Hajduk Mićo Papa
Ep o majkovskom hajduku Mići Papi zapisao je po kazivanju pučanke Anice Begin rođene Kalafato mjesni župnik Baldo Glavić u Šipanskoj Luci 1885. godine.

Hajduk Mićo Papa 

Veseli se Vidoje Vidače
a iz one krševite Stravče
što no leži navrh Konavala
dođe Vido u Slano duboko.
Tu je Vido dućan otvorio
tu promeće toga i ovoga
dok se Vido s ljudim' upoznao
pošten bio riječ'ma i obrazom.
Od svud mu nose trgovine
s Majkovcima upozna se Vido
s njima svake radi trgovine
a najviše mesa i duhana.
Prijateljstvo tvrdo uhvatili
dokle Vida kumom okuminili
okumi ga Ščeputina Stijepo
na krštenju sinu malenome.
I Mićo ga okumio Papa
na krštenju držao mu sina
maleno je vrijeme postanulo
malo vrijeme, za duga ne bilo.
A Vidova u Slanome strina
što dvorila popa redovnika
ona lijepo miluje Vidoja
a on bio oče redovniče.
Sve na smrti dobro ostavio
pa i Vido milovao strinu
i ona mu ostavila blago
lijepih Vido sastavio para.
Te bi pare na kamatu dav'o
po Primorju i po Majkovima
i po onom Slanom dubokom
al' su pare golemo mamilo.
Gdje nema Božjega straha
i gdje nije od svijeta sramota
pa tako ti i Majkovcima bilo
sastali se majkovski hajduci.
Među sobom vijeće učinili
pasju vjeru oni prihitili
da pođemo, da se sastanemo
ali noćno u doba neznano.
Da kakogod Vida prevarimo
pogubimo, blago pokupimo
vijeće čine dok se prikupili
do dva brata, do dva Ščeputine.
Mićo Papa sa svojim babajkom
i još s njima nepoznate družbe
ne idu ni sjajnom mjesečinom
niti idu kad je vedro nebo.
Neg' kad more na valove vrije
kada kiša k'o iz kabla lije
čekali su pa i dočekali
noć je tamna Božja godina.
Kad hajduci zaputili bili
sobom vode konje opravljene
na čemu će odgoniti blago
vode sobom još tri ženske glave.
Da ostanu dolje iza zida
da čuvaju konje opravljene
oni idu u duboko Slano
negdje oko noći polovice.
Sađu tankoj kuli Vidojevoj
al' su oni prije opazili
u baštini skalu duguljastu
uzeše je pa je odnesoše.
Uz tanku je kulu prisloniše
pa se penje hajduk Ščeputina
jatagan mu oštar u zubima
Mićo Papa zakuca na vrata.
Sa dušeka ozivlje se Vido
ko mi kuca noćno na vratima
ali mu se Mićo ozivao
ja sam kume milo dobro moje.
Ono što smo govorili kume
evo smo ti i donijeli kume
skoči Vido na noge lagahne
al' ne ide otvoriti vrata.
Nego ide kuli na prozore
da on vidi tko pod kulom tuče
tko ga zove ispod kule tanke
otvorio na prozoru vrata.
Prema njemu hajduk Ščeputina
udari ga nožem priko glave
al' ga nije smrtno udario
nego bio dobro obranio.
Kako Vido u kulu umače
za njim hajduk Ščepurina skače
al' je Vido tvrdo momče bio
neda mu se nožem udariti.
S njim se hrva kuli po tanahnoj
za kose ga rukom uhvatio
punu šaku vlasi izgulio
on ga bije oštrim jataganom.
Viče Vido tanko glasovito
nemoj mene Ščeputina kume
nemoj mene za naše kumojstvo
to su čuli pod kulom hajduci.
Pripeli se kuli na tavane
Mićo Papa prvi dohodio
u ruke je stalac uzimao
s njime Vida u grudi udario.
Preko stoca primetnu se Vido
pade jadan kuli na tavane
oni skoče s nožem jataganom
dokle li ga kruto obraniše.
Da se više braniti ne može
neki skoči pa otvori kulu
bit će noći prošla polovica
kad evo ti Knežića Mata.
Nosi Mato u ruci fenjere
kad on vidi vrata rastvorena
on uljeze u vrata s fenjerom
pa zaviče glasovito tanko.
Kume Vido još si na nogama
što su tebi rastvorena vrata
još je Vido u životu bio
viknu jadan što god mogne jače.
Bježi kume ako Boga znadeš
da hajduci ne pogube tebe
ubiše me majkovski hajduci
u to doba zasvijetli puška.
Knežića da pogodi Mata
sreća dobra Knežiću bila
jer ga puška nije udarila
nego nešto malo obranila.
