Parlamentarna povjest 1860.-1880. (M. Polić)/Do sastanka sabora


Do sastanka sabora

{7} Godina 1860. ostati će do vieka znamenita u povjesti hrvatskoga naroda. Ona otvara novo razdobje njegova ne samo ustavnoga 
već i kulturnoga života; ona je izhodište velikim, sudbonosnim dogadjajima, pa se čitavi kasniji razvitak narodnoga javnoga života ne 
može pravo ni shvatiti ni ocieniti, ako se nedovede u uzročnu svezu 
sa tom epokalnom godinom. Poslie one burne godine, koja je izpisala nekoliko krvavih no i slavnih stranica narodno-povjestnoga života, 
stenjaše narod prieko jednoga desetgodišta pod jarmom sustava, neprirodna njegovoj prošlosti, njegovu ustavnomu duhu, jednako ubitačna za njegovu slobodoumnu kao i narodnu sviest. No upravo ta 
godina pokaza, da je to neprirodno stanje moglo samo na vrieme 
pritisnuti tu narodnu sviest, al je nije moglo ni sasvim ugušiti a ni 
izkorjeniti. Ona je, razgalivši na očigled cielomu svietu sav trulež 
toga sustava, ujedno rodila i njegovom likvidacijom. Po riečih biskupa 
Strossmayera, izrečenih u pojačanom državnom vieću, koje je imalo 
udariti prvi temelj novomu preustrojstvu monarkije, nije se u nijednom dielu monarkije „narodni elemenat tako bezobzirno” potiskivao 
u svakom području državnoga života kao što upravo u Hrvatskoj i 
Slavoniji”. Možda je istina, da je narod, u kojemu živa ustavna sviest 
nije nikada prestala kucati, jače od drugih osjećao to breme, jače 
osjećao i nestrpljivije podnašao od drugih naroda, koji nisu kao on 
u svojoj prošlosti navikli slobodnomu ustavnomu životu. To se vidi 
i od tuda, što je ta godina, otvorivši nove ustavne vidike, našla u 
narodu odlične i umne muževe, spremne po narodnih tradicijah i po 
individualnih sposobnostih na ustavnu borbu, koja se je u njoj zametnula za njegova starodavna, nikad neproigrana ustavna prava. 
Narodna će povjest morati neodvisno od svakoga uspjeha ili neuspjeha u borbi, tim muževima priznati, da su svoj zadatak shvatili 
osbiljno a što ga nisu do kraja proveli, da tomu nisu krivi oni, 
koliko sila okolnostih, jača od volje pojedinacà i od volje čitavih 
narodà. Tko hoće da objektivno prosudjuje njihovo djelovanje, mora 
zaroniti u duh i prilike onoga vremena, pa će mu se stvoriti pred 
očima jasna slika čitavoga onoga stanja, u kojem su se toliko oprječne 
sile borile za vlast i pobjedu. Neda se tajiti, da su ti muževi, {8} pripadajući raznim političkim strankama, pokazali liepih duševnih sposobnostih, no koje nisu ni u svezi sa najboljim vrlinama značaja dosegle, 
da slome silu okolnostih, ali su bar polučile jedan veliki moralni 
uspjeh, odkrile su čitavomu svietu, koli je žilav i sviestan, koliko još 
ima u sebi životne snage, taj, tolikim udarcima u povjesti ošinuti, 
udesom toli težko izkušani hrvatski narod. Ovo će zabilježiti i svietska 
i domaća narodna povjest, a potonja ima još naročito taj zadatak, 
da se neda zavesti na prenagli sud o radu muževa, koji su preduzeli 
posao, nadilazeći njihovu kao što i snagu od njih zastupana čitavoga 
naroda, čuvajmo se, da budemo prestrogi u prosudjivanju narodne 
prošlosti, čuvajmo se, da u narodnu povjest i u javni život unosimo 
ostracizam, pa da sa jednostranoga gledišta udaramo na čelo žig 
izdajstva svakomu, koji se nije slagao ili se ne može složiti s našim 
posebnim nazorima. Budimo radje pravedni, pa ćemo, polazeći sa 
toga gledišta, naći u svakoj stranci te znamenite godine muževa, 
koji po svojih sposobnostih, po vrlinah uma i značaja, zaslužuju, da 
budu uvršteni u Panteon zaslužnih hrvatskih muževa. Ovako radi 
svaki kulturni narod, a ovako neka radi i hrvatski narod, koji se 
s ponosom broji u red prosvietljenih naroda. 

