Lišće/Lišće/Snijeg


Snijeg 
Nevinnost' prý jest perla,proto ji ocet každodenního životatak snadne rozpustí.Jan Neruda

Snijeg pada. Djevojčica stoji zamišljena kraj prozora i gleda...

Sama je kod kuće. Otac je za poslom otputovao, a majčice davno već nema. Samo anđeo čuvar stoji kraj nje.

Čuvaj ju, anđele! Na samoći je sotona i sina božjega napastovao, na samoći je đavo prvu ženu zaveo... Čuvaj, anđele, taj krasni pupoljak!

Divna li je! Kano Vesna, čekajući u kristalnoj palači dok zima mine.

Kad vidiš taj sanjarski pogleda i ta ustašca, reći ćeš: djevojka je!

Kad pogledaš to vedro čelo i nevino lišce, rekao bi: dijete je. Ali krasno, čarobno dijete!

Zamišljena je, niti se ne miče. Časimice uzdahne. Ustašca se nabiru na sladak smijeh, kano da očekuju prvi poljubac...

Valjda i sada misli na onoga mladića koji joj — od neko doba — ne ide iz glave. I danas ga je vidjela kad se je praštala s ocem.

Što joj je ono rekao? — »Ala će vam biti večeras dosadno kad budete sami!«

Nego njoj dosadno nije. Ta misli na njega!... Prije bi ju jedva i pogledao. Naravno! On je sin bogatoga vlastelina, a ona? Dijete njegova vrtlara! Pa kako je, od neko doba, prema njoj ljubazan!... Ona uzdiše. I anđeo čuvar uzdahnu.

Zamračilo se. Snijeg prestao padati. Dvorište je pokrito čistim, netaknutim snijegom. Koja će ga noga prva gaziti?

Eno mladića, ide baš preko dvorišta u vrtlarov stan. Usta mu poigravaju đavolskim smijehom.

Mladić stupi u sobu djevojčici. — — »On je!«... Anđeo čuvar izleti iz sobe, plačući...

I djevičanska duša je čist, netaknut snijeg.

034