Šarko/XII.


XII. Gost-avet 

Tko bi zapravo znao, što je to bilo?
Je li me snašao neki čudni san — san više čovječji no pasji —, ili se avetinje počeše iznova javljati u ovom negdašnjem samostanu?
Ja ću kazati, što sam vidio, a i sve ono, što sam
mogao nesamo čuti, no — bar donekle — i razumjeti.

Kako to, da nisam čuo ničijih koraka još prije,
no je ono čudno čeljade otvorilo vrata i ušlo u sobu,
pa se također nisam prenuo, i prvi ga dočekao? Ja,
čijem uhu ne izbjegne ni griskanje miša u obližnjoj
sobi; ja, čiji nos osjeća već iz daleka došljaka, pa
makar i spavao — bio sam dakle, u onom času, i
gluh, i bez njuha!
Sada znam samo, da sam najednom otvorio oči
i vidio ga, gdje sjedi, za stolom, lice u lice s mojim
gospodarom i baš na onoj stolici, na kojoj je onomadne stajala ptica Sova.
Prvo mi je bilo, da ga — makar izdaleka — ponjušim. Al taj čudni gost nije vonjao po kiši, što je
u noći tiho padala na lišće pergole pod otvorenim
prozorom. Svoje vonje kao da nije ni imao. Najednom
se malko i prestraših. Ležao sam na svome mjestu,
pokraj hladne peći iza njegovih leđa, al ipak nisam
bio u pravoj sjeni. Viđao, sam, kroza nj, svijeću na
stolu, a bila je okrugla i nečim zastrta, nalik na svijetlo ribarskih čamaca, kada love u noći, na moru
pokrivenu maglom. — Njegov mi se pak glas pričinjao šumorenjem teške vode, šuškanjem suha lišća,
i mogao sam ga jedva razabrati od pljuštanja kiše
ispod prozora.
Gospodar je još uvijek čitao iz knjige. Kao da
nije ni viđao onoga pred sobom. I što je više čitao,
njegov je »gost« bivao nekako vidljiviji, stvarniji,
življi. Sad mi se čak pričini, da se došljak vuče iz
knjige, po kojoj gospodar kao da brazdi očima, a iz
nje nešto izlazi i naglo raste.
Moje čuđenje i moj nemir bivahu još veći; no
kad gospodar dignu oči i pogled mu padne na Onoga
prema njemu, ne trgnu se ni žilica na njegovu licu.
Promatrao ga, kao da ga već zna, i da mu se ne
čudi, i da mu se samo nadao.
Ja se tiho maknuh, da budem bliže i vidim —
bar donekle — i lice gostovo.
Spočetka ne razumjeh ni riječi njihova razgovora:
moj gospodar kao da tepa a došljakovo je šaputanje
još uvijek i preveć nalik na glas kiše pod prozorom
i na šumor talasića dolje na šljunku kraj našega
gata.
A došljakovo je lice neko čudo.
Staro je, mnogo starije od lica moga gospodara.
Koje su to oluje prošle kroz one sijede vlasi i kroz
onu bradu? Što je izrovalo sve one bore na njegovu
čelu i na obrazima? U što su sve gledale one duboke
oči? Miče ustima, iz kojih se meni čini, da bi mogao
duhnuti vjetar, i provaliti rijeka, i prosuti se vatra.
Šapat im biva sve glasniji, prve riječi već padaju - razumljive — iz njih, i gostov govor odvaja se od
šuma kiše i od pljuskanja mora.

I on veli:

- Jest, ja sam! Sjećaš li se prvog puta, kada ti
ono dođoh. Stanovao si u osamljenoj kućici, u predgrađu neke varošice, s one strane luke. Bila je jesenja noć. Vjetar je duhao kroz dvorište i drmao
tvojim vratima. Ušao sam i stao prema tebi. Gledao
sam te ne progovorivši ni riječi. Samo si ti govorio.
Prozvao si me Ahasverom i Vječnim Prognanikom.

Urlikanje vjetra u noći, pričinjalo ti se lavežom
paščadi, koja čeka pred tvojim vratima da me svijetom goni. I pitao si me koješta. I reče mi, prođem
li opet onom pustinjom, da ću te iznova ondje naći.
U njegovu je glasu — više no u riječima — bilo
neko predbacivanje. Gledao je u moga gospodara,
kao u čovjeka, koji prekrši ugovor, ne održa riječi.
A gospodar reče:

- Selio sam se, ali noseći uvijek sa sobom svu
onu pustoš. Ne izađoh nikada iz nje. Što rekoh i
uradih. Al što čekah, ne dočekah.
Sve se u došljaka smrknu. Svijeća, što je prosjajivala kroz njegovo tijelo gotovo se ugasi. Glas mu
postane dubok i treptav.