Pa on bješe bježati stanuo
istom malo odmaknuo bio
kad eto ti druga zasvijetli
sreća dobra Knežiću bila.
Da ne puče već je podprašila
on pobježe i fenjere baci
pa od straha i noćnoga vraga
živ jedvice bijelom dvoru dođe.
A hajduci ostaše u kuli
i potežu Vidove sanduke
jer misle da je u njima blago
pa iznose štogod mogu bolje.
Izniješe pokućstva svakoga
romjenača, noža i pušaka
sa dušeka pamuk, pokrivača
pa na konje blago tovariše.
Put Majkova s njime pobjegoše
kad su dalje od Slanoga bili
na Usječku studenoj vodici
pa na vodi malo počinuli.
Da krvave umijaju ruke
ispiraju jatagane ljute
kad evo ti Bronzića Ščepana
jedva doš'o s otoka Šipana.
Živ izbjeg'o Božjoj godini
žamor čuje na vodi studenoj
pa on kosi sve što može prije
da se može dobaviti družbe.
I na noći samac ne putovat'
kad je bio blizu vode hladne
i vidio skupu sakupljenu
iz daljega dobro jutro viče.
Dobro jutro prijatelji moji
al' mu se niko ne odaziva
uto malo naprijed stupio
Mićo Papa prema njemu skače.
Rukom ga je za prsi uhitio
jatagan mu na grlo donio
da ga kolje kao zvijer hudu
viknu Ščepan tanko glasovito.
Kume Mićo što za Boga radiš
ali mene ne poznaješ kume
ali njemu Mićo progovara
je li vjera, je li ruka desna.
Ako misliš iznijeti glave
da nikome nigda kazat' nećeš
dok se sa ovim ne rastaviš svijetom
al' zaviče Ščeputina Anta.
Što će vjera, što će ti kumojstvo
oklapi ga nožem jataganom
kud ćeš bolje vjere i zakona
tad zacvili Bronziću Ščepane.
Niz obraz je suzam' udario
a što sam vam jadan učinio
da vi mene pogubit' hoćete
jedva sam se moru ugrabio.
I oteo Božjoj godini
pa sad jadna da me pogubite
što me nije more radovalo
nebi ste se o me ogriješili.
Tad mu Mićo Papa govorio
da nikome pripoviđet nećeš
kud si iš'o da si nas vidio
da se po tebi nebi ništa čulo.
Da si kome i riječi pisnuo
jer da bi ikda obaznalo
gdje god bio i kad god bilo
živom glavom platit ćeš sa ramena.
Sasjećemo tebe na komade
a najveća dva komada mesa
biti hoće do dva uha tvoja
Stijepo se je vjerom zaklinjao.
I svojim očinjim vidom
da to nikad niko znati neće
a po njemu i za njega živa
sreća mu je pustiše ga živa.
Pa on više ne želi družine
već sam kosi putem naprijeda
a u strahu prije od hajduka
i dobrome Bogu zahvaljuje.
Da je živu kutaris'o glavu
kada sutra bijeli danak svanu
kad viđeli Vida pogubljena
sve se Slano manom pomamilo.
Među sobom govorili ljudi
ko je ovaj rasap učinio
kad eto ti Knežića Mata
on kaživa što se je zgodilo.
Što je čuo i što je vidio
da su dvije puške opalile
da ga je prva nešto dohvatila
u ruci mu razbila fenjere.
Druga da ga dohitila nije
nego samo da je podprašila
ovo niko učinio nije
nego oni Bugari Majkovci.
Od starine na glasu hajduci
koji s Vidom jesu trgovali
na kumojstvo njega pozivali
i još nešto reče Knežić Mato.
Sve bi rek'o i zakleo se
da je ono Ščeputina bio
na vratima kad sam pristupio
najprvoga da njega uhvate.
On će kazat' ostali koji su
glas proleće gradu Dubrovniku
pravda šalje svoje poklisare
da razvide zgodilo što se je.
Kad su došli u duboko Slano
mrtva Vida razgledat' stadoše
na njemu je rana nekoliko
od ljutoga noža jatagana.
Vidi pravda da su ga ubili
pa ga preda da ga ukopaju
sve ga Slano grobu popratilo
jer ga svemu puku žao bilo.
Glas dostig'o u Konavle ravne
a do one krševite Stravče
kad Vidova doznala rodbina
evo ti mu dva mila neputa.
Oni dođu u duboko Slano
po dundovoj kući pokupiše
što hajducima izostalo bilo
tu velika postavljena pojnica.
Oko kuća brda majkovskijeh
da li bi se štogod izaznalo
al' se ništa saznati ne može
ali vele od starina ljudi.
