na koncu, već živi za nju, živi da 

bi ona mogla živjeti, doći da živi, bolje rečeno. On je njen mu-

čenik i skrbnik, njen ljubavnik i njeno prokletstvo, on ne išće 

ništa, on poklanja bez obzira na zasluge darovanog, onog koji 

prima. Poezija je zato ljubav i milost ludosti, Filozofija suđenje 

                                                          93 
i pravda onome što odstupa, onome što zasljepljuje sovu koja 

izlijeće u sumrak…

 

                Canohès-Bruxelles 07/08/2008 – 10/09/2010

94 
                          Bilješke 
 
1
 Riječ  –  pojam  koji  nije  moguće  u  potpunosti  objasniti.  U 

  našem  tekstu  upotrebljavamo  ju  tek  jednom  njenom  vrije-

  došću,  oznakom,  imenom  za  sve  ostalo,  postojeće  i  ne  po-

  stojeće,  vidljivo  i  nevidljivo,  istinito  i  ne-istinito,  oznakom 

  i značenjem. Među brojnim značenjima prepoznatljivim po 

  njenoj etimologiji u poeziji je riječ nemoguće definirati lin-

  gvističkim kategorijalno-pojmovnim aparatom kao sredstvo 

  iskazivanja misli. Naime, poezija izvire iz riječi koja dolazi 

  u neizbrojive odnose s drugim riječima čime proizvodi iskaz 

  koji svakoj riječi daje jedno novo značenje, zato ju niti ne po-

  kušavamo definirati jer bismo se morali upustiti u definiranje 

  poezije što se pokazalo također nemogućim, a da se njena srž 

  ne zaguši. No, malo je koji jezik s toliko sinonima označio 

  ono što hrvatski jezik naziva rječju kao što je to učinio francu-

  ski jezik : vocable, parole, mot, verbe, lexème, morphème... 

  ali svako značenje ne obuhvaća manji ili veći dio ukupnog 

  značenja riječi što nas na kraju dovodi do Apsoluta, do Ri-

  ječi-Bog, a čime ulazimo u nesvršivu kreaciju poetskog bića 

  riječi i nužno izlazimo iz jezičnog područja tumačenja poe-

  zije kao jezične tvorevinei dolazimo do poezije kojom se po-

  ezija  objavljuje  formativnošću  svega  postojećeg  i  mogućeg 

  kao svojim vlastitim bitkom koji se ne može drukčije pojmiti 

  nego putem božanskog i uzvišenog. (Vidjeti Luigi Pareyson- 

  Esthétique : Théorie de la formativité de Luigi Pareyson, Gi-

  lles-A Tiberghien, et Rita Di Lorenzo (Broché - 14 octobre 

  2006).  Zbog  toga  razloga,  zbog  toga  što  je  riječ  koja  tvori 

  poeziju nepodložna definiciji, pa time ni pretvaranju u sred-

  stvo, najbliže značanje našem terminu je francuska riječ „La 

  parole“, naravno u spistateljskoj svrsi ne i u dostizanja nekog 

  konačnog otkrića tajne riječi. Da ne bi bilo zabune, ovdje nije 

  riječi o riječi u njenom grafičkom ili zvučnom tijelu, zapisanoj 

                                                          97 
ili izgovorenoj. Mi mislimo Riječ koja dolazi zajedno s op-

ćom gramatikom u mozgu, možda nije pretjerani reći ni “u 

umu”, novorođenog ljudskog bića. To dvoje zajedno čine od 

proste zbirke riječi budući jezik koji će na sebe navući odjeću 

jezika jezične zajednice u kojoj će novorođeno ljudsko biće 

odrastati. To dvoje omogućit će svojom univerzalnošću mul-

  tilingvalnost budućem čovjeku. To je dijete one Riječi koja 

bijaše u Početku. To je Jezik budućeih jezika.

  Za našu raspravu ovaj termin je krucijalan. Naime, malo tko 

ili  gotovo  nitko  ne  dovodi  u  vezu  istovjetnost  značaja  rije-

či koju joj daju kreacionisti i prešućuju evolucionisti. Što to 

prešućuju evolucionisti ? Oni polaze sa stajališta da je svijet 

započeo svoju evoluciju momentom Big Banga koji se dogo-

dio sam od sebe kad su se stekli uvjeti da se on dogodi. Bila je 

to neizrecivo mala mogućnost da se dogodi Veliki Prasak, ali 

koji je ujednio bio i „Veliki Bljesak“. Taj Veliki Bljesak uspio 

je snimiti europski satelit PLANCK u desettisućitom dijelu 

prve sekunde početka postojanja svemira kao i njegove fosi-

lizirane svjetlosne čestice i tako pokazati da slučajnost, ako 

je  i  bila  slučajnost  nastanka  ili  po  kreacionistima  stvaranja 

svijeta, jest dokaz da je postojao ZAKON po kojem je svi-

jet Stvoren ili nastao sam od sebe, ali pod određenim uvjeti-

ma koje „propisuje“ Zakon. (http://www.esa.int/SPECIALS/

    Planck/SEMK4D3SNIG_0.html).  Tako  je  Logos,  Um,  Za-

kon, Riječ u obliku spomenutih uvjeta, uzimam izraz RIJEČ, 

bila u početku svega. Ta Riječ se dogodila kao ogromna ener-

gija koja se materijalizirala u ono što nazivamo Svemirom. 

Tu se mora prihvatiti još jedan naš zaključak, ta riječ/energi-

ja/tvar bila je i umujuća ili barem umna a što je za nas bitno i 

što ćemo uzeti kao polazište u drugačijem tumačenju poezije. 

Naime, prema onome što ćemo nastojati pokazati i dokaza-

ti početna struktura strukturiranog ljudskog iskazivanja jest 

riječ,  tj.  Riječ  je  u  početku  poezije  i  njeno  polazište,  a  ne 

sentiment, pa sukladno onom što smo upravo pokazali, Istina 

98 
  kao dostignuta i savršena harmonija u umjetničkom djelu a 

  rečeno po Aristotelu u našem poimanju nije cilj umjetničkog 

  već njegovo polazište. Umjetnost dakle izlazi iz istine riječi, 

  a ne stremi k njoj, pa se tako ni Lijepo ne može prihvatiti kao 

  konačni cilj umjetničkog ili barem ne onako kako ga aristote-

  lijanska estetika shvaća, dakle ne kao ogledalo ili iskaz stanja 

  duše već kao jedna nova racionalnost u kojoj Lijepo mijenja 

  svoju  esenciju  i  nikad  ne  dostiže  svoj  vrhunac,  nikad ne 

  zaustavlja estetički proces. Aristotelovo Lijepo kao dostignu-

  to savršenstvo postaje statična kategorija i time kraj povijesti, 

  a Istina ne može biti kraj povijesti već njen početak koji se 

  nikad ne završava.

  Kreacionizam  i  evolucionizam  će  još  dugo  biti  dvije  trase 

  kretanja  ljudskog  uma  u  potrazi  za  tajnom  početka  svijeta. 

  Ali, mi te dvije trase vidimo kao dvije tračnice koje stavljene 

  u međusobno koreliranje postaju civilizacijska „cesta“ kojom 

  se kreće ljudskost, što zapravo znači da se tako stvara filozo-

  fijska platforma kojom se kreće ljudski stroj umnog poimanja 

  čovjekovog življenja. Nije li, uostalom, sve ljudsko dano u 

  međusobno polariziranim parovima ?
2
 „Tohu  wabohu“,  the  English  transliteration  of  the  Hebrew 

  phrase in Genesis 1:1
3
 Mahat-tattva = The total material energy (prakrti).
4
 Misao  (filozofske)  =  Koncept  jednog  filozofa  ovdje  razu-

  mijemo  apliciranje  njegovog  sustava  mišljenja  problema 

    pripremljenom  metodologijom  osnovanom  na  njegovom 

  svjetonazoru  i  primjerenom  pojmovno-kategorijalnom  apa-

  ratu,  pa  bi  ovdje  to  značilo  da  njegov  koncept  ima  za  cilj 

  dostizanje  Jednosti  u  Jednom  Bistvujućem  biću.  Pjesnikov 

  koncept je mnogostrukost u Jednosti. To je riječ koja postoji 

  i stvari koje ne postoji uistinu osim u pjesnikovom djelu, ono 

  što je bilo opet s onu stranu ovostrane zbiljnosti ali je bilo jer 

  je moglo biti u onostranoj zbiljnosti a što nikad nije moguće 

  izuzev kao drugojačijost spram zbiljskog ovostranog uistinu 

                                                          99 
a što već izmiče Jednosti i sa samim sobom i sa svim ostalim. 

  Fantazmagorija, sanjano, stvarno i moguće koje je zato ne-

moguće  jer  nikad  neće  biti  zbog  nezaustavljivosti  vremena 

kojim plovi lađa poezije. Stvarnost poezije nije stvarnost koja 

jest za nas i nije po nama a u isto je vrijeme ono što izgleda da 

jest moglo biti u tom času, tako da u oba prostora bivstvujuće 

jest ono što jest i ono što je moglo biti istovremeno ali zbog 

toga što jeste takvo kakvim jest ostaje zauvijek nedovršivo u 

igri mogućeg bivstvovanja jer je, budući da mu je umjetnost 

priroda,  neiscrpivo.  Biće  i  Ne-Biće  se  sprežu,  njihovo  biće 

nije Jednost ako nije barem Dvojnost u sebi i svojoj Jednosti. 

Ne-Biće treperi u poetskom biću, bilo kao radost mogućno-

sti, bilo kao radost ne-mogućnosti ostvarivanja. Ništa koje je 

Apsolut ne izaziva strah u Poeziji, ono u svom jedinstvu budi 

Nadu i Radost postojanje Poezije kao beskonačnosti/neiscr-

pivosti Riječi. Pjesnici su Čuđenje u svijetu, Poezija je rado-

vanje svijeta jer čuđenje i radovanje su obzor Nade. Nada u 

Filozofu budi zebnju pred njegovim predmetom – Životom 

spremajući ga za Smrt. Bilo gnozom, bilo a-gnozom.
5
 Riječ je o Prostoru. To nije prostor u kolokvijalnom smislu 

riječi.To  nije  Prostor-Negdje-Bilo-Gdje.  To  je  prostor  koji 

„Bijaše u Početku“ – Bog-Riječ, Duh. Prostor u drugotnom 

smislu  proizveden  je,  on  nije  postojao.  To  zna  i  Znanost 

jer je on na apsolutnoj nuli (Apsolutna nula –273.15 °C na 

  Celzijusovoj  skalije,  najniža  moguća temperatura  od  koje 

ništa ne može biti hladnije, jer tada u sistemu nema neodre-

đenosti.)  kad  bilo  što  nije  moguće  naći  živom  pa  valjda  ni 

tvarno.  Ne  može  se  za  bilo  što  reći  „ONO  JEST  (BAREM 

TEORIJSKI  MOGUĆE)“.  Ne  može  biti  imenovano  jer  ne 

može BITI- Ne može biti imenovano jer ne može biti „ONO 

JEST”, prostije - ne može ništa postojati kao živuće. Ne može 

biti ONO JEST. Samo nevjerojatno koje je izvan svega toga 

–BOG I SAMO I JEDINO BOG I DUH I RIJEČ i čudesna 

tvarnost do sada nevjerojatna a tu nedavno potvrđena, tvarnost 

100 
  misli. Misao ima svoju substancu koja nije od ovoga svijeta i 

  od ove vrste, pa ta čudesna spoznaja omogućuje čudo stvara-

  nja svijeta iz ničega, gledajući ovostranski, zemaljski. Zbog 

  toga Eintsteinovi vremenski tuneli koji omogućuju putovanje 

  toj tvari/supstanci sve do svemirskih „crnih rupa“ gdje staje 

  vrijeme  i  što  omogućava  putovanju  kroz  vrijeme,  u  buduć-

  nost i prošlost pa time i rijetkim pojedincima moć „viđenja 

  prošlog i budućeg“ jednako kao i „telepatske“ transfere sup-

  stancijalnih entiteta. Dakle moguć je samo jedan izuzetak, da 

  Apsolutna nula bude ipak „naseljena“, a jedino „On“ može 

  ondje postojati i Biti i stvarati iz ničega ono čega nije nikad 

  bilo. Dakle, „Ja jesam Onaj koji Jesam, koji sam bio i koji će 

  biti. Taj JESAM nije ni u prostoru, ni u vremenu niti djelatan, 

  niti vremenit, a pogotovo nije misaon, jer nije supstancijalan. 