——————

Premda su dogadjaji, koji su se pol godine pred tim sbili na 
talijanskih ratnih poljanah, te mnogi drugi pojavi, koji su za tim 
sliedili, odkrili čitavomu svietu sav nutarnji trulež absolutističkoga 
sustava, po svojih germanizatornih težnjah dvostruko ubitačna za sve 
nenjemačke narode monarkije; premda su u duhovima bile sasvim 
dozrele ideje, koje navještahu preokret javnoga stanja, trebalo je ipak 
duže vremena, da se pokažu jasni znakovi toga preokreta. U Hrvatskoj vladaše mir groba: Narodnu dušu obuzimaše još uvjek bol, koju 
Joj zadade tragična, uslied uticaja raznih nepovoljnih okolnostih, 
smrt velikoga junaka iz burne godine, bana Josipa Jelačića. čitavi 
narod, sakupljen u glavnom gradu Zagrebu po svojih odličnih predstavnicih bješe pol godine prije osvitka te godine izpratio do posliednjega počinka ostanke svoga bana, čija smrt kanda naslućivaše još 
teža vremena od onih, koja su poput more pritiskivala grudi naroda. 
S banom, koga je ubila narodna žalost, propadoše u grob tolike narodne nade, a u času njegove smrti nepokazivahu se još od nikud 
znakovi boljega stanja. 

No neprodje ni pol godine, a narodni se duhovi prenuše na 
novi rad i život. Kroniku onih vremena bilježe nam oba cesaro-kraljevska službena lista „Narodne Novine” i „Agramer Zeitung”. {9} „Narodne Novine” izdavahu i uredjivahu dva čvrsta stupa iz ilirskoga 
doba, sam njegov duševni otac Ljudevit Gaj i vjerni mu suradnik 
Dimitrija Demeter. I ako su „Narodne Novine” bile službeno glasilo protunarodne vlade, koja je jednako zazirala od političkoga kao 
i od kulturnoga pokreta naroda, opaža se ipak, kako službene novine 
doduše oprezno no s nepritajenom radošću bilježe svaki pojav, koji navješćivaše novo doba, naročito svaki pojav na narodno-kulturnom polju. 
Već iz prvih brojeva lista saznajemo, da se ozbiljno radi tom. kako 
da se izdavaju pučke knjige za narod, a bijaše jedna žena, vrla i 
plemenita rodoljubka, Jelisava Prasnička, u narodno-kulturnom 
razvoju poznata ličnost, od koje poteče zdrava numisao i kojoj ona 
znatnim novčanim darom udari temelj. Sa svih strana pritjecahu 
novčani prinosi, pače i od velikaša, a na čelo dobrotvora stade biskup 
Strossmayer, poklonivši znatnu svotu u tu svrhu. Službene novine, 
bilježeći gotovo svaki dan koji novi biskupov dar za unapredjivanje 
narodne prosvjete, svraćaju pozornost javnoga mnienja na toga neobičnoga muža, komu da je dobar udes namienio toli prevažan zadatak u narodnom životu. Tu se vidi, kako je duševna sveza izmedju 
muževa ilirskoga doba ostala čvrsta i nepromienjeua i onda. kada 
su nemili dogodjaji pretrgli niti tiešnjega drugovanja. 

Dne 28. veljače javljaju službene novine, da je grofovski naslov 
i čast prenesen na braću pokojnoga bana, pođmaršale Jurja i Antuna 
Jelačića. U svibnju odslužene su u svim gradovima zemlje na godišnjicu banove smrti svetčane zadušnice a najsvetčanije bijahu u 
Novih dvorih. Značajna je činjenica, koja zasvjedočava solidarnost 
narodnih čuvstava prema pokojnikovu spomenu te koja se je imala 
i za vrieme saboriijoš eklatantnije iztaknuti, da su zadušnicama u Novih 
dvorih prisustvovali i mnogi odlični velikaši zemlje, izmedju inih grof 
Erdödy, nasliedni veliki župan županije varaždinske, onda baruni 
Levin i Juraj Bauch te mnogi drugi. 

