Sveta Rožalija/Dio drugi/5
V. Ljubav nebeska Rožaliji s ogledalom prikaže se.

K ogledalu skočih. Nut, kano da svane,
Mladić mi prid oči s ogledalom stane, -
jasni Mladić, koji malo da lipotom
srce iz prsi mojih ne uze životom.
Svita mu je zlato čisto, po svih stranah
zvizde na njoj misto kažu, gdi je tkana.
Srce i dva krila goruća brez dima,
kao da bi bila zlatni oganj, ima.
Sja na vrhu glave od krune zlamenje, -
zvizde li su prave, rajsko li kamenje?
Iz njih plamen mili nemirno gorući
diže se i sili u nebo idući.
Luk nosi niz rame, strilom se zapriti, -
mnijah da se na me kao jednom hiti,
jerbo se sva smutih, srce mi se ganu,
kano da zaćutih slatko vruću ranu.
Ositih se tko je: studenije od leda
rastapa se moje srce, kad me gleda.
"Ljubav Božja", rekoh, "o Mladiću, jesi!
Kako tvoje stekoh došastje s nebesi?"
Premda je biloga lica Mladić mali
i oka miloga, š njime žarko pali.
Obraz užeženi - nije Ljubav veće,
nego ljutost - k meni obrati i reče:
"Ogledaj se! Tvoga od lica što sudiš?
I što od ovoga? Ah, zašto se trudiš?"
Gledam. "Jesus! Što je?" zaviknem, odstupim.
Vara li me moje oko? Natrag stupim.

Sveta Rožalija