  U njega samo jest Riječ. Drugo koje JEST i to Dvoje JESU 

  samo ako jest i ono treće - ISTINA koja će biti moguća za 

  detektirati po ZAKONU koji je ispod i iza i u svemu.Koji jest 

  ISTINA. Nema baš ničeg, nema baš ničeg drugog u tom Ne-

  Prostoru, nečeg u čemu nema ISTINE(zakona). Njih ne pro-

  izvodi nitko jer nitko još ne postoji. Bog ne postoji On Jest, 

  jer  ne  poznaje  mogućnost  svoje  negacije,  svojeg  nestanka. 

  Dakle, On ne može po-stojati, jer nema po čemu po-stojati. 

  Nema ničeg osim Zakona i Riječi koji su s njim nesupstan-

  cijalna  Trijada.  Troje  koji  su  Jedno  -  Misterija.  Tajna  koja 

  nas  promatra  iz  svog  teorijski  moguće  JESTVA.  Ovdje  se 

  naše promišljanje zaustavlja jer prelazi u područje drugogog 

  problema. Nas zanima samo zbog shvaćanja odnosa RIJEČ - 

  MISAO i mogućnosti objašnjenja kako je Poezija uopće mo-

  guća, kako Poezija uopće nije po Misli već po riječi i kako 

  je ona vlastita pluralnost, tj. kako Poezije jesu, a Poezija nije 

  uvijek. Ipak, u narednim poglavljima razmatrat ćemo tu pro-

  blematiku o pluralitetu poezije pa ćemo rabiti termin poezija 

  sve do tog momenta otkrivanja bića pluraliteta poezije koje 

  već spomenuta Trijada najavljuje. Kako Poezija koja je sklop 

                                                        101 
riječi može ne pripadati Mišljenju - već biti nešto drugo po 

Riječi, biti Poezijom a ne Mišljenjem ? I kako i zašto je po 

Riječi  a  ne  po  Mišljenju ?  Mišljenju  koje  je  JEDNOST  po 

svojoj  svrhovitosti,  Jednost  sa  sobom  samom  i  s  predme-

tom mišljenja. Kako onda Poezija može biti mišljenje ako je 

Mišljenju Jednost ciljem. Jednostavno. Poezija nema potrebe 

žudjeti Jednost jer ona to jest, ona ne žudi samu sebe jer već 

jeste.  Ona  žudi  nešto  drugo,  ona  obitava  u  nečem  drugom 

ona  živi  jedan  drugi  život  ona  je  istinom  samom  sobom  i 

ona to dokazuje svojom formom koja je sušta jednost njenog 

bića. Njena RAZNORODNOST, PLURALITET, POEZIJE, 

A NE POEZIJA, JESU, SVAKA U SEBI I PO SEBI JEDNA 

JEDNOST po svojoj formi. Koju, rekli smo, sama proizvodi, 

svaka  za  sebe  i  svoja  u  sebi,  ne  osvrćući  se  niti  iziskujući 

išta u ovom svijetu. Zato ona jest sušta Jednost i Mišljenje 

je ljubomorno zbog toga na poeziju jer je poezija u sebi ono 

Jedno kojem Mišljenje cilja a ne stiže k njemu drukčije no po 

smrti Riječi dok je Poezija u sebi samoj, u Riječi već Jednost 

što mišljenje ne može jer Mišljenja nema bez objekta koji je 

izvan Mišljenja.
6
 Zato je Riječ ispred Istine ako je Istina iza i u svemu posto-

jećem  i  mišljenom  (mada  je  istina  Poezije  neizjednačiva  s 

Istinom Mišljenja) ? Zato što istina mora biti iskazana što ne 

može biti bez riječi makar ona i ne bila izgovorena. Za ovaj 

rad bilo bi lagodnije poći od Logosa, Riječi, Zakona i zane-

mariti Boga i Duh. Ali Riječ, da bi bila shvaćena u Poeziji 

treba supstancijalnost i energiju djelatnosti u svom poetskom 

okružju. Nju, energiju ne možemo jednostavno pridružiti Ri-

ječi izvadivši ju iz Ničega. Energija, elan, mora prvo negdje 

ili  nešto  biti,  jer  riječ  nije  ni  energija  ni  supstanca,  ali  ima 

energiju  kao  mogućnost  koja  nije  isto  što  i  Riječ.  Energija 

je ta koja omogućava stvaranje svijeta, tvarnog ili poetskog, 

svejedno.  Zato  je  ona  istinita.  Što  više,  ona  je  Istina  sama, 

Zato nam treba i Duh koji je istina svega što postoji bilo kao 

102 
  ovostrano bilo kao onostrano, bilo kao počela, bilo kao Svi-

  jet, Stvoreno...Sve ima svoj duh koji je njegova istina po ko-

  joj postaje, postoji i opstaje kao (njegova) Istina. 
7
 Aristotel, Métaphysique, L. I. 982b.S
8
  Sveta  knjiga  u  rukama  čovjekovim  blijedi  je  odsjaj  Knjige 

  koja je kod Boga. Da li je to samo slučajna koincidencija ili 

  poruka putem Božjeg poslanika o efemernosti svijeta ?
9
 Philos.,  world-order,  universe,  first  in  Pythag.,  acc.to  Pla-

  cit.2.1.1, D.L.8.48 (cf. [Philol.]21), or Parm., acc. to Thphr. 

  ap. D.L.l.c. ; „κόσμον τόνδε οὔτε τις θεῶν οὔτε ἀνθρώπων 

  ἐποίησεν, ἀλλ᾽ ἦν ἀεὶ καὶ ἔστιν καὶ ἔσται πῦρ“ Heraclit.30 ; 

  „ὁ  καλούμενος  ὑπὸ  τῶν  σοφιστῶν  κ.“  X.Mem.1.1.11 : 

  freq.  in  Pl.,  Grg.508a, Ti.27a,  al. ;  „ἡ  τοῦ  ὅλου  σύστασίς 

  ἐστι  κ.  καὶ  οὐρανός“  Arist.Cael.280a21,  cf.  Epicur.Ep. 

  2p.37U.,  Chrysipp.Stoic.2.168,  etc. ;  „ὁ  κ.  ζῷον  ἔμψυχον 

  καὶ λογικόν“ Posidon. ap. D.L.7.139, cf. Pl.Ti.30b : sts. of 

  the firmament, „γῆς ἁπάσης τῆς ὑπὸ τῷ κόσμῳ κειμένης“ 

  Isoc.4.179 ; „ὁ περὶ τὴν γῆν ὅλος κ.“ Arist. Mete.339a20 ; 

  μετελθεῖν εἰς τὸν ἀέναον κ., of death, OGI56.48 (Canopus, 

  iii B. C.) ; but also, of earth, as opp. heaven, „ὁ ἐπιχθόνιος 

  κ.“ Herm. ap. Stob.1.49.44 ; or as opp. the underworld, „ὁ 

  ἄνω κ.“ Iamb.VP27.123 ; of any region of the universe, „ὁ 

  μετάρσιος κ.“ Herm. ap. Stob.1.49.44 ; of the sphere whose 

  centre is the earth’s centre and radius the straight line joining 

  earth and sun, Archim.Aren.4 ; of the sphere containing the 

  fixed stars, Pl.Epin.987b : in pl., worlds, coexistent or succes-

  sive, Anaximand. et alii ap.Placit.2.1.3, cf. Epicur.l.c. ; also, 

  of stars, „Νὺξ μεγάλων κ. κτεάτειρα“ A.Ag.356 (anap.), cf. 

  Heraclid.et Pythagorei ap.Placit.2.13.15 (= Orph.Fr.22) ; οἱ 

  ἑπτὰ κ. the Seven planets, Corp.Herm.11.7.
10
 Anaximandre  de  Milet  (grč.  Ἀναξίμανδρος,  oko  610–oko 

  546. god. Pr.Is.Kr.), fils de Praxiadès, concitoyen et associé 

  de Thales disait que la cause matérielle et l’élément premier 

  des choses était l’infini, et il fut le premier à appeler de ce 

                                                        103 
nom  la  cause  matérielle.  Il  déclare  que  ce  n’est  ni  l’eau  ni 

aucun autre des prétendus éléments, mais une substance dif-

férente  de  ceux-ci,  qui  est  infinie,  et  de  laquelle  procèdent 

tous les cieux et les mondes qu’ils renferment. Et les choses 

retournent à ce dont elles sont sorties „comme il est prescrit ; 

car  elles  se  donnent  réparation  et  satisfaction  les  unes  aux 

autres de leur injustice, suivant le temps marqué“, comme il 

le dit en ces termes quelque peu poétiques. Phys. Op. fr. 2 (R. 

P. 16 ; DV2, 9).
11
 Artaud, visant l’être (mais, le vise-t-il ?), ne voit que le soleil 

„soleil cou coupé“ : „Moi, poète, j’entends des voix qui ne 

sont plus du monde des idées. Car là où je suis, il n’y a plus à 

penser. C’est la grammaire qui a fait la plaie de toutes les soi-

disant grandes idées de civilisation et de culture où l’homme 

se  tient  comme  dans  un  carcan  qui  l’empêche  d’avancer... 

Mais vers quoi avancer ? Il faut détruire, outre le mythe de la 

non-fiction, le mythe de l’être et celui de l’idée : Faire régner 

à sa place la manifestation tonnante / de cette explosive né-

cessité / dilater le corps de ma nuit interne / du néant interne 

/de mon moi / qui est nuit / néant / irréflexion / mais qui est 

explosive affirmation / qu’il y a quelque chose à quoi faire 

place : / mon corps.
12
 St-J.  Perse  dit :  „la  poésie  est  beaucoup  plus  un  signe  de 

  développement  que  la  philosophie“.  Il  dit  encore  dans  son 

discours du Nobel : „Lorsque les philosophes eux-mêmes dé-

sertent le seuil métaphysique, il advient au poète de relever 

le métaphysicien ; et c’est la poésie alors, non la philosophie, 

qui se révèle la vraie fille de l’étonnement“.
13
 „La  beauté  et  la  vérité  sont  en  un  sens  identiques.  Notam-

ment, le beau doit être en lui-même vrai. Mais à regarder de 

plus près le vrai et le beau sont en même temps différents. 