Da se nekad klela zemlja raju
da se na njom svaka djela znaju
pa eto ti neku večer bilo
Ščeputina zavadi se Ščepo.
A da s kijem nebi ni žalio
nego svojoj vjenčanoj ljubovcom
otrese joj dvije zaušnice
ona kuda i nemila bila.
Pa zaviče tanko iza glasa
stan' krvniče nemoj udarati
što si i mene ubit' namislio
kako no si i njega ubio.
Oni misle da ne čuje niko
al' sve čuju carski oružnici
spored njima majkovski banduri
kad su oni razumjeli glasa.
Pod njima su noge podigrale
a u njima srce potreptalo
stali tući da vrata otvore
al' ih da otvori neće.
Ako li ih otvorit' nećete
silom ćemo vrata razlomiti
od straha im otvorili vrata
pa u kulu oni uhodiše.
Ščeputinu Stijepa uhitiše
bijele mu zakovali ruke
odveli ga gradu Dubrovniku
zatvorili u mrklu tamnicu.
Pri suca ga često privodili
da bi kako sreća priskočila
da pokaže ko je s njime bio
pokojnoga Vida pogubio.
Al' je hajduk tvrde vjere bio
on ne hoće da izda nikoga
radi svoga brata rođenoga
opet njega vode u tamnicu.
Sudac gleda, sudac ispituje
da bi otkle kazat' dokazao
ko je jadna Vida pogubio
ko je s Ščeputinom u družini bio.
Jer svak znade da sam bio nije
nikako se da izdade neće
dan po danak i godina prođe
Ščeputinu osudila pravda.
Do života na tamnicu tvrdu
na tamnicu tvrdu cesarovu
na Istriju s muka glasovitu
gdje Ščepanu lako biti neće.
Iz bijela ga grada otpratiše
u Gruž dođe, na parobrod pođe
prate njega carski oružnici
lete dani, lete godinice.
Preko deset jedna prolećela
a Ščepan je u tamnici tamnoj
još mi niko ništa i neznade
ko s njim bio Vida pogubio.
Kad evo ti jada iznenada
jedne večeri Bronziću Stjepane
putujući brdom majkovskijem
putujući zamrknuo bio.
Noć ga stigla i Božja godina
prituži mu, svanuća se boj'o
bijeli na dvor Radeljević Iva
u gornjemu selu Majkovima.
I pokuca njemu na vratima
ozivlje se Radeljević Ivo
i njegova vjenčana ljubovca
ko večeras kuca na vratima.
Odgovara Bronziću Stjepane
ja sam evo dragi prijatelju
prituži mi Božja godina
otvori mi ako Boga znadeš.
Večeras me na konak primite
kad to čuo Radeljević Ivo
skoči Ivo, vrata rastvorio
i Ščepana na konak primio.
Vrijeme je od večere bilo
pa Bronziću nude večerati
a kada je po večeri bilo
Stjepan ti se vinom nakitio.
Kad ga dobro vino ugrijalo
Stjepan ti je kazivati stao
da ti kažem prijatelju Ivo
na meni se neka sudba vrši.
Sve me prate Božje godine
ovo mi je druga za života
al' sam srećan što sam s prijateljem
ali kakva mi je prva bila.
Bože dragi, druge nedaj mi je
za života kušati onake
već je tamo jedanest ljeta
nešto sam ti bio nagazio.
Putujući noćno ka Slanome
kad sam pobro bio dolazio
do Usječka, do vode studene
čujem žamor blizu vode hladne.
Bolje skočim i sebi govorim
evo putem putuju putnici
da ih prije mogu dostignuti
da ja s njima putujem zajedno.
Kad ja tako malo unaprijeda
kad hajduci vodu opkolili
oko vode umivaju ruke
ispiraju jatagane ljute.
Ali ja neznam kosu i ni otkle su
niti znadem što na vodi rade
iz larga im dobro jutro vičem
dobro jutro braćo i družino.
Tek što sam se samo oglasio
Mićo Papa na mene skočio
rukama me za prsi uhitio
jatagan mi na grlo donio.
Ja se teškim čudom začudio
iznenada na Božjem sudu
kume Mićo do Boga miloga
oli kume mene ne poznaješ.
Kada hoćeš da pogubiš mene
na to mi je Mićo govorio
čuj me kume Bronziću Stjepane
ako hoćeš da izneseš glavu.
Hoćeš meni tvrdu vjeru dati
vjeru tvrdu i po devet puta
da nikomu živu kazat nećeš
gdje si bio i što si vidio.
Dok se ovim ne promijeniš svijetom
tad zaviče Ščeputina Antun
što će vjera, što li će kumojstvo
oklapi ga nožem jataganom.
Kud ćeš bolje vjere i zakona
na te glase prijatelju Ivo
ja zacvilih kao ljuta zmija
nemojte me braćo pogubiti.