Uslied nerodice, koja je godine 1859. snašla nekoje krajeve 
zemlje, naročito županije: varaždinsku, zagrebačku, riečku i požežku, 
zavlada u tim krajevima na proljeće god. 1860. glad a novinski izvještaji rišu najtamnijim bojama nevolju toga pučanstva. Po čitavoj 
zemlji prinose ugledniji i imućniji sinovi naroda darove za stradajuće pučanstvo, a na glas toj nevolji javljaju se u Ugarskoj najživlje simpatije za hrvatski narod. Najotmjenije ličnosti magjarskoga 
družtva stupaju na čelo odborima, koji skupljaju prinose za stradajuće Hrvate; najodličnije gospodje magjarskih boljarskih krugova priredjuju u tu svrhu koncerte i ine javne zabave, a koncem ožujka 
{10} dolazi u Zagreb odaslanstvo magjarskoga odbora, sastojeće iz trojice 
velikaša, da osobno uruče sakupljene prinose te biva u kazalištu za 
predstave hrvatskoga komada dočekano sa gromkim uzklicima. 

Svuda se medjutim opaža, kako je u zemlji na prosvjetnom 
polju zavladao življi pokret, preludirajuči dogodjajima, koji su skoro 
za tim imali preobraziti lice javnoga života. Ustraja se inicijativom 
pojedinih rodoljuba glasbena škola u Zagrebu te gospodarsko i šumarsko učilište u drevnomu Križevcu. Po čitavoj zemlji raste svakim 
danom nesklonost i ogorčenost proti sustavu, koji se stade s temelja 
rušiti, a iz Beča dolaze već glasovi, javljajući, da se ozbiljno razmišlja i radi o promjeni javnoga stanja. Prvi jasniji znak preokreta 
ogleda se u sazivu pojačanoga državnoga vieća, u koje se iz Hrvatske pozivlju biskup Strossmayer i Ambroz Vranyczany, poznati iz 
godine 1848. upravitelj zemaljskih fmancijalnih posala. Obadvojici 
pruža se prilika, da podignu autoritetni svoj glas u obranu nezastarivih prava trojedne kraljevine, kako se zemlja zove svojim diplomatičnim povjestničkim imenom. Biskup Strossmayer naglašuje u državnom vieću ponovno „historičko-politički individualitet kraljevine, njezino pravo na autonomne uredbe, potvrdjeno cetinskim izborom i 
pragmatičkom sankcijom od godine 1712.” Dne 19. lipnja pronese 
se zemljom radostan glas, navještajući narodu veliku, radostnu promjenu, da je, naime, ban grof Coronini, odstupio, a banom imenovan podmaršal barun Josip Šokčević, Hrvat, Vinkovčanin. Imenovanje Josipa Šokčevića primljeno je po zemlji neobičnim uzhitom. Novoga bana poznavaše zemlja i najširi krugovi naroda, još iz vremena, kada 
je za banovanja pokojnoga bana zamjenjivao ovoga u njegovoj vojničkoj časti. Veliki uzhit, odajući staru sangviničku ćud naroda, bijaše ipak na osvitku nove ere sasvim naravan i suglasan sa novim 
javnim položajem. Novoga bana preporučaše narodu njegovo narodno 
porjeklo, vitežka ćud, otvoren vojnički značaj i neka neobična lahkoća, 
kojom se je znao snaći u novom položaju na čelu zemlje. Dne 21. 
lipnja pozdravi ga u Beču velika deputacija narodnih odličnika, koju 
mu privede biskup Strossmayer, a 24. lipnja upravi novi ban proglas 
na narod, izjavljujući, „kako je njegova najživlja želja, da podje putem, 
kojim su koracali njegovi slavni predšastnici, naročito ljubimac naroda, bezsmrtne uspomene ban Jelačić”. Već sam čin, da se je na 
narod obratio proglasom, morao mu je steći simpatija u svim narodnim krugovima, koji u njem već vidješe nasliednika, dostojna 
Šubić-Zrinjskoga, Bakača i Jelačića, kako ga je narod u svojem uzhitu odmah i prozvao. Uz to izjavi ban, kako ima nalog od Njeg. {11} Veličanstva cara i kralja, da nečaseći uvede hrvatski jezik u javne 
urede, a ova stečevina imala je zadati smrtni udarac omraženoj tudjoj birokraciji, kojoj bijahu naročito za njegova predšastnika krila 
porasla. Grad Zagreb, hiteći, da zaprednjači zemlji, imenova novoga 
bana začastnim gradjanom, a za njim se povedoše i ostali gradovi 
zemlje. Kada je početkom srpnja došao u Zagreb, dočeka ga pučanstvo oduševljeno. Jednake ovacije, odišuće najvećim povjerenjem prema 
novoj glavi zemlje, ponoviše se i po ostalim gradovima, koje je skoro 
za tim posjetio. Velikim ovim nadama, što ih narod polagaše u bana 
Sokčevića, nije bilo sudjeno da se obistine. Ipak mora povjest priznati banu Šokčeviću, da je imao svojstava, koja su ga mogla učiniti slavnim hrvatskim banom kao što će mu priznati, da je ozbiljno 
shvatio svoj položaj na čelu narodu, kojemu je bansko dostojanstvo 
svmbol narodne časti i moći. Kada je 38 godina poslie toga, zaboravljen od svieta i naroda, barun Josip Šokčević umro u Beču, nisu 
još bile u narodu sasvim utrnule simpatije, koje su se rodile u tim 
prvim časovima njegova banovanja, a pošto je svoje ime nerazriesivo spojio sa znamenitim razdobjem u narodnoj povjesti, ostaje mu 
u njoj i vječan spomen. 