L’Idée est vraie quand elle est comme Idée selon son ‘en soi’, 

son principe universel, et quand elle est pensée comme telle. 

Ce n’est pas alors son existence externe ou sensible, mais 

104 
  seulement l’Idée universelle qu’il y a pour la Pensée. Cepen-

  dant, l’Idée doit aussi se réaliser extérieurement et parvenir à 

  une existence déterminée, présente comme objectivité natu-

  relle et spirituelle. Le vrai qui est en tant que tel existe éga-

  lement. Or, dans la mesure où - dans cette existence externe, 

- il est immédiatement pour la conscience, et où le concept 

  reste en unité immédiate avec son apparence externe, l’Idée 

  est non seulement vérité, mais aussi Beauté. Ainsi le Beau se 

  définit comme le Reflet sensible de l’Idée [...]

  [...] Ainsi l’entendement ne sort jamais du fini, de l’unilatéral 

  et du non-vrai. Par contre le Beau est en soi-même infini et 

  libre. Bien que son contenu puisse être particulier et par là li-

  mité, il doit pourtant apparaître comme une totalité infinie en 

  soi, comme liberté dans l’existence, le Beau étant le concept 

  qui ne s’oppose pas à son objectivité... mais s’unit avec elle et 

  par cette unité immanente, cet accomplissement est infini en 

  soi. De la même façon, le concept en animant de l’intérieur 

  son  existence réelle est  libre  dans  cette objectivité... Car  le 

  concept ne permet pas dans la beauté à l’existence externe de 

  suivre ses lois, mais détermine de lui-même son articulation 

  et sa forme apparente [...]“ Hegel Esthétique, I
14
 Éric Weil - Logique de la philosophie, J.Vrin, Paris 1996, str : 

  247
15
 „Ce  qui  est  appelé  polemos  est  un  conflit  qui  perdomine 

  avant qu’il soit question du divin et de l’humain (...). le com-

  bat  pensé  par  Héraclite  est  ce  par  quoi  l’étant  se  sépare  en 

  s’affrontant.“ 

  […] „Lorsque le combat cesse l’étant ne disparait pas, mais 

  le monde se détourne. L’étant n’est plus soutenu (c’est-àdire 

  maintenu comme tel). L’étant n’est plus alors que trouvé là, 

  c’est l’inventorié. L’accompli n’est plus que ce qui est ins-

  tallé  dans  des  limites,  ce  n’est  plus  que  le  produit  fini,  qui 

  en tant que tel est à la disposition de chacun, lesubsistant, en 

  quoi il n’y a plus de monde qui monde. (...) la nature devient 

                                                        105 
maintenant un domaine particulier, par opposition à l’art et à 

tout ce qu’on peut fabriquer et organiser.“ 

  M.Heidegger, Introduction à la métaphysique, P.72, 73, Gal-

limard, 1967.
16
   Extrait  de  Saint  jean  de  la  Croix,  De  la  „Nuit  Obscure“  à 

la  plus  claire mystique, par  Maria  Zambrano. (Sur,  Buenos 

Aires, n° 63, décembre 1939) Saint Jean de la Croix est issu 

de la vie de l’Espagne, de la vie de la Castille, mais sa trans-

parente universalité est telle qu’il est difficile de s’en apercevoir. 

Il faut traverser la transparence de cette universalité pour par-

venir à la véritable racine dont elle a dû sortir ; il faut par-

courir le chemin même qu’elle a dû parcourir en dépassant 

tout  („toute  science  transcendant“)  pour  saisir  la  nécessité 

qui demeure sous son vol de haute altitude, la nécessité de 

sa  liberté,  la  substance  où  a  dû  s’allumer  cette  flamme  qui 

paraît  ensuite  l’avoir  entièrement  consumée.  Et  nous  nous 

trouvons  ainsi  devant  deux  choses :  le  vol,  le  dépassement 

d’une créature au moyen de la mystique et de la poésie, et le 

fait que cette même créature, cette même mystique et cette 

même poésie nous servent de clé, de signe non équivoque de 

la substance qui l’a engendrée, de la vie qui l’obligea à voler 

si haut. (...)

  La mystique de saint Jean, dans toute sa pureté, est en partie 

négative : éliminer, effacer, séparer. L’ascétisme est renonce-

ment. Mais bientôt nous sentons qu’il se passe quelque chose 

sous  la  transparence  de  sa  prose  si  pure,  quelque  chose  de 

cruel qui dénote une grande activité et qui rappelle, par ana-

logie, un processus : l’âme s’est dévorée elle-même pour se 

transformer en autre chose. Ce que nous trouvons chez saint 

Jean n’est plus humain à proprement parler, et cependant cela 

se passe chez des hommes ; et c’est cela le phénomène de la 

mystique de saint Jean de la Croix dans sa plus grande pureté, 

et nous verrons comment la poésie s’unit à elle sans la dé-

truire. Parce que la mystique se passe à l’intérieur de l’âme, à 

106 
  l’intérieur de ce qu’il y a de naturel en l’homme, en vertu de 

  quelque chose qui n’est pas naturel ; en vertu d’autre chose 

  qui est extérieur à l’âme, moins au sens strict où cela ne fait 

  pas partie d’elle. Ce qui palpite au fond de la mystique de la 

  création de saint Jean, c’est une voracité qui nous a rappelé 

  la chrysalide dévorant son cocon, mangeant son enveloppe ; 

  faim  d’exister,  soif  de  vie.  Voracité  qui  transposée  sur  le 

  plan humain est amour, faim irrésistible d’exister, d’accéder 

  à „une présence et une figure“. Ce désir inextinguible de 

  présence et de figure manque dans le culte du néant de Mi-

  guel de Molinos, et chez lui la voracité n’est que l’amour de 

  la mort, une tendance à la destruction finale, un dégoût mortel 

  de l’existence. La destruction y est réellement destruction ; 

  la chrysalide mange le cocon parce que le cocon, l’âme hu-

  maine, n’est pas en repos, parce qu’elle porte en elle le germe 

  de sa transformation ; s’il n’en était ainsi, si la vie humaine 

  pouvait s’arrêter à elle-même, le mystique du néant ne la dé-

  vorerait pas ; il y demeurerait comme dans son linceul.
17
 La logique d’Eros et Thanatos. A. Comte-Sponville, dans le 

  Petit Traité des grandes passions „Vérité de l’amour : mieux 

  vaut le faire que le rêver.“ Il y étudie trois formes d’amour 

  qu’il  nomme  Eros,  Philia  et  Agapê,  soit  la  passion  subie, 

    l’amour-action et la charité. L’Eros qui ne renvoie qu’à soi, 

  est le contraire d’une vertu. Il est intéressant de donner à lire 

  ce chapitre aux élèves qui ne manquent pas d’y réagir. L’ana-

  lyse qui suit est l’illustration des propos du philosophe. C’est 

  avec sa dernière héroïne profane que Racine a parfait l’étude 

  de la passion amoureuse. Phèdre vit l’Eros dans tout son dé-

  chaînement. Comme Platon le définit dans le Banquet et dans 

  le  Phèdre  et  comme  Comte-Sponville  le  développe,  l’Eros 

  ou l’amour de concupiscence naît du désir de l’impossible. 

  Phèdre ne peut aimer le fils de son mari : „Madame, oubliez-

  vous/Que  Thésée  est  mon  père  et  qu’il  est  votre  époux ?“ 

  Très justement, Phèdre nie cet oubli puisque sa passion est 

                                                        107 
née d’abord de l’interdit. Pour exister, cet amour-là ne doit 

pas être satisfait. Il grandit dans la frustration et la douleur : 

„Tu me haïssais plus, je ne t’aimais pas moins“.

  Amour égocentrique qui ne tient pas compte de l’autre pour 

lui-même  :  „Mais  un  secret  remords  agite  mes  esprits“. 

Phèdre aborde Hippolyte en lui recommandant son fils mais 

cède  immédiatement  au  besoin  de  parler  d’elle.  Loin  de  la 

rappeler  à  la  réalité,  la  froideur  et  la  distance  d’Hippolyte 

exalte son discours jusqu’à l’aveu final, violent et mortifère. 

C’est  que  cet  amour-là  se  nourrit  de  souffrance  et  voué  à 

l’échec - on n’aime que ce qu’on n’a pas et on ne saurait se 

réjouir d’un amour partagé et heureux -, il conduit à la mort. 

Au  lieu  d’être  attentive  à  l’attitude  et  aux  sentiments  réels 

d’Hippolyte, Phèdre, dont „le coeur est trop plein de ce qu’il 

aime“,  veut  posséder  entièrement  l’autre  et  dans  la  logique 

d’Eros et de Thanatos, elle imagine cet amour accompli dans 

une mort commune : „Et Phèdre au labyrinthe avec vous des-

cendue/ Se serait avec vous retrouvée ou perdue.“ 

  Rêve  de  fusion  totale  (emploi  du  conditionnel),  fantasme 

d’un „beau conte d’amour et de mort“

  (Roman de Tristan et d’Iseult, J. Bédier).

  Elle  entre  en  scène  mourante  parce  que  son  amour  est  le 

contraire  de  l’appétit  de  la  vie  et  du  plaisir  partagé.  Com-

ment, en effet, pourrait-elle vivre alors qu’elle est „dévorée“ 

par le désir de posséder ce qu’elle n’a pas et ne saurait avoir ?
18
 (Vélez-Málaga, 22. travnja, 1904. – Madrid 6. veljače, 1991. 

)
19
 María Zambrano Alarcón, Philosophie et poésie, José Corti, 

Paris 2003,
20
 Ibid.
21
 Ibid.
22
 Ibid.
23
 by James Hunter

108 
 Tiresias was the son of Everes and the nymph Chariclo ; he 

  was a blind prophet, the most famous soothsayer of ancient 

  Greece. The most famous account of the origin of his blind-

  ness  and  his  prophetic  talent  is  as  follows.  When  Tiresias 

  was walking in the woods one day, he came upon two great 

  serpents copulating ; he struck them with his staff, and was 

  thereupon transformed into a woman. Seven years later, she/

  he passed by the same place and came upon the same two ser-

  pents copulating ; she/he struck them again with the staff and 

  was turned back into a man. Some time later, Zeus and Hera 

  were arguing over who had more pleasure in sex, the man or 

  the woman : Zeus said it was the woman, while Hera claimed 

  men got more pleasure from the act. To settle the argument, 

  they consulted Tiresias, since he had experienced life as both 

  sexes, and Tiresias sided with Zeus. In her anger, Hera struck 

  Tiresias blind. Since Zeus could not undo the act of another 

  deity, he gave Tiresias the gift of prophecy in compensation. 

  Another account says that Tiresias accidentally saw Athena 

  naked, and she covered his eyes with her hands, thus render-

  ing him blind. When Tiresias’ mother Chariclo asked Athena 

  to restore her son’s sight, the goddess could not undo her own 

  action but gave him the gift of prophecy as compensation. 