- Bio si rekao: »Ja sam pustinja žedna od iskona,
a ti si oblak kišni, što ga vjetar tjera s visa u nizinu.« I još reče: »Svalit ćeš na me sve svoje uspomene, pa nek plačem i klikćem pod tvojim bremenom!«

- Al kiša se ne prosu. Bremena ne osjetih.

- A što je onda to? — klikne gost upirući prstom
u knjigu još otvorenu pred gospodarom.

- Tijelo bez duše. Mreža bez plijena.

- Al to je tijelo svijeta, tajanstvena, živa put čitave Zemlje! Mreža bačena od zapada do istoka, od
juga do sjevera!... Proputovao sam sve ceste zemaljske; vukao brazde po svim morima; prošao sam
preko mostova i gazova svih rijeka i potoka. Znam
trpkost i sladčinu svih plodova poljskih, tečnost svih
izvora zemaljskih. Moje su uši i sad pune glasova
ptica i zvjerinja u džungli i na preriji, šuma vode na
katarakti, rike lavova u pustinji, udaranja gonga u
naselju urođeničkom i huke ljudskih gomila u gradovima. Znaš li, što sve nosim na dnu svojih očiju,
u naborima svojih nozdrva? Noge me bole, jer doznaše za sve drače i kamenje; duša mi trepeće, jer
je upoznala Vječni jad i Vječni nemir; a na dnu moje
biti ima jedan kutić, miran i svijetao, gdje i sad miriše cvijet bran na klisuri šutnje i sjaja pod samim vrhom Himalaje... I ti prezre moju poruku!
Tako je govorio.
Ja zapravo ne znam, je li on sve to izrekao riječima. Meni je bilo kao da trčim po čitavoj zemlji,
a za petama njegovim. Osjećao sam vonju sad nekih
bijelih, sad nekih žutih, sad nekih crnih ljudi. Nikad
viđene trave, cvijeće i drveta liju naokolo čudne mirise. Čujem glasove golemih mačaka, grdnih guštera
i ptica; vode huče, a sad opet nešto tanko psiče u
mrtvoj gluhoj tišini, od koje mi se hrbat ježi. —
Došljak je najedamput vonjao, al po svemu i svačemu; a njegov je glas bio tkan od svih žamora na
zemlji.
Bio sam tako omamljen, da neko vrijeme ne mogoh
pratiti njihov razgovor. Najednom počeh razabirati
iznova došljakov glas.

- I kad dođoh blizu svim ljudima i svim stvarima, pa od svakoga i od svačega jezgru u se i primih,
ja stigoh i pred Boga svojega. A ti? Što uradi od
mladosti svoje? Čekao si, al ne znade i dočekati.
Pijesak se žedne pustinje zgusnu u kamen, na koji
će se uzalud prosuti kiša iz oblaka. Tvoje je lice i
sada ono prvašnje, samo što je usahlo i ostarjelo.
Gdje su stope nogu tvojih? Gdje su otisci palaca
tvojih?
Glas mu je sada bio dubok i jak. Njegovo je tijelo
bacalo na me crnu gustu sjenu, kao da ležim pod
klisurom, što se ustremila prema suncu. To nije više
bila avet no čovjek, koji ojača i nabuja u vjetru, žegi
i oluji, pa u njemu sve bije i kipi. Hvatao me strah;
mislio sam, da je to čeljade došlo suditi i meni i
gospodaru. Njušio sam opasnost i bio bih nešto uradio, da me ne začudi mir gospodarev.
A gospodar poče:

- Svega se dotaknu i koješta upi u se. Duša je
ljudska ponor, što može progutati svjetove. A sve ti
uroni u nju, al ti ona osta ipak prazna. Ni bi ti šta
izgubio, nit bih ja što dobio, da se breme tvoje na me svali. A Boga si svoga tražio po svim putovima
zemaljskim ne znajući da je On na glavi svake, i
najbliže nam, ceste. A kad napokon osjeti, da si
ispred Njega, ti ga i ne vidje... Pitaš me za stope
nogu mojih, za otiske palaca mojih. Oni nisu ondje,
kuda si ti lutao. Ja sam tražio drukčije i drugdje...

— ?

- Jest. Sjedio sam uvijek sam u svojoj pustinji,
i sveđ na istome mjestu, i vezan i prikovan, a pro-
putovao sam kroz sve predjele duše, kroz sve pra-
šume strasti, uza sve rijeke vremena. I pio sam vodu
na izvorima stvari. Spavao na lotosu i pod dafinom.
Nisam išao k stvarima, da ih ogledam i da ih opi-
pam pa da rečem: »One su takve i takve«. Prilazile
su same k meni, da ih razgrađujem i ponovno gradim;
da ih trem u prah pa da ih iznova mijesim uz kvas
duše svoje. Ja ih nisam gutao u ponor svoj; dao sam
sebe svima njima, da ponesu dio bića moga na sve
granice zemaljske. I ti si me svuda sretao; a ni u
čemu me nisi vidio, otkrio, prepoznao...