Ja nikome neću kazivati
po meni se nikad znati neće
a da bi se štogod obaznalo
sjecite me živa na komade.
Ovako su meni priprijetili
al' večeras Bogu hvala neće
jer u kući ja sam prijateljskoj
Ivan sluša, ne govori ništa.
Sluša dobro Ivova ljubovca
pa će ženska jezik odrješiti
a ko hoće da joj ga priveže
i ona se zapravo čudila.
Čudila se pa mu govorila
prijatelju Bronziću Stjepane
što ne kažeš, što ih ne izdadeš
hrsuzine, krvopije teške.
Nego mi se po Majkovima diče
ko smo, što smo, pošteni smo ljudi
a kad tamo hajdučko koljeno
ali joj je Stjepan govorio.
Gdje ću kazat' Bogom sestro moja
kad znaš dobro da bi poginuo
večera je davno završila
a neki je sanka prihvatio.
Pa i oni spavati pođoše
kada jutro osvanulo bijelo
ustali se iz meka dušeka
dadu Stijepu kafu i rakiju.
I on ode kući putujući
a ljubovca Radeljević Iva
prije neg' je sabah zora bila
uranila, torbu priprtila.
Zaputila gradu Dubrovniku
pa mi s puta susjede dozivlje
neki joj se ozvaše, dođoše
one vuke torbe na uprte.
I u njima repe i kupusa
sira, jaja, kokoši na pare
da prodadu na gradskoj Poljani
al' ne ide Radeljević ljuba.
U Dubrovnik da tamo trguje
već glas nosi gradu Dubrovniku
pred suca je ona dolazila
pa ovako njemu govorila.
Počuj mene, mili gospodine
evo će se obaznat' sadara
ko je bio Vida pogubio
nazad više od deset godina.
U Slanome onom dubokome
Mićo Papa sa svojim babajkom
Ščeputina s bratom hrsuzinom
pozovite Bronzića Stjepana.
On sve znade kako je bilo
sinoć mi je na konaku bio
za večerom sve je kazivao
što je bilo i što je vidio.
Da omalo nije poginuo
da je na molbu glavu isprosio
pod zakletvu da nikome ne kaže
kada ti je sudac razumio.
Planu sudac kao oganj živi
pogleda je i dva i tri puta
ženska glavo, je li to istina
istina je, sve istina živa.
Pa mi suca pozdravila bila
i otiđe kuli niz skaline
Mićo Papa kuli uz skaline
sastaše se i pozdraviše se.
On pred suca bio dopanuo
da zatraži za na put teskeru
što će poći put Novog Pazara
ali mu je sudac govorio.
Ostavi se, danas ne može se
jer nas silni posli pritisnuli
nego dođe do dva do tri dana
dat ćemo ti putnog fermana.
Mićo pođe preko bijela grada
pa se vrne dvoru bijelom
još ne bi ni do Rijeke došla
Dubrovnik se stao bunit' grade.
Pa kupi ti vojske oružane
pa siđoše Rijeci ribarici
eto ti ih cestom niz Primorje
pravo, zdravo, brdu kamenitu.
Hajdučkome klancu majkovskome
netom tamo stigli oružnici
Mići bijelu kulu okolili
svud su straže oko kule tanke.
Oružnici carski i banduri
a Mićo je za trpezom bio
nije jošter kule zatvorio
na vrata mu neki dohodiše.
I dobru mu večer nazivahu
dobar večer, kućni domaćine
i ostala Božja čeljadi
imate li malo vode hladne.
Putujući jesmo ožednili
al' se Mićo tome ne nadao
neg' im reče dobro došli ljudi
služite se pobliže do sofre.
Ako hoćete i vina imamo
tu su bliže sofre pristupili
usprimiše, vina se napiše
nekoliko u dvor ušetalo.
Još ih više oko dvora bilo
kad ispiše čaše položiše
pa razgleda jedan na drugoga
iznenada Mića uhitili.
Bijele mu svezali ruke
u okove u gvozdene tvrde
isto tako njegovog babajka
i uhitu Ščeputinu Antuna.
Odvedu ih gradu Dubrovniku
kad su bili preko grada bijela
tu izašlo malo i veliko
da gledaju Majkovce hajduke.
Gdje ih vode u skupu vezane
zatvore ih u mrklu tamnicu
tu se velik vagan otvorio
po bijelu gradu Dubrovniku.
Glas do glasa, junak do junaka
to se čulo svijetu u širine
dovedoše Bronzića Stjepana
kada Ščepan pred suca dođe.
I sudac ga pitati počeo
kaži bolan Bronzića Ščepane
kaži bolan sve što si vidio
gdje si hajduke na putu vidio.