  There  are  many  tales  about  individual  prophecies  of  Tire-

  sias : he predicted the manner of Narcissus’ death ; he tried 

  to warn Oedipus of the rashness of that king’s inquiries about 

  his parents ; he predicted that the sacrifice of Menoeceus, son 

  of Creon, would permit the forces of Eteocles to repulse the 

  army of the Seven Against Thebes. Tiresias eventually died 

  from drinking from the spring Tilphussa, but even after death 

  his  shade  was  able  to  offer  valuable  prophecy  to  the  hero 

  Odysseus.
24
 Logos (pronounced /ˈloʊɡɒs/, /ˈlɒɡɒs/ (UK), or /ˈloʊɡoʊs/ 

  (US) ; Greek λόγος logos) is an important term in philoso-

  phy,  psychology,  rhetoric  and  religion.  Originally  a  word 

                                                        109 
meaning „word“, „speech“, „account“ or „reason“, it became 

a technical term in philosophy, beginning with Heraclitus (ca. 

535–475 BC), who used the term for the principle of order 

and knowledge.

  Ancient  philosophers  used  the  term  in  different  ways  how-

ever. The sophists used the term to mean discourse, and Aris-

totle applied the term to „reasoned discourse“ in the field of 

rhetoric. The Stoic philosophers identified the term with the 

divine animating principle pervading the Universe.

 After  Judaism  came  under  Hellenistic  influence,  Philo  (ca. 

20 BC–AD 40) adopted the term into Jewish philosophy. The 

Gospel of John identifies the Logos, through which all things 

are made, as divine (theos), and further identifies Jesus as the 

incarnation of the Logos.

  Although the term „Logos“ is widely used in this Christian 

sense,  in  academic  circles  it  often  refers  to  the  various  an-

cient  Greek  uses,  or  to  post-Christian  uses  within  contem-

porary philosophy, Sufism, and the analytical psychology of 

Carl Jung.
25
	 A moral (from Latin morālis) is a message conveyed or a 

lesson  to  be  learned  from  a  story  or  event. The  moral  may 

be left to the hearer, reader or viewer to determine for them-

selves, or may be explicitly encapsulated in a maxim. As an 

example of the latter, at the end of Aesop’s fable of the Tor-

toise  and  the  Hare,  in  which  the  plodding  and  determined 

tortoise  wins  a  race  against  the  much-faster  yet  extremely 

arrogant hare, the stated moral is „slow and steady wins the 

race“.  However,  other  morals  can  often  be  taken  from  the 

story itself ; for instance, that „arrogance or overconfidence 

in one’s abilities may lead to failure or the loss of an event, 

race, or contest“. The use of stock characters is a means of 

conveying the moral of the story by eliminating complexity 

of  personality  and  so  spelling  out  the  issues  arising  in  the 

interplay between the characters, enables the writer to generate 

110 
  a clear message. With more rounded characters, such as those 

  typically  found  in  Shakespeare’s  plays,  the  moral  may  be 

  more nuanced but no less present, and the writer may point 

  it up in other ways (see, for example, the Prologue to Romeo 

  and Juliet).

  Throughout  the  history  of  recorded  literature,  the  majority 

  of fictional writing has served not only to entertain but also 

  to instruct, inform or improve their audiences or readership. 

  In classical drama, for example, the role of the chorus was 

  to comment on the proceedings and draw out a message for 

  the  audience  to  take  away  with  them ;  while  the  novels  of 

  Charles Dickens are a vehicle for morals regarding the social 

  and economic system of Victorian Britain.

  Morals  have  typically  been  more  obvious  in  children’s  lit-

  erature, sometimes even being introduced with the phrase : 

  „The moral of the story is …“ Such explicit techniques have 

  grown increasingly out of fashion in modern storytelling, and 

  are now usually only included for ironic purposes.

  Some examples are : „Better to be safe than sorry“, „The evil 

  deserves  no  aid“,  „Be  friends  with  whom  you  don’t  like“, 

  „Don’t  judge  people  by  the  way  they  look”,  „Sticks  and 

  stones will break my bones, but words will never hurt me“, 

  „Slow and steady wins the race“, and „Your overconfidence 

  is your weakness“.

  Moral is also understood as an individual understanding or 

  translation of mannerisms at which they abide.
26
  Definicija  je  sud  kojim  se  nedvosmisleno  utvrđuje  sadržaj, 

  opseg i doseg nekog pojma. Obuhvaća 4 osnovna značenja :

  1. sažeto, jasno i što je moguće preciznije tumačenje (opis) 

  nekog pojma

  2. točno  objašnjenje  značenja  neke  riječi  pomoću  pojmova 

  koji se smatraju poznatima

  3. logička operacija kojom se određuje opseg i sadržaj nekog 

  pojma pomoću drugih pojmova

                                                        111 
  4. teol. svečana odluka pape ili kojeg ekumenskog sabora ko-

jim se neka istina konačno i za cjelokupnu Crkvu prihvaća 

kao obvezatna u naučavanju i tumačenju katoličke vjere.

  U matematici, za svaki matematički pojam postoji definicija, 

osim za pojam skup. Skup se uzima kao pojam koji je sam po 

sebi jasan i to je osnovni matematički pojam.

  U  logici,  definicija  (lat.  definitio :  ograničenje,  određenje) 

je izraz kojim se određuje sadržaj nekog pojma točno i jed-

nosmisleno  s  pomoću  najbližega  višega  rodnog  pojma  (ge-

nus  proximum)  i  specifične  razlike  (differentia  specifica). 

Sastoji  se  od  definienduma  (onog  što  definira)  i  definiensa 

(onoga čime se definira). Definicija ne smije biti cirkularna, 

pojam koji se javlja u definiendumu ; ne smije se pojaviti u 

definiensu.

  Na području leksikografije i enciklopedike, definicija je nei-

zostavni dio svakog leksikografskog i enciklopedičkog član-

ka. Od glave članka odvojena je zarezom, nema pomoćnog 

glagola niti uputnica. Rabe se samo poznati pojmovi ili poj-

movi koji su objašnjeni pod tim nazivom u djelu.

  U širem smislu, definicija je svaki izraz koji pobliže određuje 

ili objašnjava značenje riječi ili fraze.

  Vrste definicija [uredi]

  1. deskriptivna (opisna)

  2. precizirajuća, točno određuje pojam

  3. stipulativna,  uvodi  se  pojam  i  objašnjenje,  iskaz  koji  se 

objašnjava
27
 Tj   ::   prema prema   unaprijed unaprijed   postavljenom postavljenom   obrascu, obrascu,   projektu, projektu,   nam-Tj nam-

jeri, naumu…
28
 Socrates  lived  during  the  time  of  the  transition  from  the 

height of the Athenian hegemony to its decline with the defeat 

by Sparta and its allies in the Peloponnesian War. At a time 

when Athens sought to stabilize and recover from its humili-

ating defeat, the Athenian public may have been entertaining 

doubts about democracy as an efficient form of government. 

112 
  Socrates  appears  to  have  been  a  critic  of  democracy,  and 

  some  scholars  interpret  his  trial  as  an  expression  of  politi-

  cal infighting. Claiming loyalty to his city, Socrates clashed 

  with  the  current  course  of Athenian  politics  and  society.He 

  praises Sparta, archrival to Athens, directly and indirectly in 

  various dialogues. But perhaps the most historically accurate 

  of Socrates’ offenses to the city was his position as a social 

  and moral critic. Rather than upholding a status quo and ac-

  cepting the development of what he perceived as immorality 

  within his region, Socrates questioned the collective notion 

  of „might makes right“ that he felt was common in Greece 

  during  this  period.  Plato  refers  to  Socrates  as  the  „gadfly“ 

  of the state (as the gadfly stings the horse into action, so So-

  crates stung various Athenians), insofar as he irritated some 

  people with considerations of justice and the pursuit of good-

  ness. His attempts to improve the Athenians’ sense of justice 

  may have been the source of his execution.

  According to Plato’s Apology, Socrates’ life as the „gadfly“ 

  of Athens began when his friend Chaerephon asked the ora-

  cle at Delphi if anyone was wiser than Socrates ; the Oracle 

  responded that none was wiser. Socrates believed that what 

  the Oracle had said was a paradox, because he believed he 

  possessed no wisdom whatsoever. He proceeded to test the 

  riddle by approaching men considered wise by the people of 

  Athens – statesmen, poets, and artisans – in order to refute 

  the  Oracle’s  pronouncement.  Questioning  them,  however, 

  Socrates  concluded  that,  while  each  man  thought  he  knew 

  a great deal and was wise, in fact they knew very little and 

  were  not  wise  at  all.  Socrates  realized  that  the  Oracle  was 

  correct, in that while so-called wise men thought themselves 

  wise and yet were not, he himself knew he was not wise at all, 

  which, paradoxically, made him the wiser one since he was 

  the only person aware of his own ignorance. Socrates’ para-

  doxical  wisdom  made  the  prominent Athenians  he  publicly 

                                                        113 
questioned look foolish, turning them against him and lead-

ing to accusations of wrongdoing. Socrates defended his role 

as a gadfly until the end : at his trial, when Socrates was asked 

to propose his own punishment, he suggests a wage paid by 

the  government  and  free  dinners  for  the  rest  of  his  life  in-

stead, to finance the time he spends as Athens’ benefactor. He 

was, nevertheless, found guilty of both corrupting the minds 

of the youth of Athens and of „not believing in the gods of 

the state“, and subsequently sentenced to death by drinking a 

mixture containing poison hemlock.
29
 From Latin agōn, from Ancient Greek ἀγών („contest“).

  A struggle or contest ; conflict ; especially between the pro-

tagonist  and  antagonist  in  a  literary  work.  An  intellectual 

conflict or apparent competition of ideas. „Freud’s originality 

stemmed from his aggression and ambition in his agon with 

biology“ (Harold Bloom). A contest in ancient Greece, as in 

athletics or music, in which prizes were awarded.
30	
  Raznolikosti budući bile u sebi partikulariteti ne mogu u sve-

mu biti jednako zadovoljene te je među njima uspostavljen 

odnos relativne ne-pravde iako u Jednosti harmonije proizvo-

de harmoniju koja je po Platonu pravda.
31
 Pour le dieu, belles sont toutes choses, et bonnes et justes ; 

mais  les  hommes  tiennent  certaines  pour  injustes,  d’autres 

pour justes.
32
 Apeyron – (τὸ ἄπειρον), neograničenost, nesvršenost, neo-

dredivost, esencija bića.
33
 Maria Zambrano, Philosophie et poésie, str. 36. i 37.
34
 Sveta  knjiga  u  rukama  čovjekovim  blijedi  je  odsjaj  Knjige 

koja je kod Boga. Da li je to samo slučajna koincidencija ili 

poruka putem Božjeg poslanika o efemernosti svijeta ?
35
 The dative case (abbreviated dat, or sometimes d when it is a 

core argument) is a grammatical case generally used to indi-

cate the noun to whom something is given. For example, in 

„John gave Mary a book“. The thing being given may be a 

114 
  tangible object, such as „a book“ or „a pen“, or it may be an 

  intangible abstraction, such as „an answer“ or „help“. The da-

  tive generally marks the indirect object of a verb, although in 

  some instances the dative is used for the direct object of a verb 

  pertaining directly to an act of giving something. In Russian, 

  for example, the verb „to call“ [by telephone] is always fol-

  lowed by a noun in the dative. In some languages the dative 

  case has assimilated the functions of other now-extinct cases. 