U listopadu izadje znamenita diploma, u kojoj vladar izjavljuje, 
da će odsele dieliti zakonotvornu vlast sa narodima monarkije, a već 
26. studenoga sastade se u Zagrebu glasovita banska konferencija, koja je svojim viećanjem i zaključcima imala prokrčiti put novomu ustavnomu stanju, naročito sazivu i sastanku sabora, članovi 
konferencije bijahu najvidjeniji muževi zemlje, a njezini zaključci, 
temeljito pretresani, pokazuju pravac, u kojem se taj čas kretahu 
narodne težnje. U predstavci na prejasnoga vladara iztiče se dvostrani ugovor izmedju prejasne dinastije i naroda te se doslovce 
moli: „da se narodni jezik hrvatsko-slavonski uvede u sve javne 
urede; da se ustroji hrvatsko-slavonska dvorska kancelarija; da se 
nečaseći imenuju veliki župani; da se sa Hrvatskom i Slavonijom 
sjedini Dalmacija sa otocima Krkom, Osorom, Cresom i Lošinjem te 
istarski kotari: novigradski, volovski i labinski. Na tu predstavku odgovori Njeg. Veličanstvo kralj svečanim pismom, upravljenim banu 
Sokčeviću, u kojem privoljuje, „da se ustroji hrvatsko-slavonski dvorski 
dikasterij, kojega će djelovanje obuhvaćati tri grane državne uprave, 
naime, unutarnje, pravosudne i bogoštovno-nastavne poslove. Pogledom 
na sjedinjenje Dalmacije „pripravan je kralj pristati na želje, koje su 
došle do Njegova znanja te odredjuje, da se izaslanici iz Dalmacije 
pozvu u bansku konferenciju. Kraljev odgovor pobudi živo {12} zadovoljstvo i konferencija podastre Njeg. Veličanstvu zahvalnicu. Sjednica 
konferencije od 19. prosinca ima veliku historičku važnost za kulturni život naroda po izjavi, koju je u njoj učinio biskup Strossmajer 
i koja je narodu donesla znatnu kulturnu stečevinu. U toj sjednici 
izjavi biskup, koji već onda bijaše os, oko koje se je kretao duševni 
život naroda, da poklanja 50.000 forinta za učeno družtvo u Zagrebu, 
koje bi imalo (ovako glasi doslovce izjava po bilježkah „Narodnih 
Novina”) postaviti temelj jednomu književnomu jeziku za sve Jugoslavene. U darovnici na bana Sokčevića označuje biskup to učeno 
družtvo imenom akademije, dodajući, da bi se u njoj imali sjediniti 
svi bolji umovi četiriuh jugoslavenskih plemena. 