Ščepan kaže, a od straha drhće
Ščepan kaže da istina nije
Ščepan kaže, ali često laže
jer se boji Majkovaca Stijepo.
Pozna da su guje u kamenu
pa on veli da ništa ne znade
da nije ništa čuo ni vidio
baš mu pravda da vjeruje neće.
Neg' i druge svjedoke pozivlje
pa kad ih je svijeh saslušala
malo vrijeme postajalo bilo
jer ni sudac mirovati neće.
Nego kupi mlade poglavare
i od grada, sela i otoka
da se budu suditi hajduci
kad dođoše, kad se sakupiše.
Opet vode Bronzića Stjepana
al' izvode majkovske hajduke
iz tamnice tamne zakovane
ali i onog čini doći pravda.
Što tamnuje doli u Istriji
po imenu Ščeputina Stijepo
sjeda mu je i glava i brada
i njega su ovdje dovodili.
Da i njega opet čuje pravda
al' da sluša što će od njih biti
kad red dođe Bronzića Stjepana
opet njega ispituje pravda.
Kako da ga nigda čula nije
kaži bolan Bronzića Stjepane
nu ako ti pravo kazat' nećeš
eto tužbe izađe na tebe.
Spomeni se Bronzića Stjepane
dovijeka ćeš u tamnicu poći
a da iz nje nikad izić nećeš
a kada je Stijepo razumio.
U obrazu kolur promijenio
požutio kao žukovina
gotov Stijepo na tavan padnuti
jer se jadan u nevolji nađe.
Sve ga gleda i sudac i pravda
pa ga sudac uhvati za ruku
iz kamare izvede na stranu
pa je njemu tiho govorio.
Danu sjedi, počini malahno
pa i sudac pokraj njega sjedne
razmisli se, pripadaj nemoj se
bolje ti je kazati istinu.
Nego teška dopanuti jada
ali mu je Stijepo govorio
gospodine, kazati ne smijem
ubit će me kučije koljeno.
Familiju mi prognat će iz kuće
njihova je srdna porodica
al' ga sudac po ramenu kuca
kaži pravo, ništa ne straši se.
Dat ćemo ti dobre pratiđije
gluhe straže oko kuće tvoje
moćeš mirno u kući spavati
pa ga opet za ruku uhvati.
Uvodi ga opet u kamaru
tu mu sjede jedan do drugoga
i kad vidi Malovoz Ivane
od stola je na noge skočio.
Pa Bronziću riječi besjedio
kaž' Bronziću, što li kazat' nećeš
ali ne znaš što si govorio
na Šipanu u dućanu mome.
Ja sam bio i ja sam te čuo
kaži bolan i sebe obrani
kada ga je Stijepo razumio
na Papu je okom pogledao.
Nešto krivo, mrko pa poprijeko
ali mu se Mićo osmjelio
i veli mu potresovnim glasom
što ne kažeš gdje si što vidio.
Nego si se tako zamislio
tada Stijepo riječ otvorio
i na Mića glasom oborio
znaš li Mićo, nije davno bilo.
Neg' nazad jedanest ljeta
kada si me za prsi uhitio
na Usječku, na vodi studenoj
jatagan mi pod grlo donio.
A ja sam te kumojstvom zaklinj'o
da mi jadnom ne prikolješ grlo
al' zavika Ščeputina Antun
što će vjera, što li će kumojstvo.
Oklapi ga nožem jataganom
kud ćeš bolje vjere i zakona
kad Bronziću riječ izustio
Mićo Papa njemu odgovara.
Oj Bronziću kučije koljeno
ako igda ko od mene bude
nebi im'o nanositi glave
kad li su se suci razumjeli.
Među sobom vijeće učinili
osudiše majkovske hajduke
dva poslali u mrku tamnicu
iz bijela Dubrovnika grada.
Poslali ih niz more duboko
gdje se šalju ljudske ubojice
Miću Papu na smrt osudiše
kad svršiše s njima u tamnicu.
Kad glas tamo na Majkove dođe
da će pravda Miću objesiti
podignu se njegova ljubovca
i za njome osmero djece.
Bosonogi, gologlavi, tužni
na njima je jedino odijelo
idu svome babu u pohode
u Dubrovnik na mrklu tamnicu.
Da se grle, da se izljube
da li bi se s njime halanili
eto jednom za života svoga
kad su bili predo Dubrovnika.
Najprva je Mićina ljubovca
gorko cvili i suze prolijeva
a za njome osam ubožadi
ko god ih je vidio preko grada.
Svakoga je duša zaboljela
svakoga je žalost obrvala
tako dođu do tamne tamnice
pustiše ih milom babu svome.