  In Ancient Greek, the dative has the functions of the Proto-

  Indo-European locative and instrumental as well as those of 

  the original dative. Sometimes the dative has functions unre-

  lated to giving. In Scottish Gaelic and Irish, the term dative 

  case is misleadingly used in traditional grammars to refer to 

  the  prepositional  case-marking  of  nouns  following  simple 

  prepositions and the definite article. In Georgian, the dative 

  case also marks the subject of the sentence in some verbs and 

  some tenses. This is also called the dative construction. The 

  dative was common among early Indo-European languages 

  and has survived to the present in the Balto-Slavic branch and 

  the Germanic branch, among others. It also exists in similar 

  forms in several non–Indo-European languages, such as the 

  Finno-Ugric family of languages, Altaic family of languages 

  and Japanese (sometimes considered as Altaic).
36
 In der ersten Generation von Vertretern der Phänomenologie 

  und der sog. Analytischen Philosophie bestanden teils wech-

  selseitige Beziehungen, etwa zwischen Husserl und Gottlob 

  Frege. Anders wird es bei Vertretern analytischer Philosophie, 

  welche sprachanalytische Methoden zur Rekonstruktion von 

  Aussagen ins Zentrum stellen, sei es die Orientierung an for-

  malen Sprachen oder die Orientierung an der Umgangsspra-

  che.  Ein  zeitlich  wie  inhaltlich  gemeinsamer  Ursprung  von 

    Phänomenologie und Analytischer Philosophie ist, folgt man 

  der  Darstellung  Michael  Dummetts,  die  Kritik  von  Frege, 

  Brentano  und  Husserl  am  Psychologismus.  Gedanken  sind 

                                                        115 
nach  Frege  nicht  zu  analysieren  mittels  der  Mechanik  ein-

zelner  mentaler  Operationen,  sondern  sind  zeitunabhängige 

Objekte,  die  nicht  in  Verursachungsbeziehungen  eintreten. 

Auch  Bernard  Bolzano,  der  u.a.  in  diesem  Punkt  von  Hus-

serl und Alexius Meinong rezipiert wurde, unterschied scharf 

zwischen Ideen bzw. Gedanken an sich selbst (objektiv) und 

dem subjektiven Bewusstsein von ihnen. Die Logik habe mit 

ersterem zu tun, während der Psychologismus forderte, sich 

an letzteres zu halten. In der Folge entwickeln sich aber bei-

de Ansätze dergestalt auseinander, dass die meisten Vertreter 

der  Phänomenologie  die  von  einigen  wichtigen  Vertretern 

analytischer  Philosophie  vollzogene  sprachanalytische  Ori-

entierung  nicht  teilten.  Husserls  deskriptive Wesenswissen-

schaft beansprucht dann etwa eine systematische „Analyse“ 

und „Deskription“ der in den „Richtungen des Schauens sich 

darbietenden Gegebenheiten“. Dagegen orientierten sich Ver-

treter normalsprachlicher Philosophie wie der späte Wittgen-

stein an dem Programm, das Wesen der Gegenstände durch 

Analyse des Gebrauchs darauf bezogener sprachlicher Aus-

drücke („Grammatik“) zu bestimmen. Da sich Husserl aus-

drücklich dagegen wandte, sich in der strengen Wissenschaft 

hin  zu  den  „Sachsen  selbst“  von  der  „grammatischen Ana-

lyse“ gängeln zu lassen, galten diese Forschungsrichtungen 

lange  Zeit  als  unvereinbar.  Andere  Autoren  betonen  aber 

auch Nähen beider Richtungen. So gebe es etwa bei Husserl 

und Heidegger ebenfalls eine Hinwendung zur Sprache und 

deren  Gebrauch.  J.  L. Austin  spricht  1956/57  von  „linguis-

tischer Phänomenologie“. Damit gemeint ist aber vor allem, 

wie beim späten Wittgenstein, eine „Orientierung am Sprach-

gebrauch, allerdings mit einem darüber hinaus gehenden Re-

alitätsanspruch für Fälle, in denen die Alltagssprache keine 

Worte findet und dann neue Worte ausbildet“. Die sprachana-

lytische Orientierung haben aber zu keiner Phase sämtliche 

analytische Philosophen geteilt. Insbesondere werden zentrale 

116 
  Themen,  Termini  und  Herangehensweisen  der  klassischen 

    Phänomenologie  seit  den  1970er  Jahren  auch  in Teilen  der 

  analytischen  Philosophie  des  Geistes  aufgegriffen,  darunter 

  etwa der Ansatz bei der Perspektive der ersten Person für die 

  Untersuchung der Intentionalität und phänomenalen Qualität 

  von Bewusstseinszuständen und der Strukturen von Bewusst-

  sein überhaupt. Derartige Forschungsprogramme werden seit 

  der Jahrhundertwende teilweise als „analytic phenomenology“ 

  bezeichnet (analytische Phänomenologie).  UnderUnder  thethe  inflinfluen- uen-

  ce of English, which uses the preposition „to“ for both indi-

  rect objects (give to) and directions of movement (go to), the 

  term „dative“ has sometimes been used to describe cases that 

  in other languages would more appropriately be called lative.
37
 Les derviches tourneurs se déplacent d’abord avec lenteur et 

  font trois fois le tour de la piste. Chaque derviche se tourne 

  vers celui qui est derrière lui et tous deux s’inclinent avant 

  de reprendre leur circumambulation. Ce déplacement est le 

  symbole des âmes errantes cherchant à la périphérie de l’exis-

  tence. Après le troisième tour, le maître prend place sur son 

  tapis et les danseurs attendent. Alors les chanteurs chantent et 

  quand ils s’arrêtent, les derviches, en un geste triomphal, lais-

  sent tomber leur manteau noir, dévoilant leur vêtement blanc. 

  La chute du manteau est celle de l’illusion. Quand le man-

  teau noir qui représente l’enveloppe charnelle est abandonné, 

  c’est la résurrection. Les derviches, bras croisés sur la poi-

  trine, mains sur les épaules, se mettent à tourner lentement, 

  sur eux-mêmes puis écartent les bras, la main droite tournée 

  vers le ciel pour récolter la grâce de Dieu et la main gauche 

  tournée vers le sol pour la dispenser vers la terre. En même 

  temps qu’ils tournent sur eux-mêmes, ils tournent autour de 

  la  salle.  Ce  double  tour  figure  la  loi  de  l’univers,  l’homme 

  tourne autour de son centre, son cœur, et les astres gravitent 

  autour du soleil. Ce double symbolisme cosmique est le vé-

  ritable  sens  du  Sema :  toute  la  création  tourne  autour  d’un 

                                                        117 
centreLa danse est ainsi comme une prière, un dépassement 

de soi à l’union suprême avec Dieu. Le cercle est également 

le symbole de la loi religieuse qui embrasse la communauté 

musulmane  tout  entière  et  ses  rayons  symbolisent  les  che-

mins menant au centre où se trouve la vérité suprême, le dieu 

unique  qui  est  l’essence  même  de  l’islam.  Cette  danse  qui 

s’accélère a inspiré Marcel Dadi, guitariste picking français, 

pour le morceau, éponyme, le plus connu de son répertoire.
38
 Dans „ Métaphysique et sémantique“ (1987), il montre que la 

scolastique a légué à la pensée occidentale l’idée d’une unité 

du  monde  fondée  sur  les  relations  stables  établies  entre  les 

noms. Cette analogie des noms fut à la base de ce que Pin-

chard a appelé par la suite Raison dédoublée (1991) ou Pos-

sespace (2002), c’est-à-dire le moyen de lier le monde et de 

le protéger de la dissolution dans la pure et simple multipli-

cité.Ces recherches se sont portées vers la raison comme un 

prolongement des architectoniques de la métaphysique clas-

sique, et en particulier de l’occasionalisme de Malebranche. 

Pinchard  prend  ses  distances  avec  l’aspect  anti-substantia-

liste de la phénoménologie. Il cherche de nouveaux contextes 

pour  la  pensée  du  substrat  et  des  „formes  substantielles“  à 

partir  du  dialogue  avec  le  mathématicien Thom,  qui  a  pro-

posé une géométrisation des formes naturelles et s’est attaché 

à la recherche d’un point organisateur pour les dynamismes 

de  la  nature.  Chez  Pinchard,  la  critique  des  thèses  de  Hei-

degger sur la question de l’humanisme (2005) a pour but de 

défendre une vocation humaniste ouverte à des expériences 

cosmopolites et favorable à la constitution d’un panthéon des 

divinités des peuples. A la question de l’être, Pinchard subs-

titue donc „une dialectique d’intériorisation progressive des 

formes symboliques“. La pensée de l’absolu pour Pinchard 

est indissociable de la pensée du Livre, au sens de Mallarmé 

d’un système total de signes exigeant un rituel (Méditations 

  mythologiques, 2002). Selon Pinchard les mythes ne proposent 

118 
  pas un accès direct à l’être mais sont replacés dans une di-

  mension spatiale qui les rapproche d’une façon significative 

  des mouvements tourbillonnaires de la „matière subtile“ chez 

  Descartes. Il en découle ainsi à la fois un contrôle spatial des 

  déploiements  mythologiques  et  une  géométrie  centrée  qui 

  permet  d’avancer  de  nouveaux  parallélismes  entre  l’âme 

  et  l’étendue  que  Pinchard  appelle  l’Étendue  mythologique. 

  Mise au service des vulnérabilités exposées à la circulation 

  infinie  des  biens  et  des  signes,  la  métaphysique  n’est  plus 

  nécessairement  vouée  à  la  déconstruction.  Le  recentrement 

  symbolique,  pensé  à  partir  de  Dante  et  de  Goethe,  s’effec-

  tue  autour  d’un  principe  féminin  organisateur  des  récits  du 

  monde (Bûcher de Béatrice, 1996). En débat avec les oeuvres 

  de Freud et de Lacan, ces travaux décrivent le passage d’une 

  mythologie courtoise de l’amour à une pensée cosmologique 

  de la différence sexuelle.
39
 Le  Guei  Hinnom  (héb.גיא  הנום	Vallée	de	Hinnom,	ou	גיא  בן 

  הנום Guei ben Hinnom, Vallée des Fils de Hinnom, rendu en 

  grec par γεέννα Gehenna) est une vallée étroite et profonde 

  située au sud et au sud-Ouest de Jérusalem, correspondant au 

  Wadi er-Rababi. Il est généralement considéré que la vallée 

  passe à l’est de l’actuelle Vieille Ville, au sud du mont Sion et 

  débouche au fleuve Cardon. La vallée est associée de longue 

  date à des cultes idolâtres, dont le plus infâme inclut la pra-

  tique d’infanticides rituels dans le feu. Convertie ensuite en 

  dépotoir dont la pestilence émane à des lieues à la ronde, la 

  Géhenne acquiert dans la littérature juive ultérieure, tant apo-

  calyptique que rabbinique et chrétienne, une dimension mé-

  taphorique, devenant un lieu de terribles souffrances, puis de 

  demeure après la mort pour les pécheurs. Elle fut également 

  réputée pour être le lieu de réclusion des lépreux et pestiférés. 