—	!

- Jest. Ne čudi se... Moje je tijelo ležalo uvijek
ovdje i čekalo na te, al je moja mladost prošla ipak
svijetom. Prošla je, no drukčije od tvoje. Bio sam
ušao u kolo bogova i vila, što pletu zrake sunčane,
i grade oblake, i prosiplju proljetnu zemlju cvijećem,
i užižu vatru na ognjištu i radost u srcu čovječjem.
I vodio sam s njima borbe s bogovima tame i studeni.
... I bio sam čovjek među ljudima, zrno u gomili
pijeska, što njime vjetar vitla. Gutao sam blato,
hranio se muljem i srkao otrove, dok ne postah sav
crn i sav opak. ... I onda započe moja duga muka,
moje ljuto trpljenje.

- Da. Proživio sam zatim čitav niz preobraženja.
Gubav dušom i tijelom, izagnan iz stada ljudskoga,
sam i jadan u pustom močvarnom gradiću nasred
ostrvca, strugao sam crijepom kraste sa tijela svoga,
a bolom mržnju iz duše svoje. I ostah ondje, dok sve i ne ostrugah, i ne očistih mrtvu vodu, i ne osušili
močvaru, i ne oživjeh onaj grad, i ne postavih dušu
svoju na dlan neke djevojčice.
.	.	.	.	.
— A onda? pitaš. Dizah se i padah. Nekoliko puta.
Sve naizmjence. I bjeh mladić žestok i grješan u
svojoj puti. Nosio sam košulju od vatre: u njoj sam
sav gorio, a da nisam mogao i izgorjeti. I bio bih
doživio Crvenu smrt, da se ne nađe djeva mrzlih
ruku, koja tu ognjenu mrežu i razdere, i postavi mi
svoje studene čiste dlanove na prljava vruća prsa...
Oh, svi su tvoji lavovi rikali onda u mojoj krvi. U
meni, a ne pred tobom, ležahu tada oni.

.	.	.	.	.

- Jest. Nije glavno ono, što si iza duga traženja
i putovanja svojim tjelesnim očima vidio i ušima čuo!
Stvari su zapravo onakve, kakve one iz nas izlaze.
Ti si ih znao samo tražiti i naći; ja sam ih stvarao.
Bog je radio kroza me...

.	.	.	.	.

- Oh, ne! Bilo je i drukčije. Umro sam i uskrsnuo više puta. A najljepša smrt snađe me na vrhuncu
gore.,. Nosio sam Himeru sa dna doca do navrh
planine. Bila je teška kao klisura. Kamenje mi sjeklo
meso, i drače ga trgale režući žile moje. Sva je krv
iscurila onda iz mene, sva opaka nečista krv. Umro
sam, blažen, na vrhuncu gore, gledajući u Prečistu,
koja se napokon bijaše preobrazila u ono, što zbilja
i jest.

- A onda? Bjeh onaj, koji prevali Maglenu planinu i siđe u Nav, da svrne korito Zelene rijeke u
zemlju golu i studenu pa da vrše pšenicu na gumnu
oca svoga. Sam više ne znam, što sve bijah i doživjeh. Sjećam se, da sam dugo nosio na rukama
nešto mrtvo, a ipak živo. Nosio sam taj teret skrušeno, uz sitne korake, uz napetu pažnju: kao svežnju. A netom poslije toga mogoh prtiti preko Rijeke života breme svoje najmanje, ali najteže, teret svoj
najmiliji.

- Ne, nije tako! To nisu bile sanje. Osjetih sve,
u duši i u puti. Vidjeh očima. Opipah rukama. San
je i tlapnja sve ono, kroza što si ti prošao; i sve ono,
čega se ti dotaknu. Zato sam i uzalud čekao na
breme tvoje. Ja sam živio, a ti si sanjao! Ja sam
Čovjek, a ti si — Avet!

.	.	.	.	.

- Ni toga ne vidiš. Moja se put mijenja. Stvaram
sam sebi novu krv i novo meso. Ti se raspadaš u
prah i u maglu; ja jedva sada počimam graditi svoje
pravo tijelo: ono, kojega će mladost biti vječna.
I glas je gospodarev rastao, dok je šaputanje
došljakovo bivalo takvo, da ga više nisam mogao ni
čuti. Sad sam kroz gostovo tijelo viđao nesamo plamen no i čitavu svjetiljku. I dok se meni činilo da
opet gledam u dječaka, što sam ga onomadne motrio
u vodi iza željeznoga mosta i u borovoj šumici pokraj doma, prikaza je noćnoga gosta sve više tanjila
i blijedila, dok je sasvim i nestade.
Ne znam, da l' se rasplinu, ili se, možda, nekako
uvuče u knjigu, što je gospodar, u onaj čas, pred
sobom sklopi i baci daleko od sebe.

012