Oviju se njemu oko vrata
rukom grle, ustima se ljube
kako da ga nikad vidjet' neće
tako isto njegova ljubovca.
Poljube se, oproste se s njime
jednom misle da se viđet neće
otole se oni opraviše
da se vrću kući na tragove.
Visokome brdu Majkovima
kad su bili preko bijela grada
gledale ih gradske dućandžije
u srcu ih djeca zaboljela.
Pa im mnogi milostinju daše
cvileći su svome domu išli
ali Miću sreća priskočila
da no njega objesiti neće.
Od cara mu milost isprosili
da bi njemu život oprostio
do života u tamnici stati
to baš njemu nije milo bilo.
On bi lakše smrću prigorio
neg' trpio za života svoga
tako stoji Mićo u hladuši
već će brzo dana godinica.
I on misli misli svakojake
na zlo misli, a o vragu radi
gleda način kud bi pobjegao
jednu večer sastane se Mićo.
Ugovore tvrde učinio
s lupežinom nekim s Montovjerne
što pokrade Gospu milostivu
sa grla joj odnese zavjete.
Kad se mrkla noćca uhvatila
dva lupeža gori od gorega
izmaknuli iz svoje odaje
pa se krili negdje po avliji.
U odaje pozaprli vrata
kad im čuvar u pohode dođe
odaju im zatvorenu nađe
iznutra su vrata podaprta.
Nedadu se lasno otvoriti
pozivlje ih, odgovor ne primlje
brzo mu se dodijalo bilo
pa im čuvar ispred vrata prijeti.
O lupeži, oba pazite se
ako Bog da sutra u jutro
sutra ćemo vodit' razgovore
sve to čuju dvije lupežine.
U avliji gdje su se skrili
pa pogleda jedan na drugoga
jedan drugom tiho progovara
Dobro! Dobro! ako tako bude.
Miga brkom jedan na drugoga
i smije se jedan na drugoga
al' ne bude kako i drugako
kad je noći neko doba bilo.
Kad se svijet kući povratio
večerao i polijegao
evo ti ih, oba iz skrovišta
u avliji nešto skale bilo.
Još i uže s čim se voda hita
to sve skupa dvije lupežine
uz kapelu od sudske tamnice
malenu su skalu prislonili.
Na kapelu po njoj se pripeli
a za sobom i skalu ispeli
prislonili uz duvar avlije
i po njom se na duvar pripeli.
Preko mira konop premetnuli
pa se puze jedan za drugijem
uže kratko, a mir visok bio
pa mi jedan za drugijem skače.
Na kadrmu, na put od ulice
nigdje nikog od nikuda nema
fenjer svjetli, nitko ih ne vidi
niti čuje u to doba gluho.
Svlače s sebe sužanjske korete
pa ih meću preko lijeve ruke
pa eno ih gradom kroz ulice
zdravo prođu gradu kroz kapiju.
Preko Pila, vesela im majka
pravo, zdravo Boninovo prođu
okrenuše brdu Montovjerni
Provodić je lupež svetogrdac.
On sad Papi balauzi puta
kad su bili na Montovjerni
zakucao na vratima dundo
otvori im, primi i pogosti.
Promijeni ih u bolja odijela
i po nešto oružja im dade
ako bi im do potrebe bilo
da se mogu branit' u nevolji.
Zajmi lupež i Gospino blago
što još nije rasprodano bilo
otole se oni podigoše
eto ti ih Gružu nakraj mora.
Još ne bilo noći polovine
tu nađoše najbolju lađu
pa mi u nju oba uskočili
pustiše se niza sinje more.
Eto ti ih niz kraj pod Majkove
da je vozit' kako krasti bilo
oba zdrava na kraj poskočiše
pod Majkovima na Gornjem Racu.
Tankoj lađi mađer odbiše
u sinje je more utopiše
pobjegoše oba uzbrdice
na daleko kamena pećina.
Pa da vidiš Papu i đavola
kako vavjek u nevjeri radi
da prevari onog s Montovjerne
jer njegovo društvo Mići smeta.
Nije dobar udrit' ni pogubit'
nije dobar stići ni uljeći
ne umije držati oružja
a kamoli mahati sa oružjem.
Sve što znade samo ukrast' znade
na pustoši gdje nikoga nema
Papa ga je dobro izmjerio
pa sad kad mu više ne trebuje.
On se gleda njega izbaviti
da ga lošim društvom ne ometa
ali mu gleda izmaknuti blago
koje pusto Mići vazda drago.
A to ga je na jad i dovelo
pa mu stade govoriti Mićo
čuli mene, dragi prijatelju
daj to zlato Gospinih zavjeta.
Ja ću poći i sakriti blago
ti se uvuci u ovu pećinu
dok ja pođem i opeta dođem
i donesem piva i jediva.