  Toutefois, alors qu’elle n’est qu’un lieu de passage, voire la 

  dénomination d’un processus de purification des âmes dans 

  la pensée juive, elle se confond, sous l’influence de la pensée 

                                                        119 
grecque, avec les Enfers dans la pensée chrétienne, puis mu-

sulmane, le Jahannam du Coran n’ayant plus aucune parenté 

avec  le  Wadi  er-Rababi.  L’anthroponymie,  la  toponymie  et 

plus généralement l’onomastique fait découler du mot origi-

nel Guei Hinnom puis Géhenne les prénoms contemporains 

que l’on attache aujourd’hui à une origine floue judéo-chré-

tien  tels  que  les  prénoms  féminins  Géhenne,  puis  Gehenn, 

puis Jehenn ou encore Jehann’ Ou Jehan, avec l’évolution des 

typographies  et  des  sonorités,  le  G  s’étant  transformé  en  J. 

Cependant, et là est la subtilité, les prénoms qui découlent de 

la Géhenne n’ont pas de lien ou de rapport avec les prénoms 

Jihane, Jehad, Jihane, Jihane ou Jehan, que l’on peut trouver 

au Maghreb ou au moyen orient, ces prénoms étant tirés du 

mot jihad signifiant lutte ou effort. Malgré la ressemblance, 

il n’y a pas non plus de lien entre les prénoms Jean, Jeanne, 

Jehan ou Jehanne et autres dérivés, qui eux sont tirés du sans-

krit et de l’hébreu, „jan“ signifiant „faire naître“. Dans le nom 

Yoḥanân, composition de YHWH ou „Jeho-vav“, Dieu, et de 

„Ḥanan“, miséricordieux : „Dieu fait grâce“. Ces mêmes pré-

noms ont donc de multiples origines. Bien que l’idée d’une 

rétribution divine des bons et des impies figure déjà dans la 

Bible hébraïque, notamment dans Daniel 12 :2, l’idée d’un 

séjour des morts distinct du Sheol (dans lequel se retrouvent 

tous  les  morts  sans  distinction),  n’apparait  pas  sur  papier 

avant la littérature apocalyptique, un genre florissant dans la 

culture juive post-exilique. La présence de thèmes communs 

à  celle-ci  et  à  la  littérature  rabbinique,  qui  frappe  pourtant 

d’anathème quiconque étudie ces livres non-canonisés, ainsi 

qu’aux Évangiles, suggère que ces idées étaient fortement ré-

pandues dans la population.Il semble y avoir deux définitions 

de la Géhenne : Le Livre d’Énoch décrit un Sheol divisé en 

quatre  compartiments :  dans  le  premier,  les  justes  accom-

plis  attendent  avec  allégresse  le  Jour  du  Jugement,  dans  le 

second,  les  personnes  modérément  bonnes  attendent  leur 

120 
  récompense, dans le troisième, le Guehinnom, les pécheurs 

  sont punis et attendent leur jugement lors de la résurrection, 

  le quatrième étant un lieu de tourments et d’opprobre éternels 

  pour ceux qui ne méritent même pas la résurrection. La lit-

  térature juive alexandrine identifie cette Géhenne à l’Hadès, 

  qui désigne aussi le Sheol dans la Septante. D’autre part, tou-

  jours dans le Livre d’Énoch, la Guéhenne semble encore se 

  situer dans la vallée de Hinnom, lieu maudit parmi toutes les 

  vallées saintes, mais il s’agit là du lieu de tourment éternel 

  suivant le Jugement Dernier . C’est également en ce sens que 

  l’entend l’auteur de 4 Ezra .Les thèmes d’un lieu tantôt réel, 

  tantôt symbolique, associé au Sheol, d’un endroit d’expiation 

  ou de souffrances éternelles, se retrouvent dans les traditions 

  orales rabbiniques, couchées sur papier dans les Talmuds et 

  le Midrash, mais elles sont développées de façon différente. 

  Selon les Sages, la Géhenne est antérieure au monde, et son 

  feu  fut  créé  lors  du  deuxième  jour  de  la  Création.  Elle  est 

  de  dimensions  bien  supérieures  au  monde,  et  la  vallée  de 

  Hinnom  n’en  est  que  l’une  des  entrées,  une  autre  se  trou-

  vant dans le désert, et une troisième dans la mer. Selon cer-

  tains, le Guehinnom a également pour noms Sheol, Abadon, 

  Puits du Carnage, Puits de Sheon, Tit Hayon, Tzalmavet et 

  Monde inférieur. Il s’agit d’un lieu, décrit comme une anti-

  chambre (ou une voie d’entrée) pour toutes les âmes (et non 

  les seules perverses). On y est jugé pour ses actes au cours 

  de  la  vie.  Dieu  n’en  est  pas  „absent“  (comme  dans  l’enfer 

  chrétien), et on y reste pour une durée maximum de douze 

  mois,  sauf  rarissimes  exceptions  comme  Elisha  ben Avou-

  ya, pour être purifié en vue du monde à venir (heb. עולם הבא 

  olam  haba ;  parfois  considéré  comme  le  paradis).  La  Kab-

  bale  décrit  également  l’âme  dans  la  Géhenne,  se  „cassant“ 

  comme la flamme d’une chandelle en allume une autre : une 

  partie de l’âme est purifiée et „remonte“ au créateur, l’autre 

  revient dans le monde des vivants afin de réparer les fautes 

                                                        121 
antérieurement  commises.La  γεέννα  se  trouve  mentionnée 

une douzaine de fois dans le Nouveau Testament, et est gé-

néralement rendue par le mot Enfer (Louis Segond conserve 

toutefois  l’appellation  „géhenne“),  bien  que,  dans  certaines 

  occurrences, Jésus puisse faire référence à la Vallée de Hin-

nom  elle-même.  La  géhenne  est  communément  synonyme 

de tortures, d’intenses souffrances. Pour d’autres, comme les 

Témoins de Jéhovah, elle est le symbole d’une destruction 

totale, complète. La Géhennem en Islam est synonyme d’en-

fer. C’est un lieu chaotique où un feu éternel, de température 

70 fois supérieure à celle de la plus chaude des flammes de 

la Terre, brûle les mécréants pour l’éternité. Les musulmans 

désobéissants (le „poids“ de leur péchés est supérieur à celui 

de leurs bonnes actions) y brûlent un certain temps propor-

tionnel à leur désobéissance en Allah, puis sortent de la Gé-

hennem pour le Paradis. Ceci se déroulant pendant le Jour du 

jugement (le dernier jour, le jour de l’autre monde, le jour de 

la Qiyamah, le jour des comptes).
40
 Sveta  knjiga  u  rukama  čovjekovim  blijedi  je  odsjaj  Knjige 

koja je kod Boga. Da li je to samo slučajna koincidencija ili 

poruka putem Božjeg poslanika o efemernosti svijeta ?
41
 Naravno nije Bog ono što se mijenja. On je Sve, pa i mijena 

sama, zato je on Ništa jer ne može biti imenovano, definirano, 

obuhvaćeno u konačnostima. Ono što se još mijenja, uz ono 

bujanje  u  Boga  i  u  Bogu,  jest  mišljenje  Boga,  o  Bogu,  od-

nosno pokušaj mišljenja Boga, jer misliti Boga nije moguće, 

jednako tako kao što ga je nemoguće susresti licem u lice i 

ostati  živ  odnosno  nemoguće  ga  je  misliti  osim  zatvarajući 

ga, čineći ga onim što on nije, čineći ga njegovom vlastitom 

emanacijom,  da  ne  kažemo  klonom  –  KAOS,  KRONOS, 

  SVEDRŽITELJ  ILI  JEDNA  OD  99  Njegovih  pojavnosti  u 

kojima se pojavljuje kao Allah. No, mi se ne bavimo Bogom 

kao telogijskom kategorijom promišljanja. Mi ovdje ne-ima-

mo  Vjerovanje  kao  relaciju  s  Bogom  već  Mišljenje  Boga. 

122 
  Mišljenje, rekli smo već, unaprijed je osuđeno na neuspjeh. 

  Bog,  apsolutno  otvoren  nije  neka  mogućnost  mišljenja,  on 

  je Apsolutno, On jest Apsolutno, on Jest Ono Apsolutno, On 

  Jest Onaj koji Jest Apsolutan i On Jest Apsolut. Neoborivo 

  bilo  kojim  Mišljenjem.  On  je  apsolutno  nezamisliv,  misao 

  ga  ne  može  dokučiti.  Danas  kad  je  misao  dokazivo  sup-

  stancijalna  ta  nezamislivost  dolazi  u  istovjetan  položaj  kao 

  mišljenje čovjeka počev od jednog atoma tvari. Nema kraja 

    mogućnostima pretpostavljanja. Misao ga ne može dokučiti a 

  da ga ne zatvori. Tad se Bog skriva. Nestaje iz vidokruga jer 

  ne može postojati u mišljenju koje ne bi bilo ravno njemu, što 

  je Apsurd mišljenja i postojanja. Mišljenje koje je ztvarajuće 

  ne  može  misliti  nezatvorivo.  Jedino  Nešto  što  može  izreći 

  Boga jest Riječ koja je Ništa. Čista Riječ Apsolutno otvorena, 

  jedina koja može stvarati i stvoriti Svijet. Zato ona ne pripada 

  Mišljenju. Ona ne pripada nikome. Ona naročito ne pripada 

  Mišljenju, filozofiji jer je apsolutno slobodna, apsolutno ot-

  vorena a tad samo Igra ima smisla. Ona je nasilno, protuzako-

  nito  prisvojena  od  Mišnjenja,  kojemu  je  zapravo  Gospodar 

  koji je Gospodarem postao budući mu najprije Slugom.
42
 J.-J. Lechartier. Enrico Castelli (éd.). Mythe et foi, Revue de 

  l’histoire des religions, 1967, vol. 172, n° 1, pp. 107-108.
43
 Notons  que  Platon  dans  La  République  se  prononce  contre 

  l’esclavage,  en  particulier  celui  qui  frappe  les  Grecs,  mais 

  aussi les autres populations. Dans les villes grecques, seuls 

  les  prisonniers  de  guerre  étaient  réduits  à  l’esclavage.  Voi-

  ci comment Aristote défini la relation du maître à l’esclave. 

