Job (Šarić)/Glava 14.
1 Čovjek, od žene rođen, kratka je života, sit briga, 

2 Procvate kao cvijet, uvene, bježi kao sjena i ne ostaje. 

3 I na takva otvaraš oči svoje i mene još vodiš na sud sa sobom? 

4 Kako bi mogao iz kruga nečistih doći čist? Nitko! 

5 Pa kad su točno izmjereni dani njegovi, i broj mjeseca njegovih u tebe je; kad si mu postavio među, preko koje ne može prijeći, 

6 Onda se odvrati od njega, da počine, dok se ne obraduje danu svojemu kao nadničar! 

7 Jer za drvo ima nadanja; ako se i posiječe, opet će potjerati, i neće biti bez mladica. 

8 Ako i ostari u zemlji korijenje njegovo, i u prahu izumre panj njegov, 

9 Ima li samo vlage, opet napupi i pusti grane kao mlada biljka. 

10 A umre čovjek, i nema ga više; premine čovjek, gdje je tada? 

11 Oteče voda iz mora, rijeka opadne usahne: 

12 Čovjek kad legne, ne diže se više; dok nestane neba, nitko se više ne probudi; iz svojega sna ne prene se nitko. 

13 O da me hoćeš u podzemnom svijetu skriti i skloniti me, dok se ne slegne gnjev tvoj; i da mi dadneš rok i onda me se spomeneš! 

14 Je li umro čovjek, hoće li opet živjeti? Sve dane svoje službe čekao bih, dok mi dođe izmjena. 

15 Ti me pozovi, i ja ću se odazvati; djelo ruku svojih neka bi ti poželio! 

16 Jer tada ćeš brojiti korake moje, na moj grijeh da ne bi onda pazio! 

17 Zapečaćen bi u vreći bio prijestup moj, i ti bi mi oprostio krivnju zlodjela mojih. 

18 Ali kao što gora padne i raspadne se, i kao što se hridina odvali s mjesta svojega; 

19 Kao što voda troši kamenje, i povodanj odnosi prah zemaljski, tako ti nadanje čovječje obraćaš u ništa. 

20 Činiš jednako silu na njemu, i on odlazi; iznakaziš mu lice, i onda ga otpustiš. 

21 Budu li djeca njegova u časti, on ne zna za to; budu li u sramoti, on ne pazi na njih. 

22 On samo osjeća muku tijela svojega, i duša njegova tuguje u njemu. 

Job (Šarić)