Mići dade sve Gospino blago
ode Mićo kući ka ljubovci
razbudio djecu i ljubovcu
nema kada vele besjediti.
Neg' se oruža i brže pobježe
samo ljubi, nevi aber dava
kako će mu u nevolji biti
jer se boji sile cesarove.
Koja hoće udarit za njime
on pobježe glavom bez obzira
al' ne ide lupežini drugu
u pećini nek' on smokve suši.
Nego kosi kud najbolje znade
kad svanulo i sunce granulo
od kule se nešto odmaknuo
u to sila za njim udarila.
Jer u Gružu ukradena lađa
svijetloj pravdi oči otvorila
put kazala kud su pobjegnuli
šalje pravda carske oružnike.
Iz bijeloga Dubrovnika grada
i što god ih u okružju bilo
i rondare seljanske čuvare
od Zatona krajem niz Primorje.
Do Slanoga mjesta dubokoga
sva majkovska sela priklopili
Mići Papi kulu okolili
u kulu mu neki uhodili.
Svu mu kulu bili premetnuli
neki oficir zgrabi mu ljubovcu
oba oka na nju iskolači
i k'o grom se na nju izdereči.
Kaži ončas tvoga gospodara
gdje je iš'o, gdje li se je skrio
ako li ga pokazati nećeš
evo hoćeš odmah poginuti.
Al' je ona roda hajdučkoga
ne boji se oružja ni smrti
a još manje oficirovog glasa
nego viče što joj grlo dava.
Otkle hoćeš da ga tebi kažem
oli sam mu put balauzila
a nijesam ga ispod suknje skrila
bit će tamo gdje ga vi sakriste.
Kad baciste u mrklu tamnicu
pa još došli bijesni koji ste
ovdje sa mnom da ruglo gradite
bit će vama do vaše obijesti.
Al' je meni do moje nevolje
al' se prođi i ne diraj u me
sebi ruke, ostale ti puste
kako i ja bez čovjeka svoga.
Ako su te i vrazi donijeli
bit će pravde i za mene mrtvu
sebi ruke, udarati nećeš
opet joj je oficir govorio.
Što ćeš reći, kučije koljeno
da ti nije muž u dvoru bio
pa izvadi sablju iz korica
da ne gledam Boga velikoga.
Sada bi ti glavu otkinuo
pa da mi je i u dvoru bio
nijesam ga u špag postavila
pa da ti ga ja iz špaga dadem.
Ja baš ne znam je li pobjegao
već ako je zbilja pobjegao
aferim mu brku i obrazu
brzoj nogi i junačkoj ruci.
Sad ga traži kud je pobjegnuo
i nađi ga ako si delija
ostavi je carski oružniče
pa on dalje po Majkovima traži.
Kako i ona ostala družina
otiđoše putevima stranputice
okoliše brda i doline
svuda traže, a nigdje ga nema.
Sakrio se, ušćućurio se
da ga nebi ni đavoli našli
pa no neće ni vojske careve
ni rondari općinski čuvari.
Čeka njega u spili pećini
lupežina s brijega Montovjerne
podne prođe, a Mićo ne dođe
ne dohodi niti mu što donosi.
A on jadan ogladnio teško
malo dalje vinograd bijaše
pa mi traži zelene jabuke
da gladinji odžebavi muke.
Ali mu je loša sreća bila
naljegoše ljudi cesarovi
i ostali od svud banduri
bahat čuje, na dvor poviruje.
Jer on misli da je hajduk Papa
a kad vidi što je i kako je
opet se u spilu povuče
vidjeli ga gdje je uljegnuo.
Pa mu brže spilu okolili
i na njega graju oborili
na dvor da si iz spile pećine
što li ne ćeš, hoćeš poginuti.
Na te ćemo pucat' iz pušaka
prepadne se i zacvili ljuto
kako zmija ljuta u kamenu
evo ti ga iz spile pećine.
Teško cvili i uzdiše gorko
lupeške mu zavezali ruke
odveli ga Dubrovniku gradu
i meću ga u tamnicu tamnu.
A ostala sila svakolika
pritisnula brda i doline
traže Mića tamo i ovamo
al' je Mićo u kamenu zmija.
Dobro pozna brda i doline
kud čobanče koze navraćalo
i lovio momče prepelice
dobro znade klance i zaklonce.
Procjepi i korita kršna
oštre hridi i jame duboke
i po gori spilje svakojake
gdje se može kriti i tajiti.
I sigurno noćcu prenoćiti
gdje li može sili uljegnuti
da ga lako nije uhvatiti
a gdje mu se može primicati.
I naći ga preko noći ljuba
nositi mu piva i jediva
bome tome stavili se ljudi
oružnici i naši rondaši.