  Analysant l’économie du gouvernement domestique, Aristo-

  te note que celle-ci a besoin d’instruments pour obtenir tous 

  les  objets  nécessaires  à  la  survie  du  ménage.  „Il  y  a  deux 

  sortes  d’instruments :  les  uns  inanimés ;  les  autres  animés 

  (...)  Le  gouvernail  dans  un  bateau  est  l’instrument  inanimé 

  du  capitaine  (...)  les  ouvriers,  les  esclaves,  sont  des  instru-

  ments animés“, dit-il. On appelle „instrument“ ce qui opère 

                                                        123 
l’effet et „propriété domestique“ ce qu’il produit. „La chose 

possédée  (l’esclave)  est  à  l’égard  du  possesseur,  comme  la 

partie à l’égard du tout ; elle lui appartient, il en va de même 

de la chose possédée relativement aux possesseur. Le maître 

n’est que propriétaire de son esclave, mais ne lui appartient 

pas ; l’esclave, au contraire, n’est pas seulement à l’usage de 

son  maître,  il  fait  partie  de  sa  chose  (...)  L’homme  qui  (...) 

n’est point à soi, mais à un autre, est esclave (...) c’est une 

possession et un instrument pour agir séparément et sans les 

ordres de son maître“. Aristote établit une relation totalement 

despotique  du  maître  à  l’esclave :  „l’usage  des  esclaves  et 

des bêtes est à peu près le même et l’on en tire les mêmes 

services pour les besoins de la vie“. On peut se dire à ce sta-

de que ceci ne concerne que les esclaves, mais que sa Cité 

sera bien meilleure que cela...Qui sont les citoyens de l’Etat 

d’Aristote ? Certainement pas les personnes qui produisent : 

les laboureurs, les artisans, les commerçants, les manoeuvres. 

  Contrairement à Platon, Aristote exprime pour eux un mépris 

total. Jamais, dit-il, un artisan ne sera citoyen car il doit se vo-

uer aux oeuvres serviles pour subvenir à ses besoins. „Parmi 

les gens en servitude, il faut mettre les artisans qui vaquent 

aux  métiers  sordides. Aussi,  en  certain  pays,  anciennement 

et  avant  que  le  peuple  fût  parvenu  à  l’extrême  licence,  les 

charges  ou  puissance  publique  n’étaient-elles  point  con-

férées à ces sortes de gens. Leurs métiers ne conviennent ni à 

l’homme honnête, ni à l’homme en place, ni au bon citoyen, 

si ce n’est pour son usage personnel, cas où il est tout à la fois 

maître et serviteur.

  ... U svojim gledištima prema instituciji ropstca Platon uglav-

nom  zaostaje  čak i  u  odnosu  na  savremenu atinsku praksu. 

Pre  svega,  on  u  potpunosti  prihvata  ustanovu  ropstva :  rob 

je gospodareva svojina koja se može otuđiti (Nom. 776b 5–c 

3). Međutim, dok je atinski zakon dete rođeno u vezi između 

slobodnog čoveka i robinje smatrao slobodnim građaninom, 

124 
  Platon određuje da takva deca uvek treba da pripadnu gos-

  podaru  robinje.  Nadalje,  on  čak  ne  pruža  robovima  ni  onu 

  zaštitu koju im je dodeljivao atinski zakon i koji je predvi-

  đao da će se sudski goniti gospodar koji prema robu iskazu-

  je obest (ὕβρις). U Platonovoj državi zaštita za roba postoji 

  samo u vezi s njegovim javnim svojstvom i utoliko ukoliko je 

  gospodarev odnos prema robu značajan za etički razvitak sa-

  mog gospodara. Na primer, ubistvo roba izvršeno kako bi se 

  roba sprečilo da dostavi infomacije o nekoj povredi zakona 

  smatraće se jednakim ubistvu slobodnog građanina. Takođe, 

  premda  „svaka  reč  upućena  robu  treba  da  sarži  neko  nare-

  đenje“, prema robovima treba postupati dobro, prvenstveno 

  radi nas samih : istinski poštovalac pravde otkriva se, naime, 

  u svom postupanju prema onima prema kojima se bez opa-

  snosti može biti nepravedan (Nom. 776d 2–778a 5).
44
 Mittelmaß  Der  Philister  negiert  nicht  nur  andere  Zustände, 

  als der seinige ist, er will auch, daß alle übrigen Menschen 

  auf seine Weise existieren sollen. Er geht zu Fuß und ist sein 

  Leben lang zu Fuß gegangen. Nun sieht er jemand in einem 

  Wagen  fahren.  „Was  das  für  eine  Narrheit  ist“,  ruft  er  aus, 

  „zu fahren, sich dahinschleppen zu lassen von Pferden ! Hat 

  der Kerl nicht Beine ? Wozu sind den die Beine anders als 

  zum Gehen ? Wenn wir fahren sollten, würde uns Gott keine 

  Beine gegeben haben.“

  Johann  Wolfgang  von  Goethe ;  deutscher  Dichter  (1749  - 

  1832) ; Quelle : zu Riemer, 18.8.1807.
45
 

 Élévation

 Au-dessus des étangs, au-dessus des vallées,

 Des montagnes, des bois, des nuages, des mers,

 Par delà le soleil, par delà les éthers, 

 Par delà les confins des sphères étoilées,

                                                        125 
 Mon esprit, tu te meus avec agilité,

 Et, comme un bon nageur qui se pâme dans l’onde,

 Tu sillonnes gaiement l’immensité profonde

 Avec une indicible et mâle volupté.

 Envole-toi bien loin de ces miasmes morbides ;

 Va te purifier dans l’air supérieur,

 Et bois, comme une pure et divine liqueur,

 Le feu clair qui remplit les espaces limpides.

 Derrière les ennuis et les vastes chagrins

 Qui chargent de leur poids l’existence brumeuse,

 Heureux celui qui peut d’une aile vigoureuse

 S’élancer vers les champs lumineux et sereins ;

 Celui dont les pensers, comme des alouettes,

 Vers les cieux le matin prennent un libre essor,

 Qui plane sur la vie, et comprend sans effort

 Le langage des fleurs et des choses muettes !

  (Charles Baudelaire.)
46
 Son  premier  rôle  est  de  nourrir  les  Dieux  de  l’Olympe.  En 

effet,  ils  ne  se  nourrissent  pas  de  nourriture  humaine  ni 

de  vin,  mais  uniquement  de  nectar,  qui  remplace  le  vin,  et 

  d’ambroisie,  qui  remplace  la  nourriture  solide,  mais  n’est 

pas  nécessairement  solide  elle-même.  Chez  Homère,  celle-

ci est apportée par des colombes depuis l’Extrême-Occident. 

L’ambroisie  nourrit  également  les  chevaux  divins  (V,  369). 

Priver un dieu du nectar et de l’ambroisie est l’un des pires 

châtiments  qui  puisse  lui  être  infligé,  à  hauteur  d’un  crime 

capital : le parjure d’un serment prêté sur les eaux du Styx. 

Hésiode explique ainsi dans la Théogonie (v. 792-798, passa-

ge probablement interpolé) : „Quiconque, parmi les Immor-

tels, maîtres des cimes de l’Olympe neigeux, répand cette eau 

pour appuyer un parjure, reste gisant sans souffle une année 

126 
  entière.  Jamais  plus  il  n’approche  de  ses  lèvres,  pour  s’en 

  nourrir, l’ambroisie et le nectar. Il reste gisant sans haleine et 

  sans voix sur un lit de tapis : une torpeur cruelle l’enveloppe.“ 

  (trad. Paul Mazon)
47
 Ideje su za Platona nepromenljivi, objektivno postojeći enti-

  teti, u kojima su smešteni ispravni odgovori na pitanja o po-

  jedinim predmetima mišljenja. One su i modeli prema kojima 

  su  stvorene  stvari  i  njihovim  saznanjem  saznaje  se  istovre-

  meno i suština stvari. Reč „Ideja“ smo do sada pisali velikim 

  slovom da bi naglasili da za Platona ideje nisu samo pojmovi 

  u razumu, već nešto što realno postoji, izvan razuma. Ovaj 

  apstraktan odnos Ideja i stvari, Platon je pokušao da približi i 

  našoj mašti kroz alegoriju poznatu kao Mit o pećini. U njemu 

  on  opisuje  ljude  privezane  u  pećini  tako  da  uvek  gledaju  u 

  njenu unutrašnjost. Iza njih je vatra, a nešto ispred nje promi-

  ču razne stvari. Ljudi su u stanju da vide samo senke tih stvari 

  na  zidu  ispred  sebe  i  ne  znaju  za  drugo.  Međutim,  ako  se 

  neko od njih oslobodi i izađe iz pećine video bi stvari u svetlu 

  sunca, što bi potpuno promenilo njegovu sliku sveta. Senke 

  na zidu više za njega ne bi bile prave stvari. Za Platona, ova 

  priča o izlasku iz pećine govori o mogućem usponu čoveka 

  od sveta čulima opažljivih stvari do Sveta Ideja. Ideje se ne 

  mogu  saznati  čulima,  pošto  su  nevidljive,  nego  su  shvatlji-

  ve samo umu. Da bi došli do neke ideje moramo podrobno 

  pretresti sve argumente vezane za neko pitanje. Tek tako se, 

  pomoću  dijalektike,  možemo  približiti  ispravnom  pojmu  o 

  nekoj stvari, čime istovremeno saznajemo njenu Ideju. Ono 

  što nas najviše interesuje je da saznamo šta je pravda, vrlina, 

  znanje, lepota i usmerimo vlastiti život. Da je takvo sazna-

  nje  moguće,  Platon  dokazuje  preko  primera  matematike,  u 

  kojoj imamo posla sa brojevima ili idealnim geometrijskim 

  oblicima kojih nema u prirodi i čulnom iskustvu, a ipak su 

  saznatljivi sa potpunom tačnošću.
48
 Novela Ive Andrića „Aska i vuk“.

                                                        127 
49
 David  dansait  de  toute  sa  force  devant  l’Eternel,  et  il  était 

ceint d’un éphod de lin. Darby Bible (1859 / 1880) (2 Samuel 

6 :14). DAVID DANSE DEVANT L’ARCHE. 2. Rois. 6. Le 

don  d’un  nouveau  sefer  Torah  à  la  synagogue  est  souvent 

l’occasion d’une fête joyeuse avec chants, danses et prières. 