Sada se čekalo, da taj rad i viećanje donese narodu prve stečevine. U kolu odličnih muževa, koji sudjelovahu kod viećanja banske 
konferencije, iztaknuo se jo znanjem, oštroumjem i ozbiljnošću značaja proslavljeni tvorac narodnoga eposa, Ivan Mažuranić. Kako 
se razabire iz onodobnih novinskih izvještaja pokloniše se članovi 
konferencije superioritetu Mažuranićeva uma te mu jednodušnim zaključkom povjeriše, da izradi predstavku i zahvalnicu na Njeg. Veličanstvo kralja. Oba sastavka pokazuju pronicav um, misaona, umjerena državnika, koji sa jezgrovitošću misli spaja strogu odmjerenost 
izraza i oblika. Mažuranićevo imenovanje za predsjednika nove vrhovne 
oblasti, proglašeno nekoliko dana prije izmaka godine, dojmilo se je 
naroda najradostnije pa ga s veseljem pozdraviše i oni, koji inače 
skeptično prosudjivahu javni položaj. „Narodne Novine” konstatujući 
ovu obćenitu radost, nazivlju Mažuranića ljubimcem naroda te dodaju 
„da je to čovjek velika duha, visoka uzleta, obilata znanja, iskrena 
rodoljublja i skromna značaja". „Agr. Zeitung” piše: Mažuraniću 
nije u vieće krune utro put ni sjaj roda, ni slavičnost, ni odličan 
družtveni položaj već jedino njegov snažan duh i darovitost. U narodu uživa Mažuranić obće povjerenje a susreću ga s povjerenjem 
i drugi narodi, naročito srodna slavenska plemena. Njegovo obsežno 
znanje, državnički um, plemenit značaj i druga odlična svojstva jamče 
nam, da će svoje mjesto izpunjavati na boljak naroda. „Pozor”, koji 
je upravo bio počeo izlaziti, priznaje, da je Mažuranić često puta 
zasvjedočio, kako mu je stalo do narodne sreće. Mažuraniću priznaje 
dobru volju no inače sudi vrlo skeptično o uspjehu njegove misije, 
pošto niti je označen djelokrug dvorskog dikasterija, niti ima njegov 
predsjednik slobodne ruke.

Ovdje se mora zabilježiti važan pojav na polju domaće publicistike, koji pada u godinu 1860. Oba službena lista, koji su dotle 
{13} u Hrvatskoj i Slavoniji jedini zastupali političku štampu, neračunajući nekakav mali talijanski listić na Rieci, dobiše 1. listopada novoga 
druga; toga dana pokrenuše nekoji odlični muževi, koji poslie 
odlučno utjecahu na razvitak javnih posala, glasilo „Pozor”. Izdavateljem lista bijaše Slavoljub Vrbančić, s kojim čemo se doskora 
upoznati u saborskih razpravah kao s jednim od najvatrenijih javnih 
muževa a uredjivaše ga Ivan Perkovac, jedan od najumnijih hrvatskih publicista ovoga vieka. Pokroviteljem lista bijaše biskup Strosmajer. Doskora se skupi oko njega čitava Plejada javnih muževa, 
koji uzeše javna pitanja te sav prošli život naroda osvjetljivati sa 
gledišta filozofskoga, povjestnoga, političkoga. Imajući vlastito publicističko glasilo, oko kojega se skupljahu, mogoše i pisci, da se sjedine u stranku, koju prozvaše narodnom strankom a toj organizaciji, 
kojom pretekoše ostale političke skupine, imadu se dielom pripisati 
uspjesi, koji su ih već u prvo vrieme pratili na javnom parlamentarnom polju. Moć javne štampe riedko se je kada očitovala tolikom 
snagom, koliko upravo u to doba u Hrvatskoj i to upravo u „Pozoru”. Oko toga lista okupiše se, da samo napomenemo nekoja glavnija imena: Franjo Rački, Ivan Kukuljević, Ljudevit Vukotinović, 
Bogoslav Šulek, Matija Mrazović, Lavoslav Šram, Vladislav Vežić, 
Miho Pavlinović, Mirko Hrvat, Ivan Vončina, Franjo Zužel a izmedju 
mladjih pomalja se puno obećavajući talenat Marijana Derenčina. 
Ime Josipa Miškatovića, koji će se koju godinu iza toga vinuti na 
čelo svih hrvatskih publicista, nenalazi se još nigdje zabilježeno. 

——————

Kronika ovih dana bilježi, da je grad Karlovac, koji javno 
mnienje ovoga vremena prozva, radi patriotičnih vrlina njegova gradjanstva, najdomorodnijim gradom, dao u slavu listopadske diplome 
more patrio izpeći vola. Načelnikom grada bijaše Ivan Vončina. 
Vriedno je takodjer zabilježiti prvo boycottiranje „Pozora”. koji javlja, 
da mu je zagrebački gostioničar k ruži u Zagrebu Janko Karaš vratio 
list, jer se njegovi gosti neslažu s pravcem lista. 

——————

Dne 1. siečnja 1861. osvanuše „Narodne Novine”, koje su 
dotle imale na glavi lista dvoglavog orla, u novom ruhu, sa grbom 
trojedne kraljevine a nitko manji nego Ljudevit Gaj pjeva himnu 
slogi Hrvata, Srba, Slovenaca i Bugara. 