Zatvore joj puta i rasuta
na nju tvrde postavili straže
preć' ne može niti šta odnijeti
al' im isto sve badava bilo.
Jer se Mićo u ruke ne dava
pa on voli umrijeti od gladi
nego da se dušmani naslade
znade bolan da bi poginuo.
Pa on znade šta će, kako li će
kuda li će okrenuti Mićo
ima šuru Daničića Iva
u Ivana šajka barka mala.
Noćno svoga šuru prevozio
preko mora u Luku Šipansku
tu se krije tamo i ovamo
dok ga neka žena opazila.
Što s ovcama na pašu hodila
viđela ga negdje u rogaču
oružanog kako hajdučinu
od njeg' se teško prepanula.
Pa zaviče što tu bolan radiš
ko si, odakle si i koga isčekivaš
on joj reče što to znati hoćeš
ko sam, što sam, ovdje otkale sam.
Ako nikom pripovjedat' nećeš
kazat ću ti ko sam i otkle sam
ja sam glavom iz Majkova Papa
znaš li štogod pripovjedat' pravo.
Za onoga Malovoza Iva
koji meni dosta zla uradi
i na ovo mene uputio
da se skićem i brda obijam.
I prenosim u torbici glavu
da me nebi uhitila pravda
ti mi reci pravo po istini
streli još mrežu u Kaludrici.
Kada bi ga očima vidio
imam nešto govoriti s njime
ali nemoj kazivat' nikome
jer da znadem da ćeš pripoviđet.
Usput bih ti osjekao glavu
pripala se pa je zavikala
neću brate, očiju mi mojih
iz nevolje kazala mu nešto.
Pa od straha jedva pobjegnula
i otole povratila ovce
i donijela živu glavu kući
a kada je doma dolazila.
Odma kaže gospodaru svome
a gospodar od sela glavaru
sve mu pravo po istini kaže
glavar se je teško pobunio.
Na pute je straže udario
knjigu šalje Dubrovniku gradu
kad viđeli, kad su razgledali
što Općina piše sa Šipana.
Da je Papa na Šipan dopao
to je njima milo čuti bilo
oni misle lasno uhitit' ga
odma šalju ljude oružane.
Pa mi Papu po Šipanu traže
svukud traže gdje ko što kaže
al' se Papa uloviti neda
tanke kule Luci okoliše.
Premetnuše sve do pilićnjaka
ali ništa ne mogaše naći
tražiše ga dva bijela dana
tražiše ga pa ga ostaviše.
Iza toga do vremena malo
još ne prođe nedelja dana
tu se opet vagan oborio
kažu mnogi da su ga vidjeli.
Gdje on krije goricom zelenom
i da ima dosta prijatelja
što mu nose piva i jediva
strah popade Malovoza Iva.
On ne može mirovati mira
ni u bijeloj kući noćevati
već se tuži od mjesta glavaru
tužba ode Dubrovniku gradu.
Da se pomoć na Šipan pošalje
ter eto ti opet oružnika
drugi put se na Šipan vrnuli
dvanaest ih na broju imade.
Oni traže po gorici Papu
i premeću kule i tavane
i košare gdje stanuju ovce
al' ga nigdje iznać' ne mogu.
Nije lasno uhititi vraga
kad mu i tu pritužilo bilo
preveze se sa Šipana Papa
negdje na kraj kamo ga ne traže.
A gdje traže tu mi njega nema
pa se više tražit' dodijalo
razišla se sila cesarova
oružnici i naši rondari.
Svak se svome domu povrnuo
a tvoj Papa nogama na znanje
omaknuo kud je bolje mog'o
da se ne zna ni kuda ni kamo.
Jer ko ne zna kazat' ne umije
a ko znade ti da kazat' neće
valjda s Mićom i on drži ruku
i potajno vodi razgovore.
I Mićine odnosi glasove
hajdučkome brdu Majkovima
da mu znadu djeca i ljubovca
kako će mu donosit' jediva.
Tako prođe dana nekoliko
dokle mu je sreća priskočila
da pobježe, vesela mu majka
sada kažu da se oglasio.
Neko kaže da je u Srbiji
nekadašnjoj zemlji Lazarevoj
neko kaže da je u Italiji
da ga tamo odveše Puljizi.
Gdje ga niko uloviti neće
ni u ruke dati cesarove
pa da piše svojoj ljubi dragoj
i da šalje na pomoć dukate.
Da se vlada i da se pomaga
ali njemu da se već ne nada
nego da stoji zdravo i veselo
i da goji njegovu dječicu.
E da budu očevi sinovi
i očevi, a i materini
neka budu kako im je majka
ne pogrde svojega babajka!
Osta kuto od toga i ručica
od hajduka lupež ubojica!