Cet usage remonte au Premier Temple, vers 1000 av.JC. : la 

Bible raconte que les prêtres, et même des rois comme David 

„dansaient devant l’Arche“ ou „devant le Seigneur“, ce qui 

signifie  qu’ils  dansaient,  célébraient  et  priaient  (souvent  en 

exstase) devant l’Arche d’alliance où se trouvait la parole de 

Dieu.
50
 Aluzija na Svakidašnju jadikovku Tina Ujevića.
51
 La Paix romaine ou Pax Romana en latin, désigne la longue 

période de paix imposée par l’Empire romain sur les régions 

contrôlées. L’expression provient du fait que l’administration 

et le système légal romain pacifiaient les régions qui avaient 

souffert  des  querelles  entre  chefs  rivaux.  Pendant  ce  temps 

Rome livrait toujours bataille contre les peuples et les tribus 

en périphérie, notamment les peuples germaniques et Parthie 

(nord-est de l’Iran). Il s’agit d’une ère de relative tranquillité, 

pendant  laquelle  Rome  n’éprouva  ni  guerre  civile  majeure, 

telle  que  le  carnage  perpétuel  du  Ier  siècle  av.  J.-C.,  ni  de 

grande invasion, du type de la deuxième guerre punique du 

siècle antérieur.
52
 David  dansait  de  toute  sa  force  devant  l’Éternel,  et  il  était 

ceint d’un éphod de lin. Darby Bible (1859/1880) (2 Samuel 

6:14).
53
 L’installation est un genre de l’art contemporain qui désigne 

une œuvre combinant différents médias en vue de modifier 

l’expérience que peut faire le spectateur d’un espace singu-

lier ou de circonstances déterminées.
54
 Misao  može  biti/postojati  i  bez  Riječi,  može  biti  pokazana 

slikom, zvukom, kretnjom, voluminoznom formom, produk-

cijom bilo čega što ne može biti a da prethodno ne bude u 

128 
  misli, namjeri, žudnji. Sve može biti i u Riječi, ali ona nije 

  Riječ od koje potječe sve, Ona, misao nije vlasnik Riječi već 

  jedan  od  njenih  načina  postojanja.  Prije  će  biti  da  je  Riječ 

  vlasnik misli koja Riječi pruža potrebnu energiju. Misao ne 

  može objasniti Rječ kao što sin ne može objasniti oca. Sin s 

  Ocem već čini Dvoje – zajednicu ili prve zasebitosti, partiku-

  laritete, ali Otac ostaje onaj koji je Prvi i koji čini. Sin može 

  samo  re-producirati.  Može  se  dignuti  na  Oca,  ali  povratka 

  više nema, samo se jedanput jest Otac, po tome počinje svijet 

  koji otpada od Oca.
55	
  Ova studija istražuje kako Abélard približava pristanak čina 

  kojim  duh  daje  svoje  odobrenje  jednoj  propoziciji.  Le  De 

  intellectibus  ispituje  među  mentalnim  činovima  ispitivanje 

  ili subjktivno cijenjenjeProces pristanka je opisan kao odo-

  brenje (ovisno o stupnjevima) entre la réalité et la vérité de 

  l’intellection.  Ali  rasprave  su  te  koje  ispituju  modalitete, 

  stvaranje proizvodnje povjerenja, danu jednoj logici uvjera-

  vanja i sličnosti koji nalaze svoju primjenu u teologiji, ali za 

  nas jednako važne i u estetici na ravni odnosa etike i poezije.

  PRIJEVOD : Tomislav Dretar.

  Originalni  tekst :  „Cette  étude  recherche  comment Abélard 

  approche la question de l’assentiment, l’acte par lequel l’es-

  prit donne son accord à une proposition. Le De intellectibus 

  examine  parmi  les  actes  mentaux  l’estimation  ou  apprécia-

  tion subjective. Le processus d’assentiment est décrit comme 

  accord (susceptible de degrés) entre la réalité et la vérité de 

  l’intellection. Mais ce sont les traités de logique qui exami-

  nent  les  modalités  de  production  de  la  confiance,  dans  une 

  logique  de  la  persuasion  et  de  la  vraisemblance  qui  trouve 

  son application en théologie...“
56
 Tomislav Dretar, Vox interioris, Svjetlost, Sarajevo, 1976.
57
 Ferdinand  de  Saussure,  né  à  Genève  le  26  novembre  1857 

  et  mort  au  château  de  Vufflens-sur-Morges  le  22  février 

  1913, est  un  linguiste  suisse.  Reconnu  comme  fondateur 

                                                        129 
du  structuralisme  en  linguistique,  il  s’est  aussi  distingué 

par ses travaux sur les langues indo-européennes. On estime 

(surtout en Europe) qu’il a fondé la linguistique moderne et 

établi les bases de la sémiologie. Dans son Cours de linguis-

tique  générale  (1916),  publié  après  sa  mort  par  ses  élèves, 

il  définit  certains  concepts  fondamentaux  (distinction  entre 

langage, langue et parole, entre synchronie et diachronie, ca-

ractère arbitraire du signe linguistique, etc.) qui inspireront 

non seulement la linguistique ultérieure mais aussi d’autres 

secteurs  des  sciences  humaines  comme  l’ethnologie,  l’ana-

lyse littéraire, la philosophie et la psychanalyse lacanienne.
58
 It is derived from the verb καθαίρειν, kathairein, „to purify, 

purge…“
59
 Agon  (agon :  općenito,  „natjecanje“ ;  specifično,  debata  u 

drami ; u antičkoj Grčkoj agôn (ἀγών / agốn – umjetničko/

stvaralačko natjecanje).
60
 Dževad Hozo (rođen 10. maja 1938. godine u Užicu) je bo-

  sanskohercegovački grafičar. U Bihaću je završio gimnaziju i 

iste godine upisao Historiju umjetnosti na Filozofskom fakul-

tetu u Beogradu. Studij je prekinuo 1958. godine i upisao se 

na Akademiju likovnih umjetnosti u Ljubljani. Poslije diplo-

me 1963. godine upisao je grafičku specijalku kod profeso-

ra Rike Debenjaka. Godine 1966. dobio je status slobodnog 

umjetnika sve do 1973. godine kada je postao decent za gra-

fiku na novootvorenoj Akademiji likovnih umjetnosti u Sara-

jevu, kao vođa Katedre za grafiku. Radio je na oblikovanju 

programa Collegium artisticuma i napisao rukopis o manu-

elnim grafičkim tehnikama, kojeg je kasnije (1988. godine) 

izdao pod naslovom Umjetnost multiorginala. Godine 1981. 

postao je član Akademije nauka i umjetnosti BiH. Samostal-

no je izlagao više od četrdeset puta, a grupno sudjelovao na 

mnogobrojnim domaćim i međunarodnim izložbama. Dobit-

nik je mnogobrojnih nagrada za grafiku na prestižnim izlož-

bama u zemlji i inostranstvu.

130 
61
 Anakreont (grč. Ἀνακρέων ; Tej, *oko 550. pr. Kr., prema 

  nekim podacima oko 580. pr. Kr. - † Tej ili Atena, oko 495. pr. 

  Kr.) bio je starogrčki pjesnik koji je u svojim pjesmama često 

  koristio  motive  ljubavi  i  vina  te  slavio  vedre  strane  života. 

  Takva je vrsta poezije prozvana anakreontskom poezijom.
62
 Katharsis  – (psychoanalysis)  purging  of  emotional  tension-

  sabreaction,  catharsis –,  purging,  purge  – an  act  of  remo-

  ving  by  cleansing ;  ridding  of  sediment  or  other  undesired 

  elements  depth  psychology,  psychoanalysis,  analysis  –  a 

  set  of  techniques  for  exploring  underlying  motives  and  a 

  method  of  treating  various  mental  disorders ;  based  on  the 

  theories  of  Sigmund  Freud ;  „his  physician  recommended 

    psychoanalysis“.
63
 Johan Huizinga (7 décembre 1872 à Groningue – 1er février 

  1945 à De Steeg) est un historien néerlandais, fondateur de 

  l’histoire culturelle. Ses travaux portaient avant tout sur l’his-

  toire du Moyen Âge. Huizinga étudie à Groningue et à Leip-

  zig.  Durant  ses  études,  il  s’intéresse  à  l’Inde  et  apprend  le 

  sanskrit. Il soutient en 1897 une thèse sur le rôle du bouffon 

  dans la dramaturgie indienne. Ensuite, il enseigne à Haarlem 

  et puis à Amsterdam en études orientales. En 1905, il devient 

  professeur  d’histoire  générale  et  néerlandaise  à  l’université 

  de  Groningen,  poste  qu’il  quitte  en  1915  pour  une  chaire 

  d’histoire  à  l’université  de  Leyde  où  il  enseigne  jusqu’en 

  1942. A cette date, il est emprisonné par les nazis jusqu’à son 

  décès en 1945.

  „Dans  L’Automne  du  Moyen  Âge“  (Herfsttij  der  Midde-

  leeuwen, également traduit sous le titre „Le Déclin du Moyen 

  Âge“),  son  approche  diffère  de  l’interprétation  alors  domi-

  nante,  en  autre  celui  de  Jules  Michelet.  Huizinga  remet  en 

  cause  une  certaine  frontière  qui  séparerait  le  Moyen  Âge 

  avec la Renaissance. Il décrit également le Moyen Âge tardif 

  comme une période pessimiste et décadente (démographique) 

  et non pas comme celle d’une renaissance. Cette lecture du 

                                                        131 
Moyen  Âge  va  être  développée  plus  tard  par  de  nombreux 

historiens médiévistes et par son „vieil ami“, José Ortega y 

Gasset.  Pour  ce  faire,  Huizinga  analyse  les  idées,  les  rêves 

(l’idéal chevaleresque ou l’idéal courtois), les émotions, les 

images  produites  durant  cette  période.  Cet  ouvrage,  qui  lui 

apporte  une  renommée  importante,  est  largement  reconnu 

comme une contribution de première importance à l’histoire 

de cette période, et comparable à l’autre classique Civilisa-

tion de la Renaissance en Italie, de Jacob Burckhardt.

132 
                    Bilješka o autoru

Tomislav  Dretar,  rođen  je  2.  ožujka  1945.  U  Novoj  Gradiš-

ci  (Hrvatska).  Najveći  dio  života  proveo  u  Bosanskoj  Krupi 

i Bihaću radeći kao učitelj, animator kulture, političar i viso-

koškolski nastavnik – predavač Teorije i prakse socijalističkog 

  samoupravljanja Više  ekonomske  škole  u  Bihaću,  stručni  su-

radnik SIZ-a kulture i Direktor fonda za kulturu regije Bihać. 

Objavio  dvadesetak  knjiga  poezije,  više  stotina  umjetničkih 

kritika, kulturoloških eseja, rasprava i nekoliko istraživanja iz 

oblasti  psihologije  ličnosti,  sociologije  i  antropologije  kultu-

re, filozofije umjetnosti i povijesti kulture. Završio Pedagoški 

Fakultet u Rijeci i Poslijediplomske interdisciplinarne studije 

Marksizam  i  samoupravljanje  Univerziteta  u  Sarajevu.  Poe-

ziju  i  književne  kritike  objavljuje  na  francuskom  jeziku  kod 

izdavača Pariza i Bruxellesa gdje sad živi kao slobodni pisac, 

pjesnik  i  filozof.  Rasprava  koju  nudi  je  teorijsko  utemeljenje 

novog književnog vala u Bosni i Hercegovini, Hrvatskoj, Crnoj 

Gori i Srbiji kojeg teorijski predvodi i oblikuje, kritički prati i 

naziva Bosanskim sublimizmom u spomen na istoimene pokre-

te otpora poezije crnih pjesnika Brazila i francuskih radnika u 

Parizu sredinom devetnaestog stoljeća. Rasprava je tek uvodni 

dio  u  obimno  djelo  Poetike  Sublimizma  kojim  nastoji  raski-

nuti s klasičnom estetikom posthegelijanskog perioda slijedeći 

nauk španjolskih filozofa Ortega y Gasseta i Marije Zambrano, 

talijanskog estetičara Luigija Pareysona i francuske Metafizi-

čare Bruna Pincharda i Nicolasa Malebranchea. Ovim djelom, 

zapravo,  utemeljuje  se  jedna  ili,  možda,  čak  i  prva  bosanska 

estetička i poetička teorija zasnovana na ontologiji. 

ISBN : 978-2-930333-42-7

EAN : 9782930333427

DL : D/2011/7385/8

Ilustracija korica : © Monique Thomassettie,

Livre d’or (Zlatna knjiga), ulje na platnu, 1996

Uz ljubazno dopuštenje autorice