Dne 2. lipnja donose listovi proglas banske konferencije na 
braću Dalmatince, u kojem se „obzirom na ručno pismo Njeg. Veličanstva od 5. prosinca 1860. „da se u obziru ponovljenoga staroga 
{14} saveza kraljevine Dalmacije sa Hrvatskom i Slavonijom učine potanke 
naredbe i da se u svrhu potankoga pretresivanja i svestrano zadovoljujućega uredjeiya ovoga pitanja sastanu izaslanici kraljevine Dalmacije na razpravljanje istoga pitanja sa banskom konferencijom” 
pozivlju Dalmatinci, da stupe u savez sa Hrvatskom i Slavonijom. 

Po čitavoj zemlji raste grozničava uzrujanost; narod izgleda 
sada imenovanje novih velikih župana. Njihova imena osvanuše u 
službenim novinama od 5. siečnja. Trenutak je histeričan. Županije 
su starodavni ustavni bedemi: ugalni kamen čitavoga ustavnoga života 
pa dok županije nebuđu oživotvorene sa svojim historičkim djelokrugom, nitko pravo nevjeruje, da se zaista namjerava vratiti narodu 
ustav. Na čelu listine čita se ime Ivana Nep. grofa Erdödyja, koji 
se kao nasliedni veliki župan županije varaždinske imenuje velikim 
županom iste županije. On je to bio prije god. 1848., kada ga burni 
dogodjaji te godine potiskoše s toga mjesta. Ivan Kukuljević
postaje velikim županom zagrebačke, Ljudevit Farkaš-Vukotinović križevačke, Julije grof Janković požežke, biskup Strosmajer virovitičke. Petar grof Pejačević sriemske i Bartol vitez 
Zmajić svetoivanski riečke županije. Imenovanja novih velikih 
župana pobudiše obću radostnu senzaciju u narodu, naročito pak 
budu izmedju njih s uzhitom pozdravljeni muževi, koji si još u 
ilirsko doba stekoše velikih zasluga za narod. Biskupa Strosmajera, 
koji je podupiranjem narodno-kulturnih ciljeva i odvažnim držanjem 
u pojačanom državnom vieću u Beču, gdjeno je prvi naglasio historičko-politički individualitet i starodavna ustavna prava trojedne kraljevine, sve više začaravao narodnu dušu, pozdravi čitavi narod s uzhitom na čelu virovitičke županije a tako Ivana Kukuljevića i Vukotinovića, koji se neprekidno od ilirskih vremena pa i u gluho doba 
absolutizma borahu perom u ruci za narodnu prosvjetu i politička 
narodna prava. Grof Julijo Janković, uman i slobodouman muž, spadajući medju najotmeniju vlastelu u zemlji, koji se je doskora imao 
vinuti na čelo jakoj političkoj stranci, uživaše u svojoj županiji veliko 
povjerenje pučanstva. Grof Ivan Erdödy imenovan je obzirom na 
pučanstvo varaždinske županije, u kojem stajaše na čelu tamošnjoj 
aristokraciji a jamačno i s razloga, što se je njegovo mišljenje slagalo 
sa nazorima i mišljenjem većine pučanstva u toj županiji, koje je u 
skoro za tim sazvanoj županijskoj skupštini svoje unionističke osjećaje prema Ugarskoj otvoreno naglasilo. Bartola Zmajića nošahu primorski Hrvati na rukama. Jedino imenovanje Petra grofa Pejačevića 
nenadje jednako radostna odziva u pučanstvu županije sriemske. 
{15} „Pozor” napisa o tom imenovanju: „Mi bi bili vruće željeli, da se 
je velikim županom za županiju sriemsku imenovao pravoslavni Srbin 
pa kad se na to nije pazilo, to se neka pazi u buduće, jer netreba, 
da se vriedja ičije čuvstvo”. Sama ličnost velikoga župana nebijaše, 
čini se, zazorna no demokratično čuvstvo Sriemaca nije se moglo 
složiti sa imenovanjem boljara. A u obće narodni obziri svjetovahu, 
da se zadovolji zahtjevima Sriema, koji je malo prije toga, pošto 
bješe dokinuta srbska vojvodina, bio podčinjen banskoj vlasti. To se 
je doskora uvidjelo, te je na čelo sriemske županije došao Svetozar 
Kušević.

Parlamentarna povjest 1860.-1880. (M